Vanhempieni romaani
Date: 2026-03-13T00:00:00+00:00
Keywords: Autobiographical fiction; Biographical fiction; Järnefelt; Elisabeth; 1839-1929 -- Fiction; Alexander; 1833-1896 -- Fiction; Arvid; 1861-1932 -- Family -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Vanhempieni romaani

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Vanhempieni romaani

Author: Arvid Järnefelt

Release date: March 13, 2026 [eBook #78200]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1930

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78200

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VANHEMPIENI ROMAANI ***

language: Finnish

VANHEMPIENI ROMAANI

Kirj.

Arvid Järnefelt

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1928-30.

SISÄLLYS:

Ensimmäinen osa.

ELISABET JA ALEKSANDER:

Johdanto
I. Elisabet kertoo isoisästään
II. Varhaisessa lapsuudessa
III. Njanja
IV. Vasili Ivanovitsh Jakovlev
V. Setä Pjotr Karlovitsh
VI. "Humalassa"
VII. Vielä Pjotr Karlovitshista
VIII. Onnen huipulla
IX. Kohtalon kuteita
X. Äiti ja poika
XI. Keisarikunnan pääkaupungissa
XII. Syntymäpäivillä
XIII. Aleksander voimistelee
XIV. Laskiaisena
XV. Aleksander tekee kauhistuttavia havaintoja
XVI. Koljan ja Shuran rakkaus
XVII. Aleksander ei kieräile
XVIII. Elisabetin vastaus ja Catherinen ilo
XIX. Elisabet kertoo ensimmäisestä matkastaan Suomeen
XX. Päivän vaikutelmia
XXI. Matka jatkuu
XXII. Kuopiossa
XXIII. "Aleksander oli paluumatkalla paljon puheliaampi".

Toinen osa.

ELISABET JA ALEKSANDER SUOMESSA:

I. Elisabet ja hänen kaksi poikaansa
II. Rippeitä omista ja Elisabetin muistelmista
III. Hiihtoretkellä Viipurissa
IV. Kummittelevassa talossa
V. Pappa varhasimmissa muistoissani
VI. "Kansakoulussa"
VII. "Suomalaisessa Alkeisopistossa"
VIII. Elisabet tutustuu fennomaaneihin
IX. Muita tuttujamme
X. Meurmanien luona
XI. Kontiolahdella
XII. Fennomanian nousukaudella
XIII. Sota syttyy
XIV. Liian suuri perhe
XV. Katti vieraissa — hiiret pöydällä
XVI. Pekka Hartikainen
XVII. Juhani Aho
XVIII. Valoa ja pimeää
XIX. Yhä ilmeisempää erimielisyyttä
XX. Aleksander tarkoitustensa perillä
XXI. Vaasassa
XXII. Aleksanderin elämänkaari kääntyy maata kohden.

Kolmas osa.

ELISABETIN USKO:

I. Uuden aikakauden kynnyksellä
II. Pieni talo oli järven rannalla
III. Kenraalska perunapellolla
IV. Amanda Grahn käy Vieremässä
V. Emmyn lukutupa
VI. Sosialistit tulevat
VII. Aikamme profeetan puheilla
VIII. Kaupunkilaisia Vieremässä kävijöitä
IX. Yhä erilaisempia minuja
X. Muita Vieremässä kävijöitä
XI. Matti Kurikan paluu 528
XII. Johan Kock
XIII. Voudin tuumat toteutumassa
XIV. Kaksi vastakohtaa
XV. Elisabet muuttaa Vieremästä
XVI. Elisabetin kirjeestä Olialle
XVII. Mitä Elisabet näki ikkunasta
XVIII. Elisabet itsenäisessä Suomessa
XIX. Elisabetin näkö ja muisti heikkenevät, mutta hän tulee
yhä onnellisemmaksi
XX. Vanhempieni romaani päättyy.

JOHDANTO.

Vapaaherratar Elisabet Clodt von Jürgensburg elää tätä nykyä (1928) sangen vaatimattomissa olosuhteissa vanhimman poikansa kanssa Helsingin kaupungin laitaosassa.

Hän täyttää ensi talvena yhdeksänkymmentä ikävuotta.

Ruumiillisilta voimiltaan hän kyllä alkaa olla heikko. Keittiössä puuhaillessaan ja huoneesta toiseen siirtyessään hänen täytyy pystyssä pysyäkseen käsin tunnustella seiniä. Mutta henkisiltä voimiltaan hän on erinomaisen ripeä, ja jos puhe on henkisyydestä, voi sanoa hänen olevan kehityksensä huipulla.

Moni on aikonut kirjoittaa ja joku on kirjoittanutkin hänen kertomiaan nuoruudenmuistelmia. Vihdoin minäkin, yksi hänen pojistaan, olen asiaan ryhtynyt tämän "vanhempieni romaanin" yhteydessä.

Kun tositeossa tuli kysymys hänen muistelmiensa paperille panemisesta, tuntui tehtävä meistä kummastakin keveän helpolta. Otin vain puhtaat arkit esille, kynän käteeni, istuuduimme pöydän ääreen ja alkajaisiksi pyysin kertomaan jotakin hänen sukunsa esi-isistä, sillä niinhän elämäkerralliset muistelmat on aina tapana aloittaa.

Tuopa vaatimus näytti hänestä olevan sentään peräti odottamatonta. Hän kävi varsin huolestuneen näköiseksi, — jolloin hän tapansa mukaan rupesi silittämään pöytää, niinkuin pyyhkiäkseen pois murusia, joita siinä ei kuitenkaan ollut.

Summa oli, että hän ei osannut sukunsa kantaisistä sanoa muuta kuin että ne "taisivat olla joitakin liiviläisiä paroneja".

Hyvän aikaa mietittyään hän virkahti päättävästi:

— Suoraan sanoen, minä en tuosta asiasta tiedä yhtään mitään.

Näin meidän yrityksemme oli tyrehtyä kohta ensimmäiseen alkuunsa.

Kun kovin ihmettelin tätä hänen tietämättömyyttään ja hän puolestaan lienee tuntenut siinä ihmettelyssä jotakin moitteen vihiä, sanoi hän, yhä katsellen alas pöytään ja jatkaen olemattomien murujen kokoilemista:

— Minusta on päinvastoin melkein ansioksi luettava, kun suvun loisto unohtuu. Sehän on ikäänkuin vieraan synnin unohtamista, sen synnin, että entiset sukupolvet ovat tarkoittaneet ja osanneet sysäytyä vertaistensa, tavallisten ihmisten yläpuolelle. Kodissani suuresti halveksittiin kaikennäköistä sukuylpeyttä, ja minusta se on ansioksi luettava. Muistanpa erään tuttavamme, paroni von Medemin olleen kerran päivällisillä vanhempieni luona. Hän oli narrimaisen ylpeä paroniudestaan ja väitellessään isäni kanssa tästä asiasta tuli hän yhä enemmän intoihinsa, kunnes lopetti siihen mahtipontiseen lausuntoon, että aateluus on muka kirjoitettuna aatelisen otsaan. Isäni sanoi siihen, ettei hän puolestaan voinut huomata Medemin otsassa mitään kirjoitusta, ja kiivastui siihen määrään, että sanoi olevansa valmis myymään oman paroniutensa vaikka ruplasta, jos vain joku hölmö siitä niinkin paljon maksaisi. Olen varma ettei isänikään tiennyt paljon mitään omasta suvustaan. Ja minä puolestani olen aina pitänyt vanhan perheemme suurena ansiopuolena sitä seikkaa, että meillä ei koskaan puhuttu eikä siis mitään tiedettykään entisyyden mahdollisesta loistosta, siihen määrään, että kaikki lapset ja minä niiden joukossa olemme jääneet niistä asioista melkein kokonaan osattomiksi.

Näin puhui Elisabet Clodt von Jürgensburg pöydän toiselta puolelta.

Vaikka selostusta Clodtien suvun esi-isistä ei oikeastaan siis saisikaan esittää hänen muistelmiensa joukossa, lienee kuitenkin katsottava näiden muistelmain kirjoittajan ja kokoojan velvollisuudeksi käytettävinä olevien lähteiden mukaan antaa sitä haluavalle lukijalle jonkinlainen yleiskuva tämän vanhan, sitkeän ja monessa suhteessa merkillisen suvun genealogiasta.

Suullisissa sukukertomuksissa tapaamme — niinkuin usein muidenkin sukujen perinnäiskertomuksissa — ilmeistä tarunomaisuutta, joka tietenkin on kulkeutunut entisyydestään ehkä mahtailleiden sukupolvien keskuudessa.

Monien enojeni (äitini veljien) joukossa vanhin näistä, Mikael eli Misha niminen, oli suuri leikinlaskija ja pilkkakirves. Kasvultaan lyhyenläntäisenä hänellä oli tapana, jos vain häneltä näitä sukuasioita tiedusteltiin, kohottautua niin pitkäksi kuin hänelle oli mahdollista, pistää toinen kätensä takin rinnusnappien väliin, vetäistä tukantupsu otsalle ja Napoleonin eleitä jäljitellen sanoa ylhäisen kolealla äänellä:

— Polveudun roomalaisista, olen keisari Claudiuksen jälkeläinen.

Makeasti nauramaan hän tietenkin sai kuulijansa, etevä matkija ja humoristi kun oli, mutta tämä höystetty historia ei kuitenkaan ollut peräisin yksistään hänen omasta päästään. Monella taholla lienee suvun jäsenien keskuudessa ja aivan tosissaan väitetty Clodtien suvun polveutuvan alkuperäisin Italiasta. Millä perusteilla, siitä ei voine enää saada selvää. Vieläpä on jonkinlaisena perinnäistaruna suvussa mainittu, että Clodtien kanta-isä todella olisi ollut alkujaan Claudius niminen herra, ei kuitenkaan keisari, vaan jokin samanniminen lombardialainen pikkukuningas!

Jos tämmöiset sukutarut voidaankin panna keskiaikaisen sukuylpeyden laskuun, koska niiltä tietenkin puuttuu kaikkea historiallista pohjaa, saa itse tuo väite, että suku on peräisin Italiasta, kuitenkin jonkinlaista mahdollisuuden tukea siitä tosiasiasta, että tässä suvussa niin yleisesti tavataan taiteellisia taipumuksia, etenkin muovailu- ja maalaustaiteen alalla.

Saatuani valmiiksi hyvin tarkan, ruotsalaisen historioitsijan Elgenstiernan toimittamien sukututkimusten mukaan esitetyn Clodtien sukuluettelon, ja vihdoin sitä lukiessani vastapäätä pöydän toisella puolella istuvalle, v:sta 1420 asti suoraan alenevassa polvessa jatkuvan suvun jäsenelle, vapaaherratar Elisabet Clodt von Jürgensburgille, kuunteli hän kertomusta jotensakin haluttomasti, jopa uneliaan kyllästyneesti, kunnes tulimme luettelon viimeksi mainittuun, hänen isoisäänsä, Carl Gustaviin. Silloin hän elpyi. Oli niinkuin olisi koko luettelosta vihdoinkin tavattu henkilö, jolla oli hänenkin mieltänsä kiinnostavia ansioita. Hän otti nyt kertomuksen jatkon omiin käsiinsä.

ENSIMMÄINEN OSA

ELISABET JA ALEKSANDER

I. ELISABET KERTOO ISOISÄSTÄÄN.

Isoisällä kuuluu olleen aivan erikoinen vastenmielisyys ulkonaisiin arvonmerkkeihin, jopa ylemmän asteen sotilaspukuihinkin, joista ympäristö saattoi päättää mikä arvo ihmiselle muka oli annettava. Senvuoksi isoisä — milloin suinkin oli mahdollista olla esiintymättä kenraalin virkapuvussa — heitti sen yltään ja käytti sellaista siviilipukua, joka mahdollisimman vähän erotti hänet tavallisesta keskitason ihmisestä, jopa käsi- ja ulkotyöläisestä. Näin käydessään ulkona ja seurustellessaan vaatimattomien ihmisten kanssa hänen oli tietenkin mitä tarkimmin välttäminen ilmaisemasta kuka hän oli, sillä silloinhan vielä paljon suurempi huomio olisi häneen kääntynyt. Olipa hänen tällaisten ystäviensä joukossa myöskin muudan sotamies, johon hän oli suuresti kiintynyt. He olivat todella hyvät ystävykset. Hän oli ystävälleen vain Kalle, ja sotamies oli ehkä Pekka. Milloin Kallella vain oli aikaa, ilmestyi hän vanhan Pekkansa luo juttusille. He polttelivat molemmat paljon tupakkaa, niin että tupa oli savua täynnä, ja joivat loppumattomasti teetä kiehuvasta samovaarista. Mutta kerran oli Pekka veteraani mukana paraatin rintamassa, ja juuri ennen keisarillisten saapumista, kun Pekka eturivissä seisoi jännittyneimmässä "smirnaassa", karautti tarkasteleva töyhtöpäinen kenraali ratsullaan ja seurueineen rintaman editse hänen ohitseen. Pekka oli pyörtyä ällistykseensä ja kivääri oli hänen käsistään pudota: tuohan oli Kalle ilmi elävänä! Kun "Kalle" sitten ensi kerralla tuli sotamies-ystävänsä luo, ojentui tämä pelokkaana ja vapisevana kunniantekoon eikä voinut enää rauhoittua entiselleen, vaikka työpukuinen kenraali kuinkakin olisi kehoittanut ja esittänyt entisen ystävyyden jatkamista. Kiusallinen ilmitulo oli pilannut luonnollisen ihmissuhteen, eikä koko ystävyydestä tahtonut enää eheätä syntyä.

Toinen tapaus oli isoisälle kohtalokkaampi. Se mursi hänet kokonaan, mutta on hänen luonteelleen edellistäkin kuvaavampi.

Sodan päätyttyä palvellessaan Siperian armeijan esikuntapäällikkönä Omskissa kärjistyi häneen periytynyt rehellisyys ja suorasukaisuus ratkaisevaan ristiriitaan venäläisen virkavallan kanssa.

Armeijan ylipäällikkö, joka oli omavaltainen ja häikäilemätön mies, päätti kerran erottaa virasta erään alaisensa toimihenkilön, joka oli joutunut hänen epäsuosioonsa. Päiväkäsky oli vain isoisän varmennusta vailla. Isoisä ilmaantui kuitenkin ylipäällikön eteen esittäen, että koska puheenalaisen toimihenkilön virka-ansiot olivat täysin pätevät eikä tämä henkilö ollut liioin mihinkään laiminlyöntiin tehnyt itseänsä syylliseksi, hän puolestaan oli pakotettu kieltäytymään erottamispäätöksen allekirjoittamisesta. Ylipäällikkö tyrmistyi ja uhkasi toimittaa viralta hänetkin. Isoisä pysyi päätöksessään. Silloin tuo mahtava herra katsahti häneen kylmästi ja sanoi merkitsevän tyynenä, ivanhymy huulilla:

— Muistakaahan toki, että teillä on suuri perhe.

Hänelle annettiin 24 tunnin mietintäaika.

Isoisän perhe oli todellakin suuri, ja luultavasti hänkin, niinkuin useimmat sukumme jäsenet, oli lujasti kiintynyt perhe-elämään. Ajattelen hänen olleen niitä miehiä, joille perhe, sen menestys, sen viihtymys, iloisuus, turvantunto on kaikki kaikessa, ja hallitsijan palveleminen, virkaelämä vieraskielisessä ja vierastapaisessa maassa tulevat vasta toisessa sijassa, vain toimeentulon eli siis perheonnen yhtenä ehtona. Semmoiselle ihmiselle on ajatus rakastetun perheen syöksymisestä taloudelliseen vararikkoon aivan sietämätön ajatus. Vaimon itkut ja epätoivo järkyttivät koko hänen olemuksensa juuria myöten. Ankaran ylipäällikön sanat lienevät todellakin sisältäneet täydellisen taloudellisen haaksirikon uhkan, jos päätös olisi jäänyt varmentamatta. Ja niinpä jonkinlaisessa mielipuolisuutta lähestyvässä toivottomuuden tuskassa isoisä viimeisellä hetkellä — allekirjoitti käskyn.

Mutta tämän toivottoman teon seurauksena oli juuri se, mitä hän oli tahtonut välttää, perheen varallisuuden täydellinen luhistuminen, joka tapahtui hänen oman pikaisen kuolemansa johdosta.

Omaatuntoa vastaan tehty teko alkoi nimittäin kohta ensi hetkestä asti kuolettavasti vaivata isoisän mieltä. Tekoa ei voinut saada tekemättömäksi, mutta hän ei voinut kestää ajatusta, että hän oli sen tehnyt. Ja näihin tuskiin hän sairastui niin parantumattomasti, että virantoimitus täytyi jättää, ja hän kuoli vaivoistaan tervehtymättä.

Hänellä oli kuusi poikaa ja neljä tytärtä. Näiden alaikäisten lasten kanssa — yksi tytöistä syntyi isän kuolinvuonna — oli onnettoman lesken nyt tehtävä suunnattoman pitkä ja vaivalloinen hevosmatka Siperiasta Pietariin, jonne he vihdoin saapuivat varattomina ja sangen kurjassa tilassa. Isäni oli silloin vasta 10-vuotias.

Millä varoilla pojat Pietarissa kasvatettiin ja koulutettiin, en voi ymmärtää, mutta kaikki viisi — yksi kuoli nuorena — ne vain joutuivat toinen toisensa jälkeen sotakouluun. Mahdollista on, että heille suotiin vapaa kasvatus kruunun puolesta kadettikoulun sisäoppilaina, niinkuin usein muillekin korkeamman aatelin köyhtyneille jäsenille, joiden isät olivat erikoisemmin kunnostautuneet sodissa tai muissa julkisissa toimissa. Toiselta puolen kuitenkin kerrottiin, että kun köyhtyneen perheen puolesta tehtiin korkeampaan paikkaan anomus ylimääräisten apuvarojen myöntämisestä suuren lapsijoukon kasvattamiseksi, niin keisari (Nikolai I) ärjäisi: "Pitääpä olla aika hölmö sen miehen, joka ei ole ymmärtänyt syrjäteitse rikastua niin tulokkaissa oloissa kuin kaukaisessa Siperiassa, syyttäköötpä siis itseänsä!"

Joutuneina siis lapsuudestaan asti sisäoppilaiksi venäläiseen sotaopistoon nämä veljekset luonnollisesti kokonaan venäläistyivät. Näistä isoisän viidestä pojasta suoritti kaikissa tapauksissa jokainen, toinen toisensa jälkeen kunnialla upseeritutkinnon, niinkuin sen ajan välttämätön aatelistapa vaati. Ja niinpä alkoi heille ankara taistelu taloudellisia vaikeuksia vastaan. Sillä venäläiseen upseeristoon kuului melkein poikkeuksetta vain varakkaiden aatelisperheiden poikia, jotka olivat palkoista riippumattomia, joten valtio saattoi pitää näitä palkkoja mitättömän alhaisina, jopa niinkin, että nuoren upseerin toimeentulo ilman kotivarallisuutta oli melkein mahdottomuus. Monet varattomista senvuoksi velkaantuivat upseerivuosinaan aivan määrättömästi ja sortuivat velkakuorman painon alaisina. Mutta Clodtin veljeksillä oli oma apuneuvonsa. Heidät pelasti heidän kätevyytensä ja taituruutensa, joka teki mahdolliseksi ensin tosin pienempien, mutta sitten yhä kasvavien sivutulojen hankkimisen.

Vanhin veljeksistä, Vladimir Karlovitsh (Voldemar Jakob Johan Adolf) oli sitäpaitsi niin taitava matemaatikko, että hänet jo nuorella iällä nimitettiin sota-akatemian professoriksi. Myöskin toinen veljeksistä, Pjotr Karlovitsh (Peter Jakob) palveli tykistössä ja saavutti luutnantin arvon. Mutta hänen omituinen sivuelinkeinonsa oli — puuhevosten veisteleminen lasten leluiksi, josta seikasta puhun tuonnempana. Kolmas veljeksistä oli isäni, Konstantin (Johan Gustaf). Hän meni heti upseeriksi tultuaan naimisiin, niinkuin kaikki muutkin veljeksistä olivat tehneet, mistään vähävaraisuudesta huolimatta, ja harjoitti sivuelinkeinonaan gravyyriä eli puupiirrosta saavuttaen siinä suuren ammattitaidon, jopa kuuluisuudenkin. Hän saavutti kuitenkin myöskin tykistöasiain tuntijana suuren merkityksen ja pysyi tykistöakatemian palveluksessa vuoteen 1835, kohoten viimein täysikenraaliksi.

Kaksi nuorempaa veljeksistä, Boris (Bernhard) ja Mikael (Georg) Karlovitsh, olivat hekin ikänsä loppuun sotilasuralla. Edellinen kuoli nuorena, jälkimmäinen everstiluutnanttina v. 1874. Hänen lapsistaan lienee joku vielä elossa.

Edellisten sisaresta, nuoresta, kauniista tädistäni Natalia
Karlovnasta, kerron vähäiset muistelmani tuonnempana.

Näiden sisarusten ja niiden joukossa isänikin aikaisemmista elämänvaiheista tiedän muuten sangen vähän. Tiedän vain, että he olivat jääneet hyvin aikaisin orvoiksi myöskin äitinsä puolelta, luultavasti aivan pian tuon rasittavan Siperian matkan jälkeen.

Äitimme, Catherine Vigné, oli ranskatar. Hänenkin aikaisemmista elämänvaiheistaan minä tiedän hyvin vähän. Hän ei mielellään puhunut menneisyydestään. Minusta aina tuntui kuin siinä olisi ollut jotakin synkkää, surullista, jota hänen oli raskasta muistella. Jos meidän, hänen lastensa, kysymykset sattuivat sinnepäin, huiskautti hän huokaisten kättänsä, sanoen: "lapset, lapset, mitä niistä menneistä, antaa niiden olla!"

Sen vuoksi en milloinkaan tähän asiaan kajonnut.

Luulen, että äidin isä, ranskalainen Vigné, oli mahdollisesti joku Venäjälle asettunut emigrantti. Niitä oli muuttanut Ranskan vallankumouksen jälkeen laumoittain Venäjälle, jossa ranskan kieli oli yleisenä, melkein ainoana sivistyskielenä. Venäjä oli ikäänkuin heidän toinen kotimaansa.

Äitini tiedän jo lapsena kadottaneen vanhempansa. Hän sai kasvatuksensa erään tätinsä luona, jonka mies oli hirmuinen yksinvaltias ja piti koko taloa mitä ankarimmassa pelossa. Mutta minkämaalainen ja minkäuskoinen tuo äitini täti oli ollut, en voi sanoa. Hyvin mahdollista on, että hän oli äitini isän sisar, siis hänkin ranskalaista syntyperää, niinkuin äidinisä. Päätän sen siitä, että äidilläni oli koko ikäkautenaan voimakasta ranskalaisrakkautta, vaikka hän oli jo aikaisessa lapsuudessa kadottanut ranskalaiset vanhempansa, joten tuo rakkaus on kaiketi saattanut vain kasvatusäidin tehostamana lapseen juurtua ja umpivenäläisissä oloissa säilyä.

Vanhuutensa päivinä tuo äidin ankara setä oli kuljeskellut keppiinsä nojautuen sisällä ja ulkona, ja tämän kepin lähestyvä kopina oli saanut koko perheen pelosta vavahtelemaan. Mutta toiselta puolen sama kopina pelasti usein yllätyksistä ja uhkaavan kohtauksen vaara saatiin vältetyksi ennenkuin pelätty valtias oli ennättänyt ovelle. Tämän ylenmääräisen ankaruuden pelossa täti parka suojeli lapsiaan salaamalla mieheltään heidän rikkomuksiaan, mutta itse, ollen luonteeltaan peräti heikko tai kaikkea luonnetta vailla, ei pystynyt herättämään lapsissa kunnioitusta omaan arvovaltaansa, joten näiden kasvatus joutui aivan hunningolle. Pojista tuli melkein kaikista heittiöitä, lopulta he suorastaan varastivat äidiltään rahoja, hänen uskaltamatta heitä edes moittia sellaisista tepposista.

Näin ollen minun äitini elämän on täytynyt tässä tätinsä kodissa olla sangen ilotonta, eikä siis ole ihme, ettei hän mielellään entisyyttään muistellut tai siitä lapsilleen kertonut.

Hyvin nuorena tyttönä hän joutui naimisiin melkein yhtä nuoren isäni kanssa.

II. VARHAISESSA LAPSUUDESSA.

Meitä oli yksitoista lasta. Minä olin järjestyksessä viides, ja ensimmäinen tytär. Vain perin hajanaisia muistoja on mielessäni säilynyt aikaisen lapsuuden ajoista. Muistan jo kolmen-, neljänvuotiaana harrastaneeni runojen lausumista, laulamista ja tanssimista, ja muistan vielä, että minut pantiin suorittamaan kaikkea tätä usein vieraiden läsnäollessa. Tuo ei olisi minua ollenkaan ujostuttanut, elleivät vanhemmat veljeni olisi minulle nauraneet ja sitten lastenkamarissa matkineet esiintymistäni, sanoen minun "teeskentelevän suloista". Se itketti ja harmitti, mutta sittemmin opin äidin neuvosta kestämään tämmöiset näsäykset ja olemaan niitä hampaankolossa säilyttämättä. "Ainahan pojat härnäävät sisariansa", lohdutteli äiti, ja tyttöjen oli suhtauduttava semmoiseen kärsivällisesti ja alistuvasti muistaen, ettei pojille kuitenkaan mitään mahda. (Vasta tästä puhuessani tulen ajatelleeksi, minkä katkerien lapsuuskokemusten läpi äidin neuvo oli saattanut kulkeutua hänen sydämensä kautta minuun!)

Kun minua nuorempi veljeni Sasha alkoi varttua ja muuttua leikkitoverikseni, tuli meistä parhaat ystävykset, jotka alati leikimme yhdessä ja otimme nuorempiakin seuraamme. Vanhemmat veljet eivät tosin meitä nytkään jättäneet rauhaan, vaan ivasivat leikkejämme, pitäen niitä liian "tunteellisina". Tämä merkitsi kai, että me olimme leikkiessämme liiaksi tosissamme eli että leikkimme aihe oli heidän mielestään äitelä.

Lukitsimme siis heiltä oven.

Ja nyt ei meitä enää mikään estänyt täysin antautumasta leikin kiehtovaan kulkuun. Maailman todellisuus unohtui mielestämme kokonaan. Leikki, joka tätä todellisuutta matki, oli ainoa todellisuus. Me muodostimme tuoleista kuomuvaunuja, me solmimme kokoon myttyjä ja matkustimme kaukaisiin maihin. Joskus ajoimme parihevosilla vieraisille vain jonkun tädin ja sedän luo. Saavumme portaille, soitamme ovikelloa — dinderling, — hevosemme, joina olivat jotkut meistä, muuttuvat nyt tädiksi ja sedäksi, jotka ottavat meidät vastaan kädet ojossa, säteillen iloisen yllätyksen riemusta, tervetuloa, tervetuloa loppumattomiin, puristuksia, suuteloja, ja hauskaa, hauskaa, vain hauskaa kaikilla! Ja todella hauskaa!

Tulipa kerran lastenkamarissa muotiin myöskin leikki pienikokoisilla nukeilla. Äiti otti vilkkaasti osaa leikkiharrastuksiimme ja omin käsin valmisti meille jouluksi nukkehuoneiston. Ensiksi oli suuri, kahteen osaan jaettu huone, ilman kattoa ja etuseinää. Se asetettiin leikin ajaksi jollekin tuolille tai kirstulle. Toinen puoli oli kaksi-ikkunainen vierashuone, jossa oli uuni, ikkunaverhot, tarpeelliset huonekalut seinäpeileineen ja tauluineen. Olipa pieni lamppukin. Toinen puoli oli yksi-ikkunaisena makuuhuoneena vuoteineen, kätkyineen ja muine kalustoineen. Sitten oli eri osastona myöskin keittiö helloineen ja lukemattomine astioineen. Pikku nukkeja oli suuri joukko. Yksi näistä oli mammana, toinen tätinä, muut esittivät lapsia. Aikuisia oli lisäksi keittäjä, sisäkkö ja lastenhoitaja. Veljellä oli vielä talli hevosineen ja vaja rekineen, nelipyöräisine rattaineen, jopa kuomuvaunuineen ja kuskeineen.

Juuri tätä nukkeleikkiä me leikimme vanhempien veljien mielestä naurettavan tosissamme.

Ensin muka lähetettiin sisäkkö sanomaan, että hevoset oli valjastettava. Kun oli ilmoitettu, että tämä oli tapahtunut, olivat mammanukke ja tätinukke ajavinaan Gostinnyi Dvoriin (silloiseen pietarilaiseen kauppahalliin) ostoksia tekemään, sillä vanhin talon tyttäristä oli olevinaan morsian ja hänelle valmistettiin muka myötäjäisiä. Kaupassa me muka laittelimme ostoskääröjä, sidoimme ne pikkunuorasilla, niinkuin oikeissakin kaupoissa tehdään. Kaikki tapahtui säntilleen todellisuudenmukaisesti, ihan kuin "oikeesti", vaikka olikin vain "leikisti". Sitten "mamma" ja "täti" toivat paketit kotiin, käärivät paperit niiden ympäriltä ja näyttelivät kaikille kotolaisille, jotka päivittelivät niiden kauneutta ja kalleutta. — Nyt alkoi lastenkin tehdä mieli ajelulle. Heidän puettiin talvitakkeihin, istutettiin rekiin, niin paljon kuin vain mahtui, ja jumala armahtakoon kuinka huimaavaa vauhtia heitä lennätettiin ympäri pöytää — henki oli salpautua!

Muuten kuului tähän leikkiin se, että pappa oli muka Pariisissa, sillä meillä ei ollut tarkoitukseen sopivaa miesnukkea. Kerran kuitenkin tuli leikissämme aivan välttämättömäksi, että papan oli palattava Pariisista kotiin. Saimme äidin suostutetuksi lähtemään papan ostoon. Äiti otti minut mukaansa ja me ajelimme kaupoista etsien sopivan kokoista ja ehdottomasti vaaleaveristä nukkea, sillä tummaverisistä en pitänyt. Vihdoinkin sellainen löytyi. Hänelle ommeltiin frakki ja muut tarpeelliset tamineet, ja niin koitti saapumisen päivä. Sitä ennen oli tietenkin saatu kirje, jossa tulosta ilmoitettiin, ja odotus oli sangen jännittynyt. Mikä rajaton riemu valtasikaan kaikki, kun äkkiä kuului ovikellon tuttu "dinderling"! Lapsinuket ryntäsivät yhtenä miehenä pappanuken ympärille. Meidän oli ylen vaikea pidellä heitä kaikkia sormiemme välissä, mutta heidän vilpitön ilonsa oli meidän iloamme, ja niinkuin sydämemme oli heidän puolestaan pamppaillut jännittyneessä odotuksessa, niin se nyt isän tultua sai kasvomme hehkumaan ja silmämme säihkymään leikin rajattomassa riemussa.

Tietysti olisimme hauskuuden uudistamiseksi voineet antaa papan tulla useamman kerran Pariisista, mutta se olisi sotinut todellisuudentuntua vastaan, joka leikissä on välttämätön, tai ainakin olisi pitänyt antaa ukon matkustaa ensin takaisin Pariisiin, mikä taas olisi ollut ikävää leikkiä. Mutta keksimme sovelluttaa asian niin, että perheessä oli myöskin poika, joka kävi junkkarikoulua toisessa kaupungissa ja nyt oli joululuvalle kotiin palaamassa. Muodostettiin siis junkkarinukke, jolle laitettiin virallinen koulupuku ja liimattiin takkiin kultapaperista leikatut napit. Riemukkainta oli meistä äidin osanotto leikkiimme, nähdä, että hän yhtä tosissaan kuin mekin innokkaasti ompeli omin käsin vaatteita pikku nukeillemme. Ja niinpä saapui junkkarikin kotiin ja samaan riemuun!

Entä joulujemme unohtumattomat ilot!

Jo hyvän aikaa ennen juhlapäiviä aloimme maltittomasti odottaa merkkejä salamyhkäisiin valmistuksiin ryhtymisestä aikuisten puolelta. Vihdoin viimeinkin äiti todella tekee lähtöä kaupungille. Minne ja mitä varten? Joku meistä uskaltaa arvailla, että mitäpä jos se meneekin jouluostoksille! Sitä ei kukaan ole uskovinaan, mutta sydän salaa vavahtaen uskoo.

Mutta kylläpä hän viipyykin siellä! Kävelemme huoneissa tietämättä mitä tehdä, posket punoittavat, katselemme ikkunoista, koetamme saada ajan kulumaan.

Vihdoin ovikello soi. Meidät ajetaan pois eteisestä ja suljetaan lasten puolelle. Me tirkistämme ovenraosta ja näemme: äiti kantaa pakettikääröjä, vie ne huoneeseensa, piilottaa ne laatikkokaappiin ja meitä kielletään laatikkoja avaamasta.

Hetken kuluttua äiti ei päästä ketään huoneeseensa. Keittiössä keitetään liimaa, tunnetteko hajun? Sanomaton, sykähtävä riemu täyttää sydämemme, nyt ei ole enää epäilemistäkään: hän laatii meille jotakin jouluksi!

Ja päinvastoin, kuinka masentavan ikävältä saattoi tuntua, jos ovia ei suljettukaan, vaan äiti istuu jotakin ommellen eikä kiellä katsomasta mitä hän ompelee! Koko joulutunnelma meni ikäänkuin liitoksistaan, tuntui kuin joulusta ei mitään enää tulisikaan, sanomaton ikävä täytti mielen, leikkikään ei maittanut, saattoi vain maleksia huoneesta huoneeseen. Se oli vaikeata taistelua ajan mahdotonta hitautta vastaan, lasten ensimmäisiä vaikeuksia.

Mutta toihan se meitä tunti tunnilta yhä lähemmäksi onnen hetkiä. Mitä enemmän joulunpyhät lähestyivät, sitä juhlallisemmaksi kävi tunnelma. Vanha hoitajamummomme, jota sanoimme njanjaksi (en vieläkään tiedä hänen oikeata nimeänsä), piti huolta osaltaan meidän mielikuvittelumme kohoamisesta yhä suurempaan jännitykseen ja juhlallisuuteen. Hän kertoi meille iltaisin, kun istuimme hänen ympärillään lastenkamarissa, Kristuksesta, kehoittaen olemaan hyviä, tottelevaisia, sanoi Kristuksen paraikaakin lentelevän ikkunain ohi ja katsahtelevan sisään, mimmoisia lapset missäkin talossa olivat, tottelevaisia vai tottelemattomia. Jos meistä joku itki tai juonitteli, hän heti osoitti ikkunaan sanoen: näetkö, tuolla Kristus katselee sinua ikkunasta, ja tuoneeko hän sinulle mitään jouluksi, kun hän niin vieroo pahoja lapsia. Minä tuijotin valkokehyksiseen, mustaan ikkunaan, sydän lepatti peloittavan juhlallisuuden edessä, mutta samalla ilosta, että Kristus oli niin lähellä ja katseli meitä. Sydämen pohjasta halutti olla hyvä ja tottelevainen.

Ensimmäisenä joulunpyhänä njanja sai juhlallisuudentunnelman kohoamaan ylimmilleen. Hänen oli tapana silloin varhain aamuhämärissä mennä jumalanpalvelukseen, ja minä pääsin hänen mukaansa. Isä ja äiti, jotka olivat molemmat toista uskontunnustusta kuin njanja, eivät käyneet venäläisessä kirkossa eivätkä muistaakseni koskaan missään muussakaan kirkossa, mutta äidin luvalla njanja sai opettaa meille Kristuksesta mitä katsoi välttämättömäksi, ja sai viedä meitä mihin kirkkoon halusi.

Ani varhain — muistan — havahdun njanjan herättelyyn. On pilkkoisen pimeä, kylmä puistattaa aamutuimaan, hampaat kalisevat, täytyy kiireesti pukeutua, jo soivat kirkonkellot, aika rientää. Kuljemme pimeillä kaduilla, minä puolijuoksua, siellä täällä tuikahtelee liikkuvia lyhtyvaloja. Kaikki kiirehtivät. Njanja johdattaa minua kädestä pidellen, ja hänen nopeasti astellessaan minun on juostava.

Astumme kirkon valomereen. Tuhansien vahakynttiläin kellervää tuiketta pyhäinkuvien edessä, pappi lukemassa evankeliumia. Hän suitsuttaa pyhää savua, jonka tuoksu yhtyy vahakynttiläin tuttuun käryyn, ja juhlallisuuden, hartaushalun, hurskaan antaumuksen tunnelma kohottaa mielen kohta herkimpään vastaanottavaisuuteen ja ylimpään valmeuteen. Katse kohoaa korkeuksiin. Siellä kattoholvin sinilaki kuvaa taivasta, jossa tähdet tuikkivat ja josta lukemattomat enkelit katselevat alas. Kuinka hauskaa oli niitä tarkastella, noita ystävällisiä, kauniita pikku kasvoja, olkain takaa näkyviä siipipareja, pyöreän lihavia lapsukaisjäseniä! Tuntui kuin heillä olisi ollut sanomattoman hyvä olla, aivan autuasta, kun saattoivat lentääkin minne vain halusivat. Ehdottomastikin siinä ajatteli: kun kuolen, minäkin tulen enkeliksi, olen lentelevä, olen kaikkia rakastava… Ja nyt kohahtaa kuin vastaukseksi näihin ajatuksiin ylistyslaulu ihanin pojanäänin, ja pyhän suitsutuksen hurmiossa tuntuu kuin Jumala itse olisi kirkossa. Njanja on vieressäni polvillaan ja höpisee jotakin rukousta kuiskutuksin, vahakynttilä kädessä ja ristinmerkkiä tehden. Silloin minäkään, luterilaiseksi kastettu, en voi olla laskeutumatta polvilleni hänen viereensä, tekemättä ristinmerkkiä niinkuin kaikki muut ja hartaasti rukoilematta. Tuntui selvästi, että Jumala kuulee rukoukseni ja tekee kaiken mitä olin Häneltä rukoillut: että isä ja äiti eivät milloinkaan kuolisi, että itse olisin hyvä ja tottelevainen, ettei kukaan olisi milloinkaan minulle suutuksissaan ja että kaikki ihmiset olisivat hyviä.

Näin tämä njanjan istuttama usko jouluna lentelevään ja ikkunoissa katselevaan Kristukseen oli minussa horjumaton. Kun odotimme joululahjoja, uskoimme täydellä todella Kristuksen itsensä tuovan niitä meille, joko heittämällä joulusaliin ovenraosta ja pysymällä itse näkymättömänä, tai asettamalla valmiiksi joulukuusen alle, josta ne sitten löysimme. Ja ihmeellistä: vaikka me varminta varmemmin tiesimme, jopa olimme omin silmin nähneet äidin edellisenä päivänä käyneen nuo leikkikalut meille ostamassa tai itse omin käsin ne valmistaneen, me sittenkin yhtä lujasti uskoimme niiden olevan peräisin Kristuksen kädestä.

Äiti, äiti, sinä et koskaan puhunut meille oman lapsuutesi valottomista kärsimyksistä, mutta ne tulivat kaikki meidän hyväksemme, sillä meidän elämästämme sinä teit maailman onnellisinten lasten elämän. Sinä otit tosissasi osaa meidän leikkeihimme, sinä säilytit meissä viattomat tunteemme, sinä istutit meihin uskon hyvään ja annoit meille iloisen mielen. Sinun helmassasi kului elämäni parhain aika, minä rakastin kaikkia ja kaikki rakastivat minua.

Miten katkeraa, että näiden rehellisten, puhtaiden tunteiden täytyy luonnon pakosta alkaa verraten pian tympeytyä, lapsen siirtyessä leikeistään todellisuuteen!

Tämän osoittamiseksi on minun kerrottava palanen elämästäni vähän myöhemmiltä tyttövuosilta.

Isäni nuorin sisar, Natalia, nuori, hyvin kaunis neiti oli mennyt naimisiin erään valtioneuvoksen kanssa, joka oli näöltään sangen ruma, luonteeltaan jotenkin arvoton eikä järkensäkään puolesta mikään etevä. Nuori täti ei tietenkään rakastanut häntä. Kysymys, jolla ei enää ollut mitään tekemistä leikkimaailman kanssa, nousi mieleeni kuin äkkinäinen tauti terveeseen ruumiiseen: minkätähden hän oli jättänyt oman kotinsa ja yhtynyt asumaan tuon miehen kanssa, joka teki hänelle vain pahaa ja eli elämäänsä vain omaksi huvikseen?

Nuoren Natalian elämä oli kaikkea muuta kuin onnellista.

Tämän valtioneuvoksen vanhemmat olivat varakasta väkeä. Olivatko he todella vai itsekö vain sanoivat olevansa jonkin vanhan aatelissuvun jäseniä, en tiennyt. Heidän huvilakartanonsa suurine puutarhoineen ja ansareineen oli parin virstan päässä Pietarista ja he viettivät suurtilallisten loisteliasta elämää. Maaorjia oli heidän palveluksessaan sekä nuoria että vanhoja suuret laumat, Grishkoja, Fetjkoja, Sashkoja, Mashkoja aivan loppumattomiin. Eteisessä seistä jökötti aina livreepukuinen lakeija, joka ilmoitti vieraat ja päästi käskystä sisälle. Ukko itse oli pitkä, tanakkarakenteinen mies, ilme arvovaltaisuutta tavoitteleva, koko pää aivan kalju. Häntä pidettiin vieraanvaraisena vanhanajan venäläisenä. Ja usein heillä olikin vieraita, kutsuja ja juhlapäivällisiä. Ukko ei tällöin kuitenkaan syönyt muuta kuin hapankaalia ja tattaripuuroa, osoittaakseen vieraille aitovenäläisyyttänsä, josta hän alituiseen kerskui. Jos vieraista joku näyttäytyi samanveroiseksi isänmaanystäväksi, joutui ukko haltioihinsa ja jakoi annoksensa tämän kanssa. Hänen vaimonsa oli pienikasvuinen, lihavahko mummo, päässä kellervän musta peruukki. Hänestä oli hauskaa tarjoskella vieraille marjamehujaan, piiraisiaan ja torttujaan. Heidän iäkäs poikansa, valtioneuvos, eleskeli kotonaan vanhempiensa luona makeanleivän päiviä, mitään tekemättä, ja mentyään naimisiin nuoren tätini kanssa toi tämänkin samaan paratiisiin.

Mutta kaunis täti — lieneekö nähnyt ainoatakaan onnen päivää siinä talossa! Pehmeäkin vuode saattaa olla karkea maata. Ja kuinka minä, nukeillani leikkivä tyttö, saatoinkin tämän tädin onnettomuuden niin perin pohjin ymmärtää! Aina vain kysyin itseltäni: miksi, miksi täti olikaan tuohon mieheen suostunut? Ja ajatuksiin vaipuessani leikit keskeytyivät.

Eivät myöskään ne vastaukset, joita onnistuin saamaan aikuisilta urkituksi, voineet palauttaa mieltäni entiseen huolettomaan päivänpaisteeseen. Minulle sanottiin tuon naimakaupan puolustukseksi: olisihan ollut loukkaavaa antaa rukkaset, ja toiseksi, olihan mies aika varakas, pelättiin hyvän tilaisuuden menevän hukkaan, ja vihdoin, onko hauskaa jäädä vanhaksipiiaksi, kadottaa ainoa toimeentulonmahdollisuus ja joutua naurunalaiseksi?! — Pilveytyvä taivas vain sakeni silmissäni.

Mutta lapsuuteni synkin vaikutelma johtui sekin tästä samasta talosta.

Me ajoimme usein sinne vieraisille. Äiti näet hyvin piti kälystänsä, joka suuresti iloitsi hänen käynneistään, koska sai silloin edes jollekulle huojennella sydänsurujaan. Minua siellä kaikki hemmoittelivat ja tietenkin kävin siis siellä mielelläni. Olin noin 6-7-vuotias.

Kerran me lähdimme sinne koko sunnuntaipäiväksi. Päivällisen jälkeen kaikki istuutuivat vierashuoneeseen, minä lattialle jotakin leikkimään. Samassa livreepukuinen lakeija ilmestyy kankeana esille, ilmoittaen: "Herra Senaattori Mendelejev puolisoineen." Mummo joutuu kauhuihinsa: "Äsh, kuinka kiusallista! Mikä jumalan rangaistus! Mitä ihmettä he täältä hakevat!" Ja lakeijalle: "No pyydä sisälle, minkä niille mahtaa."

Vieraat ilmestyvät juhlallisesti kumarrellen. Ojennetuin käsin mummo rientää heitä vastaan: "Ah, rakas Stepanida Ljvovna, kuinka hyvin teitte kun tulitte, kuinka pitkään en ole teitä nähnyt, kiitos, kiitos, kultaseni, kun ette ole unohtanut, kultaseni, kyyhkyläiseni, osasittepa ilahduttaa vanhan mummon mielen!" — Vieraat olivat ihastuksissaan näin sydämellisestä vastaanotosta ja varmaankin ajattelevat: "Mikä suloinen, hyväntahtoinen olento tuo Audotja Petrovna!" He ovat ilmeisesti syvästi liikuttuneita.

Tämä valheellinen kohtaus järkytti minua siihen määrään, että vaivoin saatoin olla itkuun purskahtamatta. Oli hirveän sääli vieraita, teki mieli huutaa heille: älkää uskoko, älkää uskoko noiden sanoja, juuri äsken he teitä haukkuivat hirveästi, eivät he ollenkaan pidä teistä!

Kohtaus syöpyi iäksi mieleeni. En ole sen jälkeen vielä täys'ikäisenäkään voinut sietää taloja, joissa vieraiden tulosta ilmoitetaan ennenkuin käsketään sisään. Ja kun itse joudun vieraissa käymään, koetan aina pujahtaa sisälle niin odottamatta kuin mahdollista, etteivät sisällä olijat vain ehtisi mitään epäystävällistä ajatella…

III. NJANJA.

En ymmärrä, kuinka on voinut tapahtua, että minä, joka sylilapsesta aikaihmiseksi asti elin tämän saman njanjan äidillisen lempeän hoidon alaisena, en tullut milloinkaan ottaneeksi selvää hänen oman elämänsä vaiheista, en edes sen vertaa, että tietäisin hänen oikean nimensä. Njanja merkitsee vain lapsen hoitajalleen antamaa hellittelynimeä. Miksi en häneltä milloinkaan tiedustellut, mimmoinen hänen kotinsa oli ollut, millaiset hänen vanhempansa, mitä hänelle oli elämässä mahdollisesti tapahtunut, vaan nyt vasta, kun koko entisyys on enää vain kaukaisena muistona, nuo kysymykset nousevat eteeni pohjattoman tyhjyyden ääreen, minun voimatta löytää elävien joukosta enää ainoatakaan ihmistä, joka auttaisi minua pienimmälläkään tiedon vihjauksella?

Täytyykö todella ajatella lapsen olevan niin itsekäs olento, että kaikkein lähimpienkin ihmisten elämä on hänelle elämää ainoastaan mikäli se on kosketuksessa hänen arvoisaan minuuteensa, ja että muun tietäminen tuosta elämästä on hänelle epäkiintoisaa, jopa vieroittavaa? — Luulenpa melkein, että minä jotakin ehkä hämärästi tiesin njanjani entisyydestä, mutta että tämä tieto ei ollut minulle mieleen, koska se ei oikein liimautunut herttaiseen, rakastettuun, vain minussa ja minua varten elävään njanjaan, vaan oli vain häntä itseään koskevaa ja minusta kokonaan irrallista. Kun tarkemmin ajattelen, tiesinhän minä oikeastaan paljonkin njanjasta, vaikka en tiennyt hänen nimeänsä.

Njanja oli muuttanut meidän taloomme jo seitsemän vuotta ennen minun maailmaan ilmestymistäni. Hänen oli ollut kohtalon pakosta antautuminen vieraiden ihmisten palvelukseen, nimittäin puutteen ja täydellisen varattomuutensa tähden. Näin hänet pestattiin meille, vanhimman veljeni Mihailin eli Mishan hoitajaksi, tämän synnyttyä vuonna 1832 toisena kaksoisista, joista toinen kuoli parin kuukauden kuluttua.

Njanja oli nuori leski taloomme tullessaan, ja hänellä oli tyttö. Hänen miehensä, kauppias, — niin sanottiin —, oli kuollut jättämättä mitään omaisuutta jälkeensä, joten njanjan oli pakko antaa pikku tyttönsä kasvatuslaitokseen ja suorittaa siitä johtuvat kustannukset menemällä palvelukseen rahapalkasta ja näin ainiaaksi luopua lapsestaan. Hän oli syntyisin Moskovasta tai Moskovan tienoilta, mutta tuo "kauppias" oli kaiketi vienyt hänet Pietariin ja siellä kuollut, joten oli sitäkin ymmärrettävämpää, että njanjan oli vieraassa kaupungissa mahdoton tulla toimeen muuten kuin luopumalla lapsestaan.

Minä en tästä njanjan lapsesta tiennyt mitään koko lapsuuteni aikana, ja ehkä oli hyväkin, ettei siitä mitään tietooni tullut, sillä asia olisi ollut minulle peräti käsittämätön. Olisin varmasti tehnyt sopimattomia vertauksia ja kysynyt itseltäni: olisiko minun äitini voinut luopua minusta ja mennä hoitamaan umpivieraiden ihmisten lapsia? mitä olisin äidistä silloin ajatellut? mitä koko maailmasta? mitä jumalasta, joka oli tehnyt niin että njanjan piti mennä lapsensa luota? — Onneksi ei meille kukaan niistä asioista kertonut ja me saimme tietämättämme vastaanottaa koko sen ylitsevuotavan, rajattoman, uhrautuvan, ikimuistettavan rakkauden, jonka luonto oli ehkä tarkoittanut njanjan oman lapsen osaksi, mutta joka nyt vuoti vain meidän ylitsemme.

Njanja on minun elämässäni merkinnyt ehkä enemmän kuin kukaan muu ihminen. Ei riitä sanoja, en löydä tyhjentäviä nimityksiä niille tunteille, jotka kuohahtavat esille ja ympäröivät hänen kuvansa joka kerta, kun se lapsuuteni muistoissa vaeltaa editseni.

Niinäkin aikoina kun jouduttuani sisäoppilaaksi muutamaan lastenkouluun, jolloin vain kerran viikossa lauantaisin pääsin kotona käymään, enimmät muistoni kohdistuvat njanjaan.

Minut oli annettu kahden vanhan neidin huostaan, jotka olivat jollakin tavalla sukulaisia äidilleni. Olimme silloin vielä niin köyhiä, ettei minua voitu käyttää oikeassa koulussa. He pitivät luonansa kotikoulua, antaen joillekin oppilaille paitsi opetusta myöskin asunnon ja ruoan. Asuimme kovin kaukana heistä, joten jokapäiväinen sinne meneminen ja sieltä palaaminen olisi ollut sula mahdottomuus.

Olin silloin noin 8-vuotias, ja tämä siirtyminen kotoa ventovieraiden ihmisten hoitoon, erittäinkin pois njanjan hoidosta, merkitsi tietenkin sangen suurta muutosta elämässäni. Oli kovin vaikea tottua ankariin neiteihin ja vielä vaikeampi rakastaa heitä niin vilpittömästi kuin äiti oli käskenyt. Erittäinkin oli äiti käskenyt unohtamaan kaiken sen, missä luulimme tehtävän itsellemme vääryyttä ja sydämen pohjasta antamaan kaikki loukkaukset anteeksi.

Neitien kodissa eleskeli myös heidän vanha äitinsä, pitkäkasvuinen, kuihtunut mummo, jolla oli uskomattoman pitkä nenä ja haukan silmät. Hän oli alituisesti vihaisella päällä, rähisi päivät pitkät, keitteli laihanniukkoja päivällisiä, ja iltaisin kutoi tavattoman pitkiä sukkia. Tyttäret olivat hekin sangen pitkiä ja laihoja neitejä. Nuorempi oli 40- ja vanhempi 42-vuotias. Me olimme tietenkin velvolliset tuntemaan alinomaista kunnioitusta heitä kohtaan, mutta usein meitä kovasti nauratti ja oli melkein mahdoton pidättyä. Tämä tapahtui aina kun neidit rupesivat kertomaan nuoruutensa päivistä, kehuen entistä suurta kauneuttansa ja kuinka muka heidän astuessaan sisälle johonkin tanssisaliin kävi läsnäolijoissa kuin humaus: "Wollerin neidit!" Syntyi juhlallinen äänettömyys, muodostui kujanne, ja he muka astuivat saliin kavaljeerien ympäröiminä, jotka kilvan pyysivät heitä tanssiin, ja onnelliseksi tunsi itsensä se, ketä he suvaitsivat huomata. Nämä yleisen ihastuksen esineet eivät kuitenkaan saavuttaneet sitä aviollista ihannettaan, jota varmaan pitivät naisen korkeimpana päämääränä, vaan jäivät vanhoiksi piioiksi. Kielteiseen tulokseen lienee olleet syynä osaltaan vanhan mamman liian innokkaat harrastukset. Niinpä hän, kun joku uusi sulhaskokelas ilmaantui alkaen käydä heillä useammin, saattoi asian jouduttamiseksi tälle ilmaista, että ellei hänellä ollut täyttä totta mielessä, olisi paras harventaa käyntejä, jotteivät muut sulhaset kaikkosivat tiehensä. Näin ennättivät neitoset 40:n ikäisiksi, yhä vain eläen toivossa ja milloin ketäkin kuvitellen tulevaksi aviomieheksensä. Erityisesti nauratti meitä, kun he molemmat tekeytyivät toistensa edessä jalomielisiksi ja luovuttelivat sulhasiaan toinen toiselleen. Nuorempi lohdutteli kyynelet silmissä vanhempaa, sanoen ikänsä puolesta hyvin vielä voivansa odottaa, ja vanhempi taas vakuutteli, ettei hän tiedä suurempaa onnea kuin nähdä sisarensa onnellisena. Lopulta he olivat vakuuttuneita, että ainoana syynä asian alituiseen lykkäytymiseen oli tämä heidän uhrautumisensa toinen toiselleen. Ehkä he eivät olisi olleet niin ankaria vaatimuksissaan, mitä sulhasten ominaisuuksiin tulee, jos heidän olisi ollut valitseminen kummankin itselleen, mutta kun valittava oli aina rakkaalle sisarelle, ei yksikään tahtonut kelvata.

Niinpä kävi heidän pensionissaan muuan varsin arvokas leskimies, jonka kaksi tytärtä oli heidän oppilaitaan. Tietysti nuo käynnit eivät muka tarkoittaneet tyttäriä, vaan ilmeisiä naima-aikeita, siitä ei toki voinut olla epäilystäkään. Koko kysymys oli vain, kummalleko neideistä mies oli joutuva. Mitä enemmän tämä kysymys kärjistyi, sitä kiihkeämmin oli kumpikin valmis uhraukseen toisen hyväksi. Siinä nyyhkyteltiin, siinä voivoteltiin. Vihdoin keksi vanhempi neideistä syyn, joka teki tämänkin peräti moitteettoman gentlemannin avioliittoon vähemmän sopivaksi. Luonnollisen ujoutensa vuoksi hän ei kuitenkaan osannut ilmaista tätä syytä muuten kuin käyttämällä ranskankieltä. Hän sanoi:

— Savez-vous, ma chère, il doit avoir un faible estomac, il sort souvent. (Rakkaani, miekkoisella lienee heikko vatsa, hän alituiseen käväisee.)

Niin päästiin tästäkin ankaran vaikeasta kosijanvaalista ja voitiin kevennyksestä huokaisten käydä käsiksi toisiin.

Tästä heikkoudestaan huolimatta oli vanhempi neideistä opettajana erittäin hyvä meille. Hän osasi olla sekä iloinen että sukkela puheissaan. Me melkein pidimme hänestä. Nuorempi sitävastoin oli aika äkäpussi. Vain kerran vuodessa hänen yllänsä lepäsi hiljainen nöyryyden henki, joka tosin ei kestänyt kuin päivän. Se oli päivä, jona hän oli ollut ripillä ja ehtoollisella. Sen päivän tuloa me odotimme kuin joulua. Mutta sen mentyä oli kaikki taas ennallaan, ikuista toruntaa ja kiljumista. En milloinkaan unohda noita hirmuisia, loppumattomia iltoja, joita vietimme yhteisen pöydän ääressä huomisen läksyjä lukemassa. Talikynttilä teki alituista käryämistä, meidän oli nälkä, meidän oli kylmä. Odotimme sitä autuudenhetkeä, kun tee kannettiin sisään, vaikka eihän tämä tee ollut juuri muuta kuin haaleata vettä ja kuorittua maitoa ynnä pikkuruikkuisen sokeria tai siirappia. Annokseen kuului lisäksi pari palasta mustaa leipää, joihin oli hieraistu sellaista voita, että meidän oli kaavittava se pois leivät syödäksemme. Vieressämme istui tavattoman siivoton poika, joka alituiseen jyrsi omia kynsiänsä, ei pessyt käsiänsä, aina vätysteli, virnisteli ja sai olomme sitäkin happamemmaksi. Kuitenkin oli hänen ansiopuoliinsa luettava, että hän sai meidät välistä nauramaan katketaksemme. Hän kaapi voin pois erinomaisen tarkkaan, voiteli leivän sitten talilla, jonka otti kynttilästä, ja säteillen muka hyvän maun tuottamasta nautinnosta söi kuin soikin suuhunsa.

Näin kului ikävä viikko loppuun, kunnes odotettu lauantai saapui. Minut noudettiin koulusta ja niinpä olin jälleen kotona. Kävin uudelleen katsomassa sen jokaisen nurkan; tarkastamatta ei jäänyt yksikään esine, että vieläkö se ja sekin oli samanlainen kuin viikko sitten. Erityisesti veti puoleensa vanhan njanjan huone. Sen yhdessä nurkassa, ylhäällä, tuikki jumalankuvan edessä pieni lamppu, jonka heikko valo valaisi vain lähinnä olevat esineet ja jätti muun osan huonetta salaperäiseen hämärään. Lähtemättömäksi muistoksi on jäänyt varsinkin se erikoinen tuoksu, joka oli aina tässä huoneessa ja joka arvatenkin muodostui lampussa käytetyn puuöljyn hajun sekoittumisesta mummon meitä lapsia varten lipastossaan säilyttämien omenain hajuun. Ehkä oli tällä Noakin aikaisella, muinaismuistoksi museoon sopivalla lipastolla jo itsessäänkin tämä omituinen, rakas haju. Pankolla nukkua hyrräsi silmät ummessa vanha kollikissa, Vasjka. Olisi tehnyt mieli rajusti puristella sylissä, mutta pelättiin raapaisuja.

Keittiössä oli myöskin hyvin hauska olla. Senkin haju ja koko laatu oli jotakin perin toista kuin tuolla tätien luona. Tamminen vesisaavi ja sen vanha kauha — olisinko voinut mennä ohitsenne juomatta itseäni kylläiseksi! Ah, armas kotikeittiömme! Sinä rakas, punavaskinen kauha, olithan kuin omaisemme, kuin osanottaja koko perhe-elämäämme, sinä ja me olimme yhtä.

Vanha njanja kuului jo kopistelevan ruokakarsinassa. Kukaan ei olisi voinut erehtyä: hän oli kaatamassa vesipuolukoita pikku tynnyristä vatiin, tuodakseen syötäväksemme ja sillä tavan mukaan ilahduttaakseen kotiin palanneita.

Syksyisin hänen lempiharrastuksiinsa kuului talvitarpeiden kokoominen, sienien suolaaminen, viikunain etikoiminen, marjojen keittäminen, mutta ennen kaikkea oli hänen erikoisharrastuksenaan vesipuolukkain säilytys. Ne olivatkin mielestämme parhainta kestitystä pitkinä talvi-iltoina. Kun me kaikki illan tultua istuuduimme suuren pöydän ääreen, jokaisella edessään oma työnsä, niin eipä aikaakaan, jo lähetettiin joku vaatimaan njanjalta puolukoita. Njanja ei ensin tahtonut ottaa kuuleviin korviinsakaan. Puolukoita — sanoi hän — on jäljellä niin vähän, että tuskin kerraksikaan enää riittää, jokunen vain tynnyrin pohjavedessä vielä kelluu. Kinastelujen ja vastaväitteiden vihdoin tauottua hän kuitenkin katosi takaisin karsinaan, ja hetken kuluttua ilmestyi tuoden puolukoita posliinisessa salaattivadissa, (joka sekin oli iänikuinen perheen muinaiskapine). Me nostimme aika vastalausejyryn sen johdosta, että puolukoita tuotiin näin mitättömän vähän. Mutta njanja väitti kivenkovaan, että nyt oli tynnyrin pohjassa vain silkkaa vettä eikä edessä muuta kuin huuhdella tynnyri puhtaaksi ensi kesää varten. Hänen vakuuttelunsa olivat niin tosilta tuntuvia, että hän sai meidät joka kerta täydelleen uskotelluiksi.

Pitkän pitkien aikojen kuluttua puolukkain loppumisesta, kun tavan mukaan jälleen istumme pyöreän pöydän ääressä, kun on talvinen pyrysää ja tuulen uuneissa ulvomisen vuoksi olo tuntuu vähän ikävältä, — kun puolukoista kukaan ei enää uneksikaan, kuulemme äkkiä tutulta puolelta kopinaa, ovi aukenee ja njanja, onnesta säteillen, ilmestyy suurta tarjotinta kantaen, vadillinen täynnänsä punapuolukoita, lusikkoineen, lautasineen, survosokereineen.

Me huutamaan yhdestä suusta: Katsos sinua vaan! Etkö sanonut puolukkain loppuneen!

Njanja puolustelihen: Jos olisitte silloin syöneet, eipä nyt olisi ollut. Eikö ole näin parempi?

Hän sanoo tämän ylen tyytyväisenä omaan kekseliäisyyteensä, eikä meidän auta muu kuin myöntää, että näin on todellakin paljon parempi.

Njanja, njanja, minne sinä olet lähtenyt minun elämästäni? minne olet hävinnyt?

Mutta enpä päästä sinua vielä. Muistan vielä muutakin sinusta. Muistan sinut vanhemmilta vuosiltani. Muistan kuinka sain tietää sinulla olevan omankin lapsen ja kuinka tämä sinun oma lapsesi kävi sinua tapaamassa meidän kodissamme, silloin jo aikuisena neitinä.

Kuinkahan hyvä sinun tyttäresi mahtoikaan olla, kun sinä itse olit niin hyvä, niin lempeä, niin uhrautuvainen, niin peräti vain toisia ajatteleva, kun olit pannut kaikki vaivoin kootut roposi hänen kasvattamisekseen laitoksessa, jossa kasvatettiin säätyläistenkin lapsia, kun hänestä — kuten ylpeänä kerroit — oli tullut herrasneiti, jolla oli jo kotiopettajan toimi ja jota sanottiin "guvernantiksi"!

Näin me ajattelimme, ja uteliaisuutemme saada nähdä tuota njanjan tyttöä kasvoi päivä päivältä. Tietysti me aioimme rakastaa häntäkin yhtä paljon kuin olimme rakastaneet njanjaa, aioimme syleillä häntä kuin rakkainta toveriamme ja tehdä hänestäkin kotimme parhaan ystävän.

Mutta miksi sinä, njanja, olit ikäänkuin hädissäsi, ja tulit yhä levottomammaksi mitä enemmän tyttäresi tulon päivä lähestyi? Miksi sinä tuona päivänä et enää malttanut meitä kuunnella etkä meihin katsoa, vaan kätesi välistä vapisivat hermostuksesta ja poskesi punottivat? Miksi olit hänen tulokseen — aivan kuin olisit korkeita vieraita odottanut — pukenut yllesi suurimman ja kirjavimman vaippasi, pannut päähäsi valkoisimman poimumyssysi ja sitonut kaulaasi uhkeimman solmikkosi? Ja miksi vihdoin me itse, tyttäresi saavuttua, kun ei mitään suudelmia annettu, kun ei mitään ilonhuudahduksia kuulunut, kun sinä vain syvään kumarsit niinkuin ylemmillesi, peräännyimme totisina ovensuulta ja poskemme alkoivat punoittaa niinkuin sinunkin?

Pettymyksemme oli suuri.

Neidissä ei tuntunut vivahdustakaan äitinsä herttaisuudesta, ei vähintäkään pyrkimystä kiitollisuuden ilmaisemiseen niiden elämänikäisten uhrausten johdosta, joita njanja oli hänen elättämisekseen ja kasvattamisekseen tehnyt. Päinvastoin tuntui pohjimmalta nousevan ikäänkuin kolea vihamieli kaikkien niiden ankarain elämänkokemusten johdosta, jotka hän oli arvatenkin saanut läpikäydä äidin sylistä ventovieraiden kasvattajain hoivaan jätettynä. Mutta tietoisesti ei tullut näkyviin muuta kuin yliolkaisen ylemmyyden ilmausta. Meidän edessämme hän ilmeisesti häpesi, että hänen äitinsä oli palvelija, ja kohteli tätä tahallisen halveksivasti eli niinkuin säätyläinen sivistymätöntä.

Neiti kävi tämmöisillä virallisilla vierailuilla äitinsä luona sittemmin noin kerran vuodessa. Hän koki kyllä päästä lähempiin tuttavuussuhteihin meidän kanssamme, mutta äitiänsä hän muuttumattomasti piti saman kolean välimatkan päässä.

Ystävyydestämme ei tullut mitään. Päinvastoin me joka kerta hänen käydessänsä emme muuta toivoneet kuin että hän olisi lähtenyt mitä pikimmin. Emme voineet sietää myöskään njanjan suhdetta tyttäreensä: njanjaa ei tyttärensä läsnäollessa voinut tuntea ollenkaan samaksi ihmiseksi, hän raukka oli kuin hätäännyksissä, suorastaan pelkäsi tyttöänsä, kohteli nöyrän imartelevalla kunnioituksella, ja varmaan hänkin sydämensä salaisuudessa toivoi lapsensa pian lähtevän, vaikka olikin valmis kaikkiin mahdollisiin palveluksiin ja arvonannon osoituksiin.

Hänen lähdettyään njanja kohta muuttui entiseksi njanjaksi ja koko elämämme palasi vanhoihin uomiin, kotilieden lämpimiin maailmoihin. Mutta neiti parka jäi ikuisesti vaille sitä luonnon hänelle alkujaan aikomaa siunausta, joka hänen äitinsä olemuksesta oli niin runsain määrin säteillyt meidän, njanjalle oikeastaan umpivieraiden lasten elämään.

Tämä tapaus oli yksi niitä ikkunoita, joista lapsi alkaa katsella ulos maailmaan.

IV. VASILI IVANOVITSH JAKOVLEV.

Melkein yhtä merkityksellinen kehityksellemme ja yhtä rakkaassa muistossa säilynyt kuin "njanja", oli meille lapsille muudan herra Vasili Ivanovitsh Jakovlev, runoilija ja suuri haaveilija.

Eräänä aamupäivänä istui äiti ommellen isän huoneessa, ja me lapset olimme siinä myöskin vanhempien luona isän seurassa, sillä hän ei ollut oikein terve, vaan loikoi vuoteella vaatteet yllä.

Ovikello soi, ja palvelija tuli ilmoittamaan, että isän puheille pyrki joku vieras herra, jota ei milloinkaan ennen ollut talossa nähty. Äiti kai olisi kieltänyt vaivaamasta sairastelevaa isää, mutta kun palvelija kuvasi vieraan ulkomuodon, sanoen hänellä olevan pitkän tukan ja hänen näyttävän joltakin runoilijalta tai taiteilijalta ja päällystakinkin olevan jokseenkin huonon, antoi isä käskeä vieraan sisälle huoneeseensa.

Hän näytti todella semmoiselta kuin palvelija oli hänet kuvannut: tuuhea polkkatukka, rillit nenällä, vaatteet — ilmeisesti parhaimpansa — vähän kuluneet ja paikoitellen kiiltävät.

Hän esittelihen sangen vilkkaasti ja kolmessa neljässä nopeassa lauseessa lateli esille melkein koko elämäkertansa, kun olimme istuttaneet hänet keskuuteemme. Missä sanoja puuttui siellä notkeat liikkeet, kasvojen vaihteleva sävy ja käsien kuvaavat eleet auttoivat meitä hänen historiansa ymmärtämiseen.

Hän ei puhunut venäjää aivan virheettömästi, vaikka oli isän puolelta venäläinen. Isä oli kuollut aikaisin, jättäen äidin leskeksi, ja äiti oli saksalainen, joten heidän kotikielensä oli saksa.

Hän oli matkustellut — kertoi hän — Euroopan ristiin rastiin, ollut melkein jokaisessa suurkaupungissa, sanalla sanoen, viettänyt melkein koko elämänsä matkoilla. Vilkas kun oli sekä puheissaan että asioissa hän oli näet hyvin haluttu ja kysytty matkatoveri, ja kun hän päälliseksi tunsi koko Euroopan, kaikki sen suurimmat hotellit, sen kylpypaikat, matkailijakeskukset, tärkeimmät nähtävyydet, ja lisäksi vielä oli suuri kirjallisuuden ja taiteen tuntija ja puhui useampia kieliä, hakivat rikkaat turistit kilvan häntä ilmaiseksi matkakumppanikseen. Näin hän oli sivistymistään sivistynyt, kunnes oli ruvennut itse kirjoittamaan runoja, joita nyt halusi saada painetuksi ja julkaistuksi. Rahoja ei hänellä tosin tämmöiseen tarkoitukseen — niinkuin ei yleensäkään — ollut, mutta eräs hänen ystävistään, saksalainen upseeri, oli runot lukenut ja sanonut, että ne ainakin muodon puolesta ovat Schillerin veroiset. Runot olivat kirjoitetut saksankielellä, ja toinen hänen ystävistään — joita hänellä muuten oli legio — oli luvannut kustantaa niiden painatuksen, jos vain voitaisiin hankkia niihin kuvat.

Tämäpä nyt olikin muodollinen syy runoilijan meille ilmestymiseen.
Runoihin oli saatava kuvat.

Isäni oli, kuten jo kerroin, taitava puunpiirtäjä, ja lieneekö nyt runoilijan tarkoituksena ollut pyytää häntä itseään suorittamaan kuvituksen vai ainoastaanko kysyä neuvoa kenen puoleen olisi ollut käännyttävä, en tiedä. Jälkimmäisen tarkoituksen hän kaikissa tapauksissa saavutti. Isä antoi hänelle tarkat neuvot ja osoitukset.

Mutta mikä oli runojen lopullinen kohtalo, en tiedä. Tämän käynnin seuraukset olivat kaikissa tapauksissa mitä laajimmalle ulottuvaiset ainakin meidän, lasten mielestä.

Ensimmäinen hyvä seuraus oli, että Vasili Ivanovitsh jäi kohta meille päivälliselle. Toinen hyvä seuraus oli, että hän tämän vierailun jälkeen useana seuraavana päivänä peräkkäin oli meillä päivällisvieraana. Ja kolmas hyvä seuraus oli, että hän näiden kertojen perästä ei lakannut tulemasta, vaan tuli ja tuli, kunnes muuttui aivan kuin kotolaiseksemme.

Hän rakasti hirveästi kaikkia lapsia ja me rakastimme häntä. Usein hän kertoi meille satuja. Ja joskus tämä satujen kertominen venähti niin myöhäiseen iltaan, että meidän olisi ollut jo aikoja sitten mentävä maata, mutta me emme voineet irtautua kuuntelemisesta eikä hänkään kertomisesta. Vanhemmat sallivat meidän jäädä vielä kuuntelemaan loppua, mutta itse menivät levolle.

Useimmat hänen saduistaan olivat hänen keksimiään. Sen saattoi huomata, kun hän välistä pysähtyi kertomisessaan ikäänkuin ei olisi itsekään tiennyt miten sitten kävi. Rupesi kulkemaan edestakaisin huoneessa ja näytti kiihkeästi miettivän.

— Odottakaa, odottakaa, — sanoi hän, kun me pyysimme jatkoa malttamattomassa uteliaisuudessamme. Istuimme hiljaa, hengitystä pidättäen.

— Jaha, jaha, — sanoi hän vihdoin ja jatko näytti hänelle äkkiä selviytyneen.

Tietoisena meitä hallitsevasta sadun taiasta, taas varmana itsestään hän kolein äänin antautui kertomaan jotakin kaameata käännettä sadun juonessa, jonka oli määrä tehdä järkyttävä vaikutelmansa juuri ennen onnellista loppua.

Kuunnellessamme me ikäänkuin hengessä sepittelimme satua hänen mukanaan. Me elimme hänessä ja hän meissä.

Joskus sattui niinkin, että meidän täytyi häntä oikaista, kun hän erehtyi ja teki itsensä syypääksi ristiriitaisuuteen. Semmoista ei toki sadussa voinut tulla kysymykseen. Ja yhteisesti sitten koetettiin selittää asia niin, ettei näyttänyt mitään epäjohdonmukaisuutta olevankaan.

Kerran hän sepitti mitä murheellisimman tarinan onnettomasta vangista, joka oli niin kauan istunut ristikon takana pimeässä ja kosteassa kellarikomerossa, että oli käynyt köyryselkäiseksi ja aivan kaljupäiseksi odottaessaan tuomiotaan, joka viipyi viipymistään. Vihdoinkin hän kuuli salpoja poistettavan koppinsa ovelta ja rautaista lukkoa avattavan. Vuosikausiin ei ollut kukaan käynyt hänen kopissaan, sillä ruokakin työnnettiin hänelle vain luukusta. Nyt hän arvasi, että hänelle tultiin vihdoinkin tuomiota lukemaan, ja hänen sydämensä vavahti toivosta, että tuomio oli ehkä vapauttava. Mutta vanki raukka erehtyi surkeasti. Vartijat ja heidän päällikkönsä avasivat juhlallisesti kopin oven, ja jääden itse ulkopuolelle käytävään lukivat hänelle suuresta paperista, että vuorokauden kuluttua, aamun sarastaessa, hänet mestataan miekalla, pyövelin käden kautta. Tuomion luettuaan he paiskasivat kopin oven jälleen kiinni, ja vangin viimeinen vuorokausi alkoi.

Nyt ryhtyi Vasili Ivanovitsh elävästi kuvaamaan onnettoman vangin kauheita tuskia tämän kohtalokkaan vuorokauden aikana. Kertomustaan havainnollistuttaakseen hän puhuessaan takoi rintaansa, pui nyrkkejänsä, väänteli käsiään, voivotteli ja repi tukkaansa.

Vihdoin hän oli sortuvinaan toivottomuuteen ja rusahtavinaan kokoon.

— Lapset, lapset, — sanoi hän masentuneena ja alakuloisesti nyökäyttäen päätänsä, — vanki raukan tuska oli todellakin suuri, se oli niin järkyttävän syvä, että — ajatelkaa lapset! — hän tuli yhdessä ainoassa yössä aivan harmaapäiseksi.

Huolestuneina me huudahdimme kuin yhdestä suusta:

— Mutta vankihan oli kaljupäinen!

Vasili Ivanovitsh joutui todella suuresti ymmälle. Hän ei tiennyt mitä sanoa, miten jatkaa. Sanalla sanoen, hän joutui kiinni, ja hänen asemansa oli sangen säälittävä.

Vihdoin sovittiin yhteisesti asiasta niin, että vangilla oli arvatenkin ollut joitakin parranhaituvia leuan alla, jotka sitten yhdessä yössä harmaantuivat. Ja niin päästiin satua jatkamaan sen yllätykselliseen, onnelliseen loppuun.

Me rakastimme Vasili Ivanovitshia ei vain hänen erinomaisen satujensa ja aina alttiin kertomahalunsa vuoksi, vaan yleensäkin hänen rajattoman hyvyytensä ja alituisen iloisuutensa vuoksi. Kaikki lapset rakastivat häntä, ja pian hänellä oli lapsituttavia joka kolkassa meidän talomme ympärillä.

Kerran hän meillä ollessaan keskeytti leikit, tuli totiseksi ja sanoi, että hänen vihdoinkin täytyy mennä kaupungille jotakin tärkeätä asiaa toimittamaan. Emme tahtoneet häntä pidättää, sillä näytti siltä kuin hänellä todellakin olisi ollut jotakin tärkeätä mielessä. Mutta vähän matkaa meidän talostamme — se sijaitsi Nevan rantakadulla — oli kaupungin puolesta laitettu kelkkamäki töyräältä alas jäälle, ja talvitie Nevan yli kulki sen vieritse. Kelkkamäki oli aina täynnä pieniä mäenlaskijoita. — Pitkän ajan kuluttua Vasili Ivanovitshin lähdöstä yksi veljistäni tuli kotiin ja kertoi, ettei Vasili Ivanovitsh ollut kaupungilla käynytkään, vaan leikki lasten kanssa kelkkamäessä, laski mäkeä maaten mahallaan pitkän kelkan päällä, selässä jono riemusta kirkuvia lapsia. Ilmeisesti lapset olivat hänet anastaneet, ja "tärkeät asiat" oli täytynyt jättää toistaiseksi, lasten ohi hän ei voinut mennä.

Meille tullessaan hän sangen usein toi muassaan karamelleja, ja niiden jakaminen oli aina hyvin tähdellinen tehtävä. Hän asetteli makeiset eteemme pieniin läjiin ja jokaista valmistunutta läjää koskettaen sanoi painavasti: tämä papalle, tämä mammalle, tämä sille ja sille ja sille. Näin hän pian rupesi nimittämään vanhempiamme vain papaksi ja mammaksi.

Usein hän myöskin vei meidät luoksensa. Hän asui äitinsä kanssa. Me tulemme hänen luokseen ja hän katoaa toiseen huoneeseen, sulkeutuen sinne. Me kuiskuttelemme ja jo tiedämme, että tästä tulee jotakin hauskaa. Aivan oikein. Ovi avautuu ja meidät johdetaan pilkkoisen pimeään huoneeseen. Vähän ajan perästä, kun silmä tottuu, alkaa yhdellä seinällä erottua niinkuin jotakin valkoista, kaamean suurta valkoista, niinkuin suunnaton lakana olisi pingoitettu eteemme. — Istukaa, istukaa, — kuuluvat jotkin tytöistä kuiskaavan. Pamppailevin sydämin, hapuillen ja käsin tunnustellen vieri viereen asetettuja tuoleja me istuudumme riviin. Odotamme jännittyneinä, malttamattomasti heilutellen jalkojamme. Ja yht'äkkiä ilmestyy eteemme, syrjästä päin liukuen, kesäisen kirkas värikuva. Voi ihanuutta! Silmiimme paistaa helakan vihreä mäenrinne ja kirkkaan sininen taivas. Rinteellä kasvaa palmuntapainen puu, alempana on kaivo, josta metsästyspuvussa ja töyhtölakissa oleva nuorukainen ammentaa vettä neitoselle. Voi ihanuutta, sanon minä! Ja nyt alkaa kuulua Vasili Ivanovitshin hyväntahtoinen, tutusti kertova ääni. Kuva liukuu pois ja uusi, vieläkin ihanampi maisema ilmestyy eteemme: Saharan paahtava erämaa ja kiljuva jalopeura ja kauas valkoisiin telttoihin pakenevia ihmisiä! Vasili Ivanovitshin kertoessa kuva ihan alkaa elää meidän silmissämme. Jalopeura ulvoo ja loksuttelee kauheita hampaitansa. Mutta kuva alkaa jo meidän pyynnöistämme huolimatta liukua pois, vain tuokioksi se armosta vielä pysähtyy, ja sitten häviää, — kuitenkin vain yhäkin ihanamman kuvan tieltä: edessämme on nyt Alppivuorten huippuja ja rohkea tyrolilainen matkailija polvihousuissa, leveällä vyöllä vyötettynä ja sulkahattu päässä tarpoo syvissä lumissa kukkulan huipulle päästäkseen. Vaikka kuva on liikkumaton ja tyrolilaisen jalat aina samassa asennossa, elää siinä kaikki, me kiipeämme hänen mukanaan, me hengitämme raikasta alppi-ilmaa — Vasili Ivanovitshin elävää kuvausta seuraten. Sitten näemme vielä sinisen meren ja punapurjeiset kalastajain venheet. Sitten Vasili Ivanovitsh sytyttää kynttilät ja me näemme sen ihmeellisen laitoksen, josta kaikki kuvat ovat lähteneet, mutta sen sisäpuolta hän ei meille näytä, vaan jättää kaiken salaperäiseen hämäryyteen, sanoen vain, että koneen nimi on "laterna magica", nimi, joka meistä on sekin hyvin salaperäinen ja kulkee kunnioittavana kuiskauksena suusta suuhun.

Ah, Vasili Ivanovitsh, kuinka hyvä sinä olit meille ja kuinka me sinua rakastimme!

Mutta jos me kovasti rakastimme häntä, niin hänen oma äitinsä suorastaan jumaloi häntä, ja juuri saman hyvyyden tähden hänellä oli lukemattomia ystäviä, jotka häntä kaikella tavalla auttoivat, milloin antamalla hänelle vaatteita, milloin rahaa, milloin mitäkin. Vasili Ivanovitshin auttaminen oli vain usein sangen pulmallinen tehtävä.

Niinpä hän kerran teki lähtöä saunaan ja äiti varusti hänet puhtailla alusvaatteilla. Hänen äitinsä piti tästä täysi-ikäisestä pojastaan huolta kuin pienestä lapsesta, sillä poika eli aina jossakin yläilmoissa, kaukana tämän maailman käytännöllisistä asioista. Saunasta palatessa Vasili Ivanovitshilla ei näkynyt olevan mukanaan mitään vaatemyttyä, ja hänellä oli yllään vanhat alusvaatteet.

— No missäs vaatteet? — kysyy äiti ihmetellen.

— Ah niin — sanoo Vasili Ivanovitsh hajamielisesti, — saunamatkalla tutustuin erääseen hyvin varattomaan ihmiseen ja otin hänet mukaani kylpyyn. Voitteko ajatella, äiti, kun saunan jälkeen pukeuduimme, näin, ettei hänellä ollut mitään alusvaatteita! Täytyi antaa.

Joskus, kun heille tuli kerjäläinen, saattoi Vasili Ivanovitsh mennä suoraan äitinsä vaatekaappiin ja valita sieltä mitä tarvittiin. Äiti oli kerran tullut kotiin ja kaipasi parasta leninkiänsä.

— No kun teillä on niitä monta, — selitti Vasili Ivanovitsh syyllisenä.

Äiti ei moittinut milloinkaan poikaansa, vaan antoi tämän tehdä mitä tahtoi ja vain yhä enemmän ja enemmän jumaloi häntä.

Yhtä vaikea oli hänen monien ystäviensäkin auttaa häntä itseään niin, ettei sen sijaan joku aivan vieras ihminen tullut autetuksi.

Vasili Ivanovitshilla ei ollut milloinkaan mitään rahaa kukkarossa, ei edes sen vertaa että olisi omin neuvoin kyennyt parturissa käymään. Mutta siinäkin vähässä oli häntä vaikea auttaa. Kerran joku ystävistä varusti taas hänet rahoilla ja käski mennä tukkaa kerityttämään ja partaa ajelluttamaan. Vasili Ivanovitsh kiitti sydämellisesti ja meni. Meni, — mutta palasi jonkin ajan kuluttua tukka entisellään ja parta ajelemattomana.

— No mitenkäs nyt on ajelun käynyt? Annoinhan minä sinulle rahaa?

Vasili Ivanovitsh häpesi sanomattomasti. Ilmeni, että hän oli kulkenut paperikaupan ohi ja siinä oli ikkunassa ollut värillisiä leikkelykuvia, hevosia, lehmiä, sikoja, jopa talojakin, ja liuta lapsia oli kadun puolelta ihaillen niitä katsellut, päätellen kuka olisi minkin kuvan tahtonut kaikkein mieluimmin omakseen.

— Menin ja ostin heille, — tunnusti Vasili Ivanovitsh syyllisenä, katsoen maahan, tuskan hiki otsalla.

Samoin kuin hänen äitinsä, eivät hänen lukuisat ystävänsä ja auttajansa milloinkaan loukkaantuneet tästä heidän avuliaisuutensa väärinkäyttämisestä, vaan jatkuvasti auttoivat häntä ja yhä enemmän ihailivat tuota omalaatuista olentoa, joka ei mitään tehnyt oman itsensä hyväksi. Kaikki rakastivat häntä.

Vanhenevan äitinsä tähden hän jätti sikseen ulkomailla retkeilemisensä. Monta vuotta hän näin läheisesti seurusteli meidän kanssamme, melkein minun täysi-ikäisyyteeni asti. Mutta hän muuttui aikaa myöten yhä haaveksivammaksi ja yhä enemmän maailmasta vieraantuneeksi, joten hänen alituiseen iloonsa alkoi tulla pitkiä aukkoja ja hänen piti ikäänkuin herätä mietteistään päästäkseen siihen takaisin. Äitinsä ilmeinen vanheneminen näytti suuresti huolettavan häntä. Ehkä hän turhaan pinnisteli järkeänsä keksiäkseen keinoja vanhenemisen välttämättömän, lopullisen seurauksen vastustamiseksi. Kuka tietää. Vasili Ivanovitshin luontoisen ihmisen oli ehkä aivan mahdotonta ajatella semmoisen seurauksen voivan kohdata niin rakastettua olentoa kuin oli äiti.

Vihdoin tapahtui niin, että hän äkkiä katosi kaikkien meidän näkyvistämme.

Ensin luulimme, että hän on sittenkin taas lähtenyt maailmaa kiertämään jonkun rikkaan matkailijan seurassa, eikä hänen äitinsäkään senvuoksi ollut kovin huolissaan hänestä. Ihmeteltiin vain, miksi hän ei mitään kirjoita. Olisi edes pienellä kortilla lyhyesti ilmoittanut olinpaikkansa ja vointinsa.

Kului kokonaista kaksi vuotta ennenkuin häneltä vihdoin saapui kirje.
Jumalan kiitos, hän on elossa! — huudahdimme kaikki.

Kirje oli pitkä ja merkillinen.

Vasili Ivanovitsh siinä ilmoitti olevansa Afrikassa ja elävänsä — suuren puun alla.

"Elämä on täällä ihanaa, niin ihanaa, ettei sitä voi kielin kertoa", — sanoo hän ja hartaasti vannottaa äitiänsä tulemaan sinne Afrikkaan puun alle elämään, pian, pian! Ei täällä ole huolta huomisesta, ei surua ei murhetta, joka ihmistä vanhentaa. Ei täällä tarvitse kuin kätensä ojentaa, niin saa syödäkseen parhaita hedelmiä, maukkaita pähkinöitä ja mehukkainta kokosmaitoa. Oi äiti! miksi olenkaan antanut teidän elää ja kuihtua pohjoisessa maassa ja kosteassa, koleassa kaupungissa! Miksi nyt vasta ymmärrän mikä onnen ikuisuus on teille täällä valmistettu, mikä paratiisi teitä odottaa! Mutta kohta on uuden elämän tieto valloittava ihmisten mielet, kohta on uusi ajanjakso maailmalle koittava. Sillä tietäkää, äiti, täällä ei ole mitään vanhentumista eikä sitä, jonka nimeä en edes tahdo mainita, täällä vanhat jälleen nuortuvat, täällä teidän riutuneet jäsenenne jälleen ojentuvat, kaikki raihnaisuus katoaa, ja olenpa varma, että teille vielä kasvaa uudet hampaatkin. Tulkaa, rakas äiti, tulkaa viipymättä, tulkaa, tulkaa!

Sen jälkeen seuraa kirjeessä mitä yksityiskohtaisin selostus matkatiestä, laivalipuista, diligensseista, hotelleista, joissa voi levähtää, kaikki, kaikki, vähintäkään poisjättämättä, tulosta Marseille'iin, laivamatkasta Välimeren yli, ja vihdoin — ohjeet sen suuren puun löytämiseen. — Ah, hyvä, hyvä Vasili Ivanovitsh!

Moni hänen ystävistään, joka sai kirjeen lukeakseen, pudisteli päätänsä, ehkä heitä arvelutti Vasili Ivanovitshin järjentila. Hänen äitinsä oli kirjeestä vain suuresti liikuttunut eikä nähnyt siinä muuta kuin poikansa tavallista rajatonta hyväntahtoisuutta. Tai ei hennonut nähdä.

Sitten saimme kuulla, että äiti oli myynyt tavaransa, koonnut vähäiset varansa ja todella matkustanut poikansa luo Afrikkaan.

Mutta mitä sitten tapahtui, — siitä ei kukaan ole koskaan saanut mitään tietää. Afrikka oli silloin vielä kauempana kuin se nyt on.

V. SETÄ PJOTR KARLOVITSH.

Lapsuuteni valoisat onnenpäivät eivät rajoitu tämän armaan kotipiirin kehyksiin, vaan lukemattomat muistot levittävät samaa ilon ja onnen päivänpaistetta erään toisenkin perheen piiriin, jonka läheisessä yhteydessä elämämme vieri.

Se oli isäni veljen, setä Pjotr Karlovitshin perhe.

Hän, niinkuin muutkin veljekset, alkoi uransa sotilaana ja niinkuin muut kärsi ensimmäisinä upseerivuosinaan suurta köyhyyttä. Ennenkuin hänestä tuli yli koko Venäjän, jopa maailmankin kuulu kuvanveistäjä, sai hän monta kovaa kokea. Mutta näillä veljeksillä oli kaikilla sellainen onnellinen luonne, ettei äärimmäisinkään puutteenalaisuus voinut heidän mieltänsä saada masennuksiin, samoinkuin ei myöhempi upea varallisuuskaan pystynyt heidän koruttoman luonnolliseen elämänlaatuunsa mitään muutosta vaikuttamaan. Kun oli rahaa, elettiin iloisesti ja leveästi, jos rahaa puuttui, osattiin tyytyä vähiin, mutta ilo ja hyvämieli ei semmoisista vähennyt. Talous oli heille aina toisarvoinen kysymys, joka ei mielentilaan asti ylettynyt. Tuo ominaisuus oli heissä — sanokaamme — jotakin sukuvikaa, joka on kyllä tainnut pitemmällekin periytyä.

Tykistöopistossa upseeriksi tultuaan Pjotr Karlovitsh oli ensivuodet asuskellut yhtä köyhine tovereineen pienessä huonerähjässä kellarikerroksessa Viipurinpuoleksi sanotussa Pietarin laitaosassa. Ensimmäinen näyte hänen taiteellisista taipumuksistaan kuuluu päässeen julkisen huomion esineeksi vähän omituisella tavalla. Sotilaspalveluksesta vapaina hetkinä oli hänellä tapana piirustella, alhaalta ikkunasta katsellen, pilakuvia ohikulkijoista ja kadun tavallisimmista asukkaista. Köyhyydestään piittaamattomat, vallattomat toverit liimailivat sitten näitä papereita verhoiksi ikkunain alimpiin ruutuihin. Seurauksena oli, että aina uusien kuvien ilmestyttyä kokoontui suuri lauma ohikulkijoita ikkunain ääreen, toiset nauroivat tuntiessaan toisensa, toiset sadattelivat tuntiessaan itsensä. Tämä oli Pjotr Karlovitshin maineen alku.

Vaikka tämä maine Viipurinpuoleisessa kaupunginosassa ei tuolla asteella tietenkään voinut mitenkään lisätä rutiköyhän, vain palkallaan elävän upseerin tuloja, oli hän kuitenkin viivyttelemättä ja siekailematta mennyt naimisiin. Niin paljon oli hänessä toki ylimysmielisyyttä, ettei hän voinut tehdä rakkausasiaansa riippuvaksi tuloista ja rikastumisesta! Ei ajatustakaan sinnepäin! Tämäkin ominaisuus saattoi olla sukuvikaa, koska sekä minun isäni että tietääkseni muutkin veljeksistä olivat naimisasiassa menetelleet juuri samalla tavalla: varattomina menneet naimisiin varattomien kanssa, ja kohta rakastuessaan.

Sellainen avioliitto ei tietenkään voinut aluksi muuta kuin suuressa määrin kärjistää Pjotr Clodtin taloudellista ahdinkoa. Mutta hänen hyvätuulisuuteensa ei sillä ollut lamauttavaa vaikutusta. Lapsia syntyi paljon. Köyhyys oli niin suuri, ettei lapsille saatu ostetuksi pienintäkään lelua. Hänen vaimonsa, hiljainen Uljana Ivanovna, saattoi tätä asiaa vähän valitellakin, mutta Pjotr Karlovitsh vain vihelteli. Hän otti käsiinsä puupölkyn ja veisteli siitä lapsilleen leluhevosen, joka kyllä kelpasi!

Kirjailija Gretsch, joka oli hänen serkkunsa, kertoo hämmästyneensä tämän puuveistoksen taiteellisuutta ja kohta kehoittaneensa ryhtymään todellisen veistosmuovailun harjoittamiseen.

Kuinka olikaan, monet Clodtin lukuisista tuttavista ja varakkaista perheistä alkoivat vaatia lapsilleen hänen veistämiänsä leluhevosia, ja tilauksia tuli niin kosolta, että köyhä tykistöupseeri sai kuin saikin työstään lisätuloja niukan palkkansa lisäksi. Niinkuin Pietarin laitakaupungissa pilakuvat olivat tulleet kuuluisiksi, niin hänen maineensa puuhevosten veistäjänä nyt levisi kaupungin ylimyspiireissä, ja se merkitsi taloudellisessa suhteessa jo paljon enemmän.

Isäni harjoitteli tähän aikaan hänkin "puutöitä", nimittäin gravyyriä, josta hänen odottamattaan sittemmin koitui hänelle suurta taloudellista apua. Perin kätevänä veistäjänä hän kerran puoli leikillään valmisti pienoiskokoisen halkoreen, jossa oli niin tarkalleen kaikki todellisen ison halkoreen muodot ja vähimmätkin vehkeet, että sitä ei annettukaan lasten käsiin heidän leluksensa, vaan jäi se aikuisten ihailtavaksi. Setä Pjotr Karlovitsh siihen myöskin kovin ihastui ja veisteli puolestaan puuhevosen, joka yhtä tarkasti kuin rekikin seurasi luonnollisen hevosen pienimpiäkin muotoja, ja se valjastettiin nyt reen aisojen väliin kaikkine pienoisvaljaineen. Tästä syntyi niin ihailtava pikku kapine, että hovipiireissä tutut sukulaiset näyttivät sen keisarille, Nikolai I Pavlovitshille, joka sen kohta osti ja sittemmin lähetti lahjaksi Saksan keisarille. Tyytyväisenä nuorien upseeriensa ilmeisiin taiteellisiin taipumuksiin tämä omalaatuinen komentaja-keisari "komensi" sedän Taideakatemiaan opiskelemaan muovailua. Nikolaita ei saanut olla tottelematta, hänen tahtonsa oli aina tapahtuva. Isäni taas lähetettiin myöhemmin ulkomaille gravyyriä eli puupiirrostaitoa harjoittamaan. Tämäkin tietysti tapahtui, ja isäni saavutti myöhemmin suuren taidon tällä alalla, joka oli niihin aikoihin vielä aivan uutta, ainakin Venäjällä. Minulla pitäisi vieläkin olla hallussani hänen painamiansa vanhoja puupiirroskuvia. Epäilemättä sellainen kuvittaminen melkoisessa määrässä lisäsi isän pieniä upseerituloja.

Setä puolestaan, päästyään itsekin vakaumukseen, että hänellä saattoi olla tulevaisuutta taidemuovailun alalla, ei epäillyt jättää sotilasuraansa eli siis luopua toimeentulonsa tähänastisesta lähteestä. Uutta köyhyydenuhkaa pelkäämättä hän muutti perheineen Vasiliostrovin 5:nnelle linjalle, vastapäätä Taideakatemiaa, ja jatkoi tarmokkaasti taideopintojaan, harjoittaen toimeentulokseen vain yhä puuhevosien veistelemistä, joihin nyt jo pantiin lasiset silmät, pellavaharja ja sarvesta tehdyt kaviot, jopa joskus varustettiin pienillä teräskengillä.

Ei kestänyt kauan, ennenkuin tuloksena Pjotr Karlovitshin taideopinnoista oli onnellisesti suoritettu suurtyö, joka kohta herätti yleistä huomiota, nimittäin hevoset Narvantullin riemuportilla.

Ei vähempää huomiota ja tunnustusta herättäneet nuo Pietarissa
Anitshkinin sillan päihin pystytetyt neljä ratsua kesyttäjineen.
Samanlaiset hevoset valettiin myöhemmin myöskin Berliinin laskuun,
jossa ne vieläkin upeilevat. Samat hevoset tavataan vihdoin myöskin
Neapelissa, kaiketi Nikolain lahjoittamina Italian kuninkaalle.

Näiden suurten tilausten johdosta alkoi sedän taloudellinen asema tietenkin hyvin nopeasti vaurastua.

Muistankin puolestani sedän oikeastaan vasta niiltä ajoilta, joina hän oli jo hyvissä varoissa ja suuressa maineessa, jolloin hän oli saanut Nikolailta tehtäväkseen suuren venäläisen saturunoilijan, Krylovin muistopatsaan muovailemisen ja valattamisen.

Niinä vuosina olin noin kolmentoista ikäinen.

Sedällä oli silloin jo suuri huoneisto valtion puolesta Taideakatemian rakennuksen yhteydessä, jossa hän eli vaimonsa ja lastensa kanssa tälle perheelle ominaista vaatimatonta kotielämää, tosin säästelemättä varojansa, kun oli kysymys vieraanvaraisuudesta, pitojen tai suurten huviretkien toimeenpanemisesta, joihin tuttavia kaikilta ääriltä kutsuttiin osanottajiksi, mutta kotiolojen milloinkaan muuttumatta koruisemmiksi tai ylellisemmiksi.

Jokseenkin samoihin aikoihin paranivat isänikin asiat ja hänkin alkoi taloudellisesti vaurastua. Ensin hänet määrättiin kirjaston hoitajaksi Tykistöopistoon. Sen toimen ohella hän samalla harjoitti ammatillista valokuvausta kahden vanhemman veljeni kanssa, sai siinä toimessa keisarillista kannatusta, ja heidän laitoksensa yhdistettiin Taideakatemian kanssa. Kaikki ne oivalliset perhevalokuvat, jotka ovat vieläkin hallussani ja joita muinoin otettaessa oli istuttava vähintään 10 minuuttia liikkumattomana, ovat isäni omassa ateljeessa tehdyt. Mutta suurempiin varoihin isäni pääsi vasta tultuaan nimitetyksi Tykistöopiston alkeiskoulun johtajaksi. Koulu oli suuren rakennuksen yläkerrassa, jossa myöskin olivat lukemattomien sisäoppilaiden huoneet, keittiöt ja ruokasalit. Koko alakerta oli meidän hallussamme, joten nyt meilläkin oli valtion puolesta vapaa suuri huoneisto. Ja elämä alkoi luistaa yhä onnekkaammassa poljennossa.

Me ja sedän perhe olimme erottamattomassa yhteydessä toistemme kanssa. Asuin siellä usein viikkokaupalla. Missä vain oli hauskempi, siellä minä.

Krylovin muistopatsaan muovailemista varten rakennettiin sedälle erikoinen tilava puinen verstashuone sen kivisen työhuoneen ja valuverstaan lisäksi, jotka jo ennestään olivat hänen hallussaan Taideakatemiassa. Tämä puinen, korkea verstashuone, jonka parvekkeille kiivettiin tavallisia tikapuita myöten, on lapsuuteni muistojen toinen keskus. Siellä minä elin yhtäpaljon kuin kotonamme. Alituiseen olimme siellä yhtäikäiset serkukset, meikäläiset ja sedän lapset erottamattomana veljes- ja sisaruslaumana yhdessä, sedän milloinkaan antamatta leikkiemme ja telmimisemme häiritä häntä työssään. Muistan hänen olleen aina samassa työpuvussa, olipa hän kotona tai verstaassa: pitkävartisissa, vähän kömpelöissä saappaissa, yllään harmaasarkainen, hihaton liivi, aina paitahihasillaan, paidankaulus aina pehmoisena. En myöskään muista, että hän olisi erikoisempaa huolta pitänyt kampauksesta. Joskus, muovaillessaan, kun hän seisoi korokkeellaan, alaleuka tarmokkaana esiintyöntyen, hänellä oli yllään valkoinen työpaita, johon hän pyyhki savettuneita käsiään. Harvinaisuuteen asti lapsirakas kun oli, hän ei milloinkaan ajanut meitä työhuoneestaan, vaan meidän meluamisemme tuntui hänestä olevan päinvastoin niinkuin jotakin hänen työhönsä välttämättömästi kuuluvaa ja hänelle mieluisaa.

Mutta tämän verstaan pääviehättimestä en ole vielä puhunutkaan. Me lapset emme olleet sedän työhuoneen ainoita meluajia, vaan oli siinä suuri joukko mörisijöitä, naukujoita, määkijöitä, haukkujia, ulvojia ja piipertäjiä. Se oli näet täynnänsä nelijalkaisia, jotka saattoivat jonkin kommelluksen sattuessa tai syöttöajan lähestyessä päästää aika möräkän. Näitä eläviä setä tarvitsi Krylovin muistopatsaan alustan muovailemista varten, jossa on kuvattuna suuri eläinmaailma semmoisena kuin se esiintyy Krylovin saturunoelmissa. Niinpä oli verstaassa irrallaan kokonaista kolme karhua, joista yksi oli suuri, musta muurahaiskarhu. Oli siellä myöskin sudenpentu, Madeirasta tuotu apina, kotka, joka tosin oli häkkiin kytketty, vuona karitsoineen ja pitkäkoipinen kurki, kumpikin vapaalla jalalla. Erittäin hyvä ystävämme oli sudenpentu, jonka kanssa saattoi leikkiä yhtä vapaasti kuin minkä koiranpenikan kanssa tahansa. Vain silloin kuin se pantiin rangaistukseksi kahleisiin, irvisteli se pahasti ja kalisteli hampaitaan. Susi oli tuotu Suomesta, jossa setä usein oleskeli. Kettu, suuri susi, karhut ja kotka olivat Nikolain käskystä tuodut sedän käytettäväksi keisarillisesta eläintarhasta ja kesyttyivät verstaassa täydellisesti. Apina oli saatu merimiehiltä, jotka toivat sen Madeirasta ja olivat antaneet sille nimen Makar Aleksejevitsh.

Näiden elukkain parissa me vietimme pitkät päivät sedän verstaassa. Ja jos rupeisin kertomaan kaikista tepposista, joita iloinen sudenpentu hauskuudeksemme suoritteli, — jos muistelisin miten nuori karhu riitaantui karitsaansa suojelevan uuhen kanssa, miten se nousi takajaloilleen ja juhlallisesti käveli vuonaa peloittamaan, mutta sai tältä sellaisen pöksäyksen vatsaansa, että kellistyi istuvilleen ja nolona kääntyi pois koko yrityksestä, — jos luettelisin osankin niistä kujeista, joita ovela apina teki opittuaan matkimaan lattianpesua ja kirjoitusmusteen käyttämistä erinäisten viirujen vetämiseksi pulpetilla oleviin paperiarkkeihin oikealla kirjoitussulalla, jota osasi pistää korvankin taa, — jos vielä mainitsisin mustan karhun karkuretkestä Nevan jäälle, säikähdyksestä ja nopeasta kotiinpaluusta, ja vielä monen monista muista yhtä hauskoista tapauksista, eivät muistelmani milloinkaan loppuisi.

Siis hyvästi ihana verstas karhuinesi, apinoinesi! Olisinpa onnellinen, jos kerrankin vielä saisin ovesi jälleen avata!

Setä varmaankin huomasi, kuinka onnelliset me lapset olimme näiden hänen eläimiensä parissa, joita hän itsekin hellästi rakasti. Pianhan niistä oli luovuttava, kun työ kerran valmistui. Mutta lasten onnea hän ei hennonut keskeyttää. Päästyään vakaumukseen, että lapset vain eläinten ja luonnon yhteydessä elävät oikeata onnenelämäänsä, hän osti läheltä Pietaria, Pavlovskista, talon, jota ympäröitsi suunnaton puisto. Nurmikoita ja ristiin rastiin kiemurtelevia hiekkateitä myöten me saimme ajella pienoisvaunuilla, pikku aasit vetäjinä, yksi meistä kuskina ja kaksi takaistujina, pienet varjostimet käsissä. Oli siellä myöskin korkea pylväs, jonka pyörivästä päästä riippui pitkiä köysiä, ja niistäpä pidellen oli armottoman hauskaa lennellä toistemme ohi keinahdellen milloin korkeuksiin, milloin huimaavaa vauhtia alas ja pylvään ympäri. Välistä panivat pojat toimeen isän ja sedän avulla suurenmoisia ilotulituksia. Me asuimme sedän huvilaa vastapäätä, ja hauskaa oli, kun pojat iltaisin juoksivat sanomaan, että nyt tulee taas suuret tulitukset.

Hauskinta kaikesta olivat sentään huviretket, joita setä mielellään pani toimeen Pavlovskin ympärillä oleviin metsiin. Hän otti asian perusteellisesti. Ne eivät olleet mitään satunnaisia pikkuretkiä, että olisi otettu mukaan vain kahvipannu kuppeineen ja joitakuita voileipäsiä. Ei, vaan suuria varustuksia tehtiin, niinkuin kysymys olisi ollut viikon päiviksi kotoa lähtemisestä. Mukana seurasi kokonaisia pyykkikorillisia ruoka- ja juomatavaroita, se oli kuin vieraille maille vaellusta, kuormat täynnä lapsia, näiden vaunuja, vaatteita, äitejä ja tätejä, joiden posket punottivat, suortuvat irtausivat tukkalaitteesta oudossa liikkeessä ja keikutuksessa, silmät säihkyivät milloin pelon milloin hauskuuden kiihtymyksestä. Kokki ajoi viimeisenä keittiölaitteineen.

Tavallisesti otettiin mukaan suunnattoman suuri teltta, joka sitten perille päästyä miesvoimin pantiin pystyyn. Teltta oli niin suuri, että koko seurue mahtui sinne aterioimaan ja hauskuutta pitämään, joten pienet sateet ja vähäiset rajusäät eivät tehneet haittaa.

VI. "HUMALASSA."

Eräällä tämmöisellä hauskalla matkalla, kun oli syöty ja juotu ja paluuretkeä valmistellen alettiin panna telttaa kokoon, tapahtui monen mielestä ehkä hyvinkin vähäpätöinen välikohtaus, mutta minun mieleeni se jätti lähtemättömän tunnelman jostakin jäytävän, leppymättömän kauheasta, sydäntä vihlovasta elämän tosiasiasta, jommoisia joskus tipahtaa kuin raskaita kiviä lapsen viattomaan onnen maailmaan. Melkein jokaiseen päivänpaisteisimpaan onnen aikaan yhtyy lapsella usein jokin pimeä täplä, joka vielä vanhempanakin saattaa hänen kasvonsa äkkiä muuttumaan totisiksi, kääntymään sisäänpäin, kalpenemaan.

Eihän tämän tapauksen tarvitse aikuisesta näyttää kuin leikiksi lyötävältä, pian unohtuvalta pikkuasialta. Mutta minun täytyy kuitenkin se kertoa.

— Tuleppa Liza katsomaan — sanoivat kokoiseni tyttöserkut vetäen minua hihasta mukaansa pois metsiköstä sinne leiripaikalle missä isoteltta oli. Njanja oli vienyt minut pois kanssaan sieniä poimimaan.

— Mitä katsomaan? — minä kysyin, mutta he vain vetivät ja sanoivat: saat itse nähdä. — Minä olisin tahtonut jäädä njanjan kanssa sieneen.

He johdattivat minut teltan läheisyyteen ja kääntyen kaikki minun puoleeni sanoivat: no katsohan nyt!

Minä katsoin ja näin ihmeekseni, että setä oli kovasti suutuksissaan. Tämä oli ylen outoa ja herätti suurta uteliaisuutta, sillä emme kai kukaan olleet vielä koskaan nähneet häntä suuttuneena. Oikein oli noloa sedän puolesta, hävetti kovasti ja olisi tehnyt mieli juosta pois katsomasta sellaista näkyä. Minä rupesin nykimään tyttöjä, että olisimme juosseet, mutta he sanoivat minulle:

— Mitä sinä setään töllötät, katso tuota tuolla! — Ja osoittivat sormellaan herra Critonia, joka oli kihloissa Uljana Ivanovnan (sedän vaimon) sisaren kanssa.

Herra Criton istui sääret hajalla pahasti rikkiviillellyn teltan liepeellä. Hänen hikiset kasvonsa olivat hehkuvan punaiset, ja niskaan sysätyn lippalakin alta näkyi epäjärjestyksessä otsaan liimautuneita mustan tukan tupsuja. Hänen silmänsä muljottivat. Hänen suunsa sammalteli epäselviä, hitaasti valmistuvia sanoja.

— Näetkös nyt, — selosteli Viera serkku minulle, — hän on viiltänyt teltan rikki ja setä toruu häntä.

— Veitselläkö viiltänyt? — minä kysyin.

— Ei, kuin rikkinäisen pullon lasilla, — selitti Viera.

Samassa herra Criton rupesi tekemään pystyyn nousemista, mikä näytti hänelle olevan yhtä vaikeata kuin Olja siskolle, joka ei osannut vielä kävellä, mutta kyllä pyrki mielellään pystyyn ja tussahteli aina takaisin pempulleen. Critonin onnistui vihdoin nousta, mutta hän ei tahtonut pysyä jaloillaan, vaan horjui pahasti ja sortui vasten teltan tukipuita, niin että nämä ryskyen murtuivat.

Setä näytti käyvän yhä vihaisemmaksi, ja minua jo alkoi itkettää, sillä oli kovin sääli Criton raukkaa. Mies oli ilmeisesti kovin sairas, ihan pyörtymäisillään, ja nyt häntä vielä päälliseksi toruttiin!

Joku serkuista sanoi lisäksi:

— Kyllä se nyt saa rukkaset tädiltä tämän perästä! Hyi heittiötä!

Minä kysyin Vieraita hiljaa, kuinka setä hennoi torua ja vielä haukuttiin heittiöksi Criton raukkaa, jota ei kukaan mennyt auttamaan?

Viera töykkäsi minua kylkeen:

— Etkö näe? Mies on sikahumalassa! Kehtaatkin puolustaa!

Varmaan tuntee puu, johon salama lyö, jokseenkin samaa kuin minä näistä Vieran sanoista. Critonko humalassa! Humalassa niinkuin ne oudot, kaukaiset olennot, joita sanottiin mushikoiksi ja joiden joskus ikkunasta näki horjuvan kadulla tai poliisin taluttamana hoipertelevan tai hurjasti potkivan issikan ajopeliin sullottaessa, jolloin njanja aina vei pois ikkunan luota, koska semmoista ei sopinut edes katsella! Ja nyt sai nähdä ihan tuossa silmien edessä! Ja vielä Criton! Meille kaikille tuttu Criton, sedän oppilas muovailussa, tädin sulhanen, aina hyvinsuittu, mustatukkainen herra, joka istui päivällispöydässä siivosti jutellen ja vanhempia ujostellen, jonka kättä kosketimme tervehtiessä ja hyvästellessä, — nyt silmät mulkoilevina, vaahto suupielissä, ei ymmärrä mitä puhutaan, ilme tylsänä, järjettömänä!

Sydän oli pakahtua, henki salpautui, jokin ikäänkuin katkesi.

Tytöt kyllä sanoivat, että nyt hänet viedään kotiin ja pannaan vuoteeseen nukkumaan, kunnes hän huomenna herää ja on taas entisellään, sukii tukkansa ja ymmärtää jälleen mitä hänelle puhutaan. Mutta minä en voinut kuvitellakaan, että tämän tapauksen perästä elämästä enää ylimalkaan voisi mitään tulla, kun Criton herää. Mitä ensiksikin se onneton itse on ajatteleva, ja toiseksi miten me muutkaan jaksamme hänen puolestaan ja hänen mukanaan kantaa tätä häpeää, miten setä on osaava jälleen puhua hänen kanssaan, miten Uljana Ivanovna, ja mikä on oleva morsiamen, täti raukan kohtalo, miten minä itse voin piiloutua, ettei tarvitsisi katsahtaa hänen silmiinsä, miten kihlauksen purkautuminen pannaan toimeen, mitä erottaessa sanotaan, annetaanko hyvästellessä kättä, ja vihdoin, voimmeko enää milloinkaan tämän surun perästä tehdä huviretkiä, juosta metsissä, nauraa, kuulla linnunlaulua?

Seuraavan päivän odotettu tilinteko, sen kauheus ja murhe sai kuitenkin paljon lievitystä siitä, että aikuiset ikäänkuin sulkivat meidät lapset asian ulkopuolelle. He kyllä tuntuivat sinä päivänä paljon kuiskuttelevan keskenään, mutta tekivät sitä juhlallisemmissa vierashuoneissa, joissa eivät lapset juuri oleskelleet, ja sulkivat meiltä ovia, pysytellen meistä ikäänkuin erillään. Vaikka njanjalta kuulimmekin, että Critonin oli nähty jo ihan sovinnollisena kävelevän tädin kanssa puistossa, ei mitään muita tietoja aikuisten puolelta meille varissut. Joten meidän ei ajan kuluksi auttanut muu kuin ruveta leikkimään. Ja sehän haihdutti huolet.

Mutta vaikka tämä äkkisuru pian haihtuikin, — vaikka jo taas ajelimme aasilla ja jälleen huviretkiäkin teimme, ei tämä asia lakannut yhä palaamasta mieleen ja samalla tavalla vihlomasta sydäntä joka kerta kuin sen muistin. Criton tosin katosi kokonaan näköpiiristäni samoihin aikoihin, meni naimisiin tädin kanssa ja he muuttivat jonnekin muuanne. Mutta omituisesti ajatukseni eivät herenneet hänen elämäänsä seuraamasta, ja vielä aikuisenakin pysähdyin usein ajattelemaan: missähän nyt on se sama Criton, joka huohottaen ja tylsin katsein nojasi teltan murtuvia tukipuita vasten?

Hänen avioliittonsa tädin kanssa kuului olleen hyvin onneton. Hänestä lienee tullut juoppo, sillä ne teot, joita hänen kerrotaan suorittaneen, eivät voi olla muun kuin juopon tekoja. Täti erosi hänestä.

Tuosta tapauksesta huviretkellämme sai alkunsa se humalaiskammo, joka on minua sitten ikäni kaiken seurannut. Pelkäsin siitä lähtien humalaisia niin että vapisin niitä nähdessäni. Humaltumista kammoin sanomattomasti. Semmoisen asian ajatteleminen pani koko maailman vetäytymään silmissäni mustaan pilveen ja hävittämään mielestäni kaiken ilon.

Kerran meillä pantiin toimeen suuret lasten tanssiaiset. Voiko enää olla mitään sen hauskempaa! Leikimme aikuisia. Useille oli ommeltu varta vasten aikuisten frakkeja, pojille pantu kova kaulus ja käsiin pienet säämiskähansikkaat, tytöille laitettu leveät rimssuhameet ja annettu viuhka käteen ja palmikot kierretty päälaelle. Joku puuteroitsi poskeni ja pani kauneuspilkun ylähuuleni viereen.

Tanssiaisten onnistumista ja iloa lisäsi vielä se seikka, että tapööri, joka oli tilattu tanssimusiikkia suorittamaan, tällä kertaa soitti niin erinomaisen iloisesti ja ryhdikkäästi. Antaakseen parempaa pontta poljennoille hän kourasi pianosta musiikkia sormien täydeltä sekä bassosta että diskantista, paljon runsaammin kuin tavallisesti, paineli pedalia, jota hän tavallisesti ei juuri viitsinyt tehdä, ja välistä vaihteli fortissimosta pianissimoon ja taas paisutuksiin niin intoisan viehkeästi, että tyttöjen jalat rupesivat itsestään liikkumaan ja ruumis keinui valssin sävelissä todella niinkuin Tonavan sinisillä aalloilla.

Onnettomuudeksi kuulin silloin jonkun sanovan, että soittaja oli aika lailla hiprakassa.

— En voi enempää, — minä sanoin kavaljeerilleni, keskeyttäen tanssin, ja annoin kaikkien luulla tulleeni pahoinvoivaksi. Todella en osannut nauraa, vaikka olisin kuinkakin itseäni pakottanut, saati tanssia. Menin huoneeseemme ja riisuin yltäni kaikki naamiaiskorut. Luulkoot, että olen sairas. Jään istumaan yksikseni vaikka koko illaksi. Mutta tanssiminen tietäen, että soittaja oli juovuksissa, oli minulle täysi mahdottomuus.

Nämä omituisilta tuntuvat muistelmat saavat kai selityksensä siitä, että en milloinkaan nähnyt humalaisia kuin aivan kaukaa ja vieraissa piireissä. Kotona vanhempien luona en koskaan nähnyt ihmisten juopuvan enkä liioin setien perheissä tai tuttavapiireissä. Olihan minulla täysi-ikäisiksi tulevia vanhempia veljiä, mutta perhe-elämä vanhempien kodissa oli yksinomaan kotielämää, joka pitkinä talvi-iltoina aina saavutti hauskuutensa huipun. Tosin me hyvin paljon pidimme nimenomaista huolta iltojemme hauskuudesta, esimerkiksi panemalla toimeen kotitanssiaisia meillä taikka setien luona, seuranäytelmiä ja muita meluavia, "hirmuisen" hauskoja huveja. Mutta silloinkin kun ei mitään huveja ollut, oli kotielämämme yhtä hauskaa. Istuimme aina kaikki suuren pyöreän perhepöydän ympärillä, jokainen tehden omaa työtään tai näperrystään, puhellen, kertoen, nauraen, ja juuri nämä hetket ne olivatkin niin hauskoja, ettei kukaan perheenjäsenistä, ei isä, ei äiti, ei yksikään veljistä eikä tavallisista perhetuttavista ja kotimme ystävistä jättänyt illoin paikkaansa tyhjäksi tämän pöydän ympärillä, saati saanut päähänsä hakea jotakin ylimääräistä hauskuutta humaltumisesta.

Sanomaton kotionni näin ympäröitsi meitä koko lapsuutemme ajan.

VII. VIELÄ PJOTR KARLOVITSHISTA.

Minun täytyy vielä palata Pjotr Karlovitshiin, jonka kuvaa en ole saanut läheskään eheäksi, vaan voin monilla muistoilla ja piirteillä sitä täydentää.

Paitsi omissa muistelmissani, kuvastuu tämä omalaatuinen paroni Pjotr Clodt von Jürgensburg myöskin kaikissa vieraiden, kuten kirjailijain Viktor Ostrogorskin ja Gretschin, säilyneissä kertomuksissa harvinaisen kansanomaisena miehenä. Ei kauan sitten asui Vasiliostrovin 5:nnellä linjalla vielä vanhuksia, jotka muistelevat tätä merkillistä "paronia", ja hän lienee ollut hyvin tunnettu koko tässä laajassa kaupunginosassa. Työpuvussaan, joka ei missään suhteessa eronnut tavallisesta työläisen puvusta, paitsi ehkä siinä, että hän useimmiten oli vain liivisillään — mikä taas johtui mukavuussyistä muovailussa —, hänen nähtiin usein talvisinkin vaeltavan Akatemian pihalla, ja joskus hän näissä tamineissa tassutteli yli torin tuttavansa kauppiaan luo, mitään huomiota herättämättä, sillä kaikki olivat peräti tottuneet hänen olentoonsa ja koruttomaan pukuunsa. Päinvastoin herätti suurtakin ja iloista uteliaisuutta, kun tämä "paroni" kaikkien ihmeeksi joskus harvinaisissa tapauksissa oli tärkätyssä kauluksessa ja verkatakissa, saati kun hänen oli joissakin Taideakatemian riemujuhlatilaisuuksissa pukeutuminen virkapukuun ja kunniamerkkeihin!

Kaikille, jotka joutuivat hänen kanssaan tekemisiin, verstastyöläisilleen, malleilleen hän oli tavattoman ystävällinen, auttoi ketä vain voi sekä neuvoilla, puuhilla että rahoilla. Ja luontokappaleita hän rakasti intohimoisesti. Mutta häntä itseänsä rakastivat kaikki, luontokappaleetkin.

Olen puolestani usein ajatellut, että hän osti Pavlovskin suuren huvilan ja puiston vain antaakseen lasten mielinmäärin ajella pikku aaseilla ja ollakseen varma, että hänen vieraillansa oli hauskaa. Ansaitseminen ja rikastuminen lienee hänelle ollut vain tästä ainoasta vieraanvaraisuuden syystä mieluista. Rahoille ei hän rahojen vuoksi pannut juuri mitään arvoa. Niinpä tapahtui kerran, että hän jostakin teoksestaan taas ansaittuansa sievoisen summan — sanotaan 10 tuhatta ruplaa — saapui rahat povitaskussa verstaaseensa, ja kun siellä ei ollut mitään pöytälaatikkoa tai muuta rahain säilytyspaikkaa eikä apinoistakaan ollut takeita, pisti hän koko setelitukon piiloon uuniin. Mutta hänen lempityöläisellään, valaja Arsenjilla, ei tästä ollut mitään tietoa, vaan syötettyänsä elukat hän tapansa mukaan laittoi tulen uuniin, ja rahat paloivat. Taisipa siitä takkavalkeasta monenkin sydän kärventyä, mutta ainakaan setä ei sanonut muuta kuin: Peijakas sentään! — ja lisäsi: mutta mitäpä tuolle enää taitaa! Hänen alituinen sananpartensa oli: Paljonkos ihminen tarvitsee, — sen kuin haukkaisee, jo on kylläinen!

Vielä on minun mainittava hänen omalaatuinen suhteensa keisarillisiin.

On henkilöitä, jotka ovat kansanomaisia periaatteesta, on semmoisia, jotka ovat "alhaisia" kohtaan alentuvaisia, koska se tukee heidän yhteiskunnallista asemaansa, on ehkä sellaisiakin, jotka tahtovat olla tasa-arvoisia uskonnollisesta syystä, mutta Pjotr Karlovitsh oli kansanomainen luonnostaan, eikä missään tarkoituksessa. Niin olivat muutkin veljeksistä, siis taaskin — sukuvika: luontainen tasa-arvoisuuden tunne.

Mutta tämä tasa-arvoisuuden tunne oli yhtä luontainen myös "ylhäisiä" kohtaan: ylhäisille kumartamatta hän ei ollut minkään sukuylpeyden tai periaatteen vuoksi, vaan siinäkin vain "luonnostaan". Niinpä hän ei milloinkaan osannut saada sujumaan niitä tavallisia kohteliaisuuksia, joita ylhäisille oli ajan tavan mukaan sanottava, eikä voinut tottua käyttämään edes semmoisia yleisiä sanontoja kuin "teidän majesteettinne" tai "teidän keisarillinen korkeutenne". Keisarillisia hän vain teititteli niinkuin kaikkia muitakin ihmisiä, tervehtiessä sanoi "päivää!" ja hyvästellessä "no hyvästi vain!"

Olisi voinut luulla, että koko Venäjän tsaari ja ehdoton yksinvaltias, ankara Nikolai I, joka piti suuriruhtinaitakin loitolla omasta ylhäisestä henkilöstään, olisi toki vaatinut paroni Clodtiltakin edes jonkinlaisia erikoisemman arvonannon ilmauksia. Mutta niin ei ollut asianlaita. Päinvastoin hän näytti olevan kiintynyt Pjotr Karlovitshiin juuri tämän koruttoman suorasukaisuuden vuoksi, joka oli kemiallisesti vapaa sekä liehakoinnista että ylimielisyydestä eikä sisältänyt muuta kuin luontaista ystävyyttä lähimmäistä kohtaan. Ehkä keisareiden on ympäristössään ja seurueissaan harvinaista tavata ja tuntea juuri sellaista ystävyyttä, koskapa he sille näyttävät panevan suuren arvon. Nikolai tahtoi kohdella Pjotr Karlovitshia niinkuin tämä kohteli häntä, jopa ikäänkuin alleviivata vilpitöntä ystävystymistä. Niinpä hän usein tullessaan taideakatemiaan, kun adjutantit ja seuruekenraalit tekivät ovissa kunniaa ja professoritkin seisoivat varpaillaan, haki oppaakseen työpuvussa olevan Clodtin, ja parhaina ystävyksinä he käsikynkässä kulkivat salista saliin, iloisesti keskustellen.

Sangen usein Nikolai myös kävi Clodtin luona hänen verstaassaan katsomassa hänen muovailutöittensä edistymistä ja niistä keskustelemassa. Joskus meidän leikkiessämme tapahtui, että palvelijat äkkiä rupesivat hääräämään ovissa, sanoen mennessään: keisari! — keisari! — Ja todella näkyi ikkunasta, että katu oli täynnä liikkumattomia henkivartijain rivejä. Hän tuli kuitenkin melkein yksin sisälle, kulki huoneiden läpi nopeasti, avasi oven ja meni sedän huoneeseen. Hän oli siellä kauan.

Myöskin perintöruhtinas, sittemmin Aleksanteri II, piti kovasti sedästä ja kävi tiheään sedän verstaassa katsomassa hänen töitään.

Kerran sattui niin, että setä istui muovailemassa jotakin vahasta, selin oveen päin, ja oli niin työhönsä vajonnut, ettei katsahtanutkaan taakseen, kun kuuli jonkun tulevan, luullen ehkä Arsenjiksi.

— Piteleppä tuota, — sanoi hän ojentaen selkänsä taakse vahamöhkälettä tulijalle.

Tulija otti vastaan vahan ja jäi sanatonna odottamaan.

Kun vahaa taas tarvittiin, kääntyi setä sitä ottamaan.

— Ah anteeksi, enhän huomannutkaan, — sanoi hän aikoen nousta istualtaan.

— Ei mitään, ei mitään, — sanoi perintöruhtinas, — älkää antako häiritä itseänne. Ja istahti sedän viereen katsomaan tämän muovailua.

Mutta erittäin usein kävi Aleksanteri sedän verstaassa isänsä jälkeen keisariksi tultuaan ja tilattuaan isä-vainajastansa mahdottoman suuren muistopatsaan, joka oli esittävä keisari Nikolaita istuvana korskean, takajaloilleen kohonneen ratsun selässä. Hän seurasi kuvanveistäjän työtä mitä innokkaimmin, mutta taisi olla vähän levoton senjohdosta, että taiteilijan suunnitelman mukaan tuon mahdottoman suuren ratsun oli seistävä takajaloilla etujalkain ollessa vapaina ilmassa ja tukeutumatta mihinkään muuhun. Olihan Katariina toisen Pietari ensimmäiselle pystyttämässä ratsupatsaassakin ratsu takajaloillaan, mutta sen kolmantena tukena oli maahan ylettyvä häntä. Miten siis paljon suuremmaksi suunniteltu ja korkean pylvään päällä seisovaksi ajateltu Nikolain ratsu oli pysyvä vain kahden kavion varassa? Mutta setä, joka oli mestari myöskin valamistaidossa, rauhoitteli nuorta keisaria ja vakuutti tarkkojen laskelmiensa kyllä pitävän paikkansa.

Jos tämä kysymys, onko patsas, pronssiin valettuna, pysyvä pystyssä omin varoin, ennen kuin ratsun takajalat ovat edes kiinnitetytkään alustaan (niinkuin setä oli taannut), oli hänelle aivan toisarvoinen, josta hän oli peräti varma, niin sitä vastoin itse valamistyön onnistuminen oli sitä epävarmempaa ja oli hänelle ankarinta tulikoetta.

Valaminen tapahtui Liteini dvorin valinverstaassa, missä hänen muutkin verstaansa olivat. Puuhaa kesti kauan ja mitä ratkaisevampaan käänteeseen asia joutui, sitä kuumemmaksi sedän ja kaikkien hänen apulaistensa touhu kävi. Setä ikäänkuin ei nähnyt enää ketään edessänsä eikä osannut kenenkään kanssa puhua, hän vain ajatteli työtänsä ja hääräsi laitteittensa keskellä. Apulaiset juoksivat sinne tänne, nostelivat, vasaroivat, huusivat ja puhuivat keskenään asioistaan, joita ei kukaan syrjäinen voinut tajuta. Minun kysymykseeni, kuinka rauhallinen setä, joka ei milloinkaan hätiköinyt eikä edes kiiruhtanut, nyt touhusi posket punaisina, suorastaan riehui eikä ketään nähnyt, vastattiin selityksellä, että jos sulatettu punavaski yhdessäkin kohti ja vähimmässäkin määrin ehtii jäähtyä ja jättää epäliittymän tai syvennyksen tai kuplasen, on koko työ mennyt hukkaan ja valanta on tehtävä uudestaan.

Tottapa onnistumisen arvoituksellisuus näin mahdottoman kolossin valannassa kotimaisin miehin ja keinoin lienee ollut selvänä kaikille muille ihmisille, joskaan ei minulle, koskapa puoli Pietaria oli tapauksen johdosta liikkeellä ja katu oli tungokseen asti täynnä yleisöä, jonka mielenjännitys kasvamistaan kasvoi sen mukaan kuin valanta edistyi.

Kun sen täydellinen onnistuminen ilmoitettiin kaduilla, hurrasi kansa innokkaasti.

Setä oli nyt kuin pahasta painajaisesta vapautettu. Asia oli hänen mielestään lopullisesti onnistunut eikä hänelle esiintynyt enää mitään kysymyksiä, jotka olisivat vaikuttaneet asiaan. Sillä että tuo pronssinen kolossiratsu oli ilman pidikkeitäkin pysyvä jaloillaan, siitä hän oli vuoren varma. Hän muuttui jälleen aivan rauhalliseksi.

Kuvan valmistuttua muodostui kuitenkin sen vapauttaminen ympäröivistä ja sitä tukevista telineistä hyvin draamalliseksi hetkeksi. Jännitys oli suuri kaikissa Pjotr Karlovitshia lähellä olevissa ihmisissä, jotka olivat kokoontuneet hänen ympärilleen. Vaikka kaikki luottivatkin hänen laskelmainsa pätevyyteen, oli kuitenkin yleinen levottomuus vallalla: mitäpä jos laitos sittenkin alkaa kallistua ja kaatuu! — Tietenkin oli tällä ratkaisevalla hetkellä keisarikin läsnä, ja hänkin ilmeisesti levottomana liikehti taiteilijan ympärillä, sillä eihän tarvinnut olla kuin jonkin naulan tasapainovirhe ratsun etu- ja sen takaosan välillä, ratsastajankin vielä joutuessa melkein kokonaan etuosan puolelle, niin taiteilijan työ olisi päättynyt kohtalokkaasti.

Ja todella, kun viimeinen tuki oli ratsun ympäriltä poistettu, vaappui se hiljaa edestakaisin aivan silmin nähtävästi, kunnes se — jännityksen noustua ylimmilleen ja kuolemanhiljaisuuden vallitessa — vähitellen pysähtyi liikkumattomaksi.

Setä oli tietenkin ihan rauhallinen ja aivan ennallaan, niinkuin tässä olisi vain tavallisella käsivaa'alla uudelleen punnittu jotakin, jonka painon hän jo edeltäpäin tiesi. Kuitenkin voi olla mahdollista, että tämä hetki oli hänenkin elämänsä suurimpia voitonriemuja.

Kertoessani näitä juttuja Nikolain ratsupatsaan valmistamisesta olen kuitenkin, saavuttaakseni eheämpää yhtenäisyyttä sedän luonteen kuvauksessa, mennyt ajassa 6 tai 7:kin vuotta edelle. Sillä tämä muistopatsas oli sedän viimeisiä suurtöitä ja valmistui vasta Aleksanteri keisarin hallitessa jo kuudetta vuotta, eli minun saavutettuani täysi-ikäisyyden.

Minun on siis vielä palattava takaisin niihin aikoihin, jolloin olin noin kolmentoista ikäinen ja jolloin setä vasta muovaili runoilija Krylovin muistopatsasta.

Pavlovskin suuren huvilan puistoineen, hiekkakäytävineen ja kaikkine laitoksineen setä möi jokseenkin päätä pahkaa. Ehkä hänestä näytti, että ihmisten on täytynyt siihen jo kyllästyä ja että aaseilla ajelemisen puiston yhä samoin kiertelevillä käytävillä täytyi lapsistakin jo tuntua yksitoikkoiselta. Pikku aasitkin olivat niihin kyllästyneet, ja yksi aaseista — juuri se, jolla minä ajelin, — muuttui lopulta niin itsepäiseksi, että tunki päänsä pensaaseen, ei mennyt minnekään, eikä sitä keinolla millään saatu paikaltaan hievahtamaan, vaan piti riisua valjaista ja viedä talliin. Kaikkein luultavinta on kuitenkin, että sedän mielestä Pavlovskin metsätkin olivat läpitsensä huviretkeiltyjä eivätkä siis voineet tarjota hänen perheelleen ja vierailleen enää mitään uutta ja huvittavaa. Kaikessa puistomaisessa risuttomuudessaan ja puhtaudessaan nämä ympäristön pikkukoreat metsät ja siivotut kummut eivät olleet mitään oikeata luontoa, vaan haiskahtivat koko lailla kaupunkilaisilta ja olivat nekin omiansa kyllästyttämään.

Voidakseen viettää perheensä ja vieraittensa kanssa kesiä kauempana kaupungista ja alkuperäisemmin luonnon yhteydessä osti setä Pavlovskin sijaan maatilan Suomessa. Se oli suuri herraskartano, nimeltä Halila, ja sijaitsi Uudellakirkolla.

Täälläpä vasta metsiä oli! Ei ollut mitään tekokäytäviä, ei liioin nurmikkoja, vaan sai juosta ja heittää kuperkeikkaa missä vaan. Oli niinkin tiheitä näreikköjä, ettei päässyt läpi edes nelinryömin, ainakaan ei vaatteiden repeytymättä. Maasta ei ollut risuja korjattu pois, vaan oli paljon kuivettuneita paksuja oksia, joita varmaankin tuulet olivat karistaneet mäntyjen latvoista. Joskus näki vanhuuttaan kaatuneita, lahonneita ja päältäpäin ihan sammaltuneita jättiläispuita.

Ah, kuinka hyvältä noissa metsissä tuoksui, sammalelta ja pihkalta, ja kuinka lämmin siellä oli! Poimimme milloin sieniä, milloin puolukoita. Teitä ei ollut, vain siellä täällä kapeita polkujen tapaisia, joita pitkin muurahaiset kiireesti juoksivat tullen ja mennen kekoihinsa. Näistä olivat jotkut hyvin suuria ja kuitenkin laitetut vain pelkistä ruskettuneista havunneulasista.

Näin minä kaiketi kuvasin ja kerroin pietarilaisille kaupunkiin jääneille ystävilleni, jotka minun tavallani eivät milloinkaan vielä olleet nähneet oikeita luonnonmetsiä ja niiden ihmeitä. Koskematonta luontoa, luonnollisia järviä ja niittyrantaisia jokia en minä vielä kertaakaan ollut nähnyt ennen kuin nyt Suomessa. Venäläisellä maaseudulla, kaupunkilaista Pavlovskia syvemmällä emme olleet milloinkaan viettäneet kesää, joten venäläinen luonto oli minulle kokonaan tuntematonta, ja vasta nyt Suomessa minulle aukesi uusi, aavistamaton, lumottu maailma, täynnä syvyyttä ja sanomatonta viehätystä, — aukesi ja ainiaaksi muuttui toiseksi puoleksi sieluani.

En voi milloinkaan unohtaa ensimmäistä retkeäni Halilaan.

Pannessaan uutta kartanoaan kuntoon setä usein tuli asioille kaupunkiin ja hänelle tuli pian tavaksi takaisin Suomeen palatessaan poiketa meille ja ottaa minut mukaan, ikäiseni serkun, pikku Natashan seuraksi, jonka kanssa olimme rakkaimmat leikkitoverukset. Ajoimme nelipyöräisissä vaunuissa, omilla hevosillamme. (Rautatiestähän ei silloin vielä ollut mitään tietoa.) Hevosia syötettiin ensi kertaa Lahdessa, joka ei ole kaukana Terijoesta ja jossa tätä tarkoitusta varten viivyttiin pari tuntia. Terijoen pitkällä hiekkarannalla me lämpimän sään vallitessa saimme uida meressä.

Niin, enpä voi milloinkaan unohtaa sitä ainaiseksi sydämeen syöpyvää vaikutusta, minkä avomeri teki mieleeni, kun me paksurunkoisesta ja korkealla humisevasta männiköstä tullen käsi kädessä pikku Natashan kanssa juoksimme hiekkarannalle sen ääreen!

Tyynen sileät maininkilaineet lähestyivät vierien ulapalta, hitaasti ja kuulumattomasti, ja sitten toinen toisensa jälkeen pärskähtivät hauskasti kuohahtaen hiekkaan, joka niiden jälkeen kiilsi märkänä, mutta ehti jälleen tummua ennen kuin uusi laine tuli. Ja mistä asti ne vaelsivatkaan äärettömältä siniseltä ulapalta, joka alkoi sieltä mistä pilvetkin! Me katselimme kaukaisia pursia ja laivoja, ymmärtämättä mistä ne voivat tulla ja kuinka ovat uskaltaneet lähteä niin kauas merelle. Maailma alkoi tuntua meistä puolta suuremmalta, se kävi ilmavammaksi, se keventyi, niinkuin olisivat jotkin seinät kaatuneet edestämme ja me saaneet hengittää uutta, hurjan ihanaa ilmaa.

Sitten me äkkiä muistimme, että meille oli annettu lupa kylpeä meressä. Me riisuuduimme Natashan kanssa metsän rajassa ja jättäen vaatteemme hiekalle juoksimme siihen kohtaan missä laineiden hyrsky kävi. Kyynäspäät ylhäällä, hengityksen salpautuessa me hiipovin sydämin annoimme pärskyvien laineiden kastella itseämme, kunnes kiljahdellen heittäysimme mereen.

En tiedä, tästäkö meren keveästä tuoksusta ja sen ihanasta ilmavuudesta jokin helakan sinisyyden tunnelma yhtyi ainiaaksi minun Suomi-mielteeseeni. Tämän maan pelkkä nimikin herätti minussa jonkinlaisen toivojen ja ilojen tunteen, vapautuksen syvähuoahduksen, mielen kirkastuksen, jonka väri oli samaa meren sineä.

Halilan hovissa oli suuri ja mahtava, kaksikerroksinen päärakennus, ehkä komein koko Uudellakirkolla. Sen yläkerta oli järjestetty yksinomaan vieraiden käytettäväksi, sillä sedän vieraat eivät olleet mitään hätiköivää väkeä, vaan viipyivät talossa vuorokausittain, jopa viikkomäärin. Niitä tuli ja niitä meni alinomaa, ja jokainen tulokas oli yhtä tervetullut, hän eleli siellä kuin kotonaan, täydessä vapaudessaan, kunnes virkansa tai omat asiansa pakottivat lähtemään. Ainoaksi pakonalaisuudeksi hän saattoi ehkä tuntea, ettei Halilassa sopinut olla nurkuvalla mielellä eikä vetäytyä erilleen yhteisistä ratsastuksista tai muista huviretkistä.

Tämmöinen komento vaati tietenkin tavattoman suurta palvelijakuntaa. Mutta juuripa tämän palvelijakunnan suhde setään, hänen perheeseensä ja vieraisiinsa onkin muistojeni kaikkein valoisimpia kohtia. Sedän vilpitön, luonnostaan johtuva vieraanvaraisuuden henki oli tarttunut heihinkin ja tehnyt heistä samaa ilomielistä kotiväkeä, jonka ainoana huolena tuntui olevan tämän talonhengen ylläpitäminen ja uskollinen toteuttaminen.

Erittäin mieluista on minun muistella miespalvelijaa, joka palveli pöydässä pääpomona. Hänen toimeensa kuului antaa keittiöön tietoja milloin mikin vieraista oli noussut ja tarvitsi kahvia tai teetä. Vieraat nimittäin, perin hemmoiteltuja kuin olivat, nousivat vuoteistaan mikä myöhään mikä varhain, joten kahvinjuontia kesti koko aamupäivän. Mutta palvelijat eivät tästä epäjärjestyksestä närkästyneet. He eivät muuta ajatelleet eivätkä muusta nauttineet kuin vain olla herrasväelleen mieliksi ja pitää vieraita hyvänä. Keittiössä noustiin jo neljän aikaan aamulla leipomaan. Muistan, kuinka sisäköt olivat onnettomia, jos joskus sattuivat myöhästymään. Joku vieraista nousi varhain, ja ajatelkaapa, kuumaa kahvileipää ei ollut vielä saatavissa!

Elämä Halilassa oli rikasta, mutta silti hyvää, täysinäistä elämää. Ylellisyyshän taitaa useimmiten erottaa toisistaan herrat ja palvelijat, mutta niin ei ollut sedän perheessä. Siellä kummatkin rakastivat toisiansa.

Ympäristön kansa oli suomalaista. Niinkuin minä en ollut vielä milloinkaan nähnyt oikeata venäläistä luontoa, niin en venäläisestä kansastakaan eli rahvaasta tiennyt muuta kuin minkä olin kirjallisuudesta oppinut sitä tuntemaan. Suomalaisen rahvaan keskuudessa nyt ollessani olin siis ensi kertaa rahvaan keskuudessa. Suomalainen kansa miellytti kaikkia suuresti.

Minä olin heidän lellilapsensa, jonka he mielellään hakivat joukkoonsa. Ja he opettivat minulle suomalaisen laulun suomalaisine sanoineen, vaikkenhän minä suomea oikein ymmärtänyt. Opin aivan koneellisesti, väsymättömän toistamisen avulla. Nuotti oli surullinen, ja minä osasin tehdä ilmeeni surulliseksi ja antaa sanoille surullisen sävyn.

Osasin lukemattomia värssyjä, mutta en luultavasti kaikkia.

Pietarissa minut usein pantiin tätä laulua laulamaan, erittäinkin suurissa kutsuissa, vieraiden huviksi. Ja muistan että sitä kuunneltiin erittäin uteliaasti ja hartaasti. Suut olivat muutamilla auki, ja vaikka he ensin olivat kai aikoneet nauraa, tulivat he lopulta ikäänkuin liikutetuiksi, arvatenkin sävelen surullisuuden vuoksi.

Sanat piirtäytyivät muistiini tämmöisinä:

"Mistäs tuulet kustas tuulet
Poikani pooloinen
Meeren rannalta meeren rannalta
Äitini kultainen."

VIII. ONNEN HUIPULLA.

Niinkuin olen jossakin aiempana jo maininnut jouduimme me taloudellisesti kireistä oloista väljemmille vesille, kun isä tuli Tykistöopiston kirjaston ylihoitajaksi ja me muutimme suureen huoneistoon tämän opiston toisessa kerroksessa, jossa sen muutkin johtajat asuivat.

Veljistäni Misha ja Kolja olivat tämän opiston oppilaita, mutta Mishaa ei sotilasura ollenkaan miellyttänyt, ja opiston johtaja tuli vihdoin isän puheille kehoittaen häntä ottamaan pojan koulusta johonkin muuhun laitokseen, sillä — hän sanoi — poika ei kuuntele mitä opetetaan, istuu vain ja piirustelee omiansa. Isä sijoitti senjälkeen Mishan, ehkä veljensä Pjotr Karlovitshin neuvosta, Taideakatemiaan, josta Misha sitten hyvin pian löysikin oman varsinaisen alansa. Hänestä tuli taidemaalari, silloisen Venäjän etevimpiä.

Sekä Koljalla että Mishalla oli paljon tovereita, joiden kanssa he alituisesti seurustelivat, edellisellä upseerinkokelaita ja jälkimmäisellä nuoria taiteilija-alkuja.

Jo varhaisista ajoista kaikki nämä nuorukaiset tottuivat pitämään meidän kotiamme toverielämänsä vapaaoloisena keskuksena, jossa sai rajoituksia ja kankeutta tuntematta mielin määrin keskustella, pohtia ajan kysymyksiä ja takoa tulevaisuuden suuria tuumia. (Mene tiedä, ehkä oli iloisten, nuorten talontyttärien ja heidän naistuttaviensa vilkas osallistuminen tähän yleiseen pohdintaan jonkinlaisena lisäviehättimenä nuorukaisille, kummankaan puolen siitä tietämättä.) Keskustelut olivat mitä ihanteellisinta laatua, ja Mishan vaikutuksesta ne useimmiten koskivat taiteen ja kirjallisuuden kysymyksiä.

Illatsut alkoivat tavallisesti siitä, että Misha luki ääneen jotakin päivän merkkikirjailijoista. Me muut istuimme laajoissa, joskus moninkertaisissa piireissä suuren pyöreän pöydän ympärillä, toiset töitänsä näperrellen, toiset muuten kuunnellen. Ja olipa kyllä kiintoista lukemista siihen aikaan, jolloin kirjailijat sellaiset kuin Gogol, Gontsharov, Lermontov, Pushkin, Turgenjev, Dostojevski nuorison ja uusien suuntien edustajina julkaisivat teoksiansa, ja arvostelijat sellaiset kuin Belinski kiihoittivat ja auttoivat yleisöä kukoistavaan taideymmärrykseen.

Se aika oli Venäjällä suurta innostuksen ja nousun aikaa. Se oli vapaamielisen sivistyneistön voimakasta aatteellista taistelua tukahduttavaa sotilasdiktatuuria vastaan.

Tsaari Nikolai I oli noussut yksinvaltansa kukkuloille. Joissakin pidoissa hän oli ehdottanut Seymourille (Englannin lähettiläälle), että Turkin valtakunta jaettaisiin Venäjän ja Englannin kesken. Sanottiin hänen tehneen tämän ylimielisen ehdotuksen vain vetääkseen Englantia nenästä ja vietelläkseen puolelleen tai ainakin viivyttääkseen sen vastustusta, sillä hän oli omin päin jo lähettänyt Menshikovin Konstantinopoliin Turkille uhkavaatimusta antamaan ja Gortshakovin panemaan liikekannalle tonavanpuoleiset sotajoukot.

Ollessaan näin suurissa hankkeissa, joiden tarkoituksena sanottiin olleen Venäjän ylivoiman lopullisen turvaamisen Euroopassa, Nikolai luonnollisesti katseli karsain silmin tätä vapaamielistä, itsenäistä hengenliikettä, joka niin vähän välitti Venäjän valtiollisesta asemasta Englantiin nähden ja Krimin sodan aikana jopa veti kansalaisten päähuomion pois valtiollisista asioista johonkin hänelle käsittämättömään "Venäjän henkiseen uudestiluomiseen", missä hän sitä paitsi vainusi ilmeisiä vallankumouksellisia oireita. Humaanisten aatteiden leviäminen tähän aikaan, jolloin Nikolaille olisi ollut tarpeen vain hurja sotainnostus ja urheilu fyysillisen iskukyvyn tehostamiseksi, oli siis hänen mielestään peräti epäisänmaallista, ja yhteiskunnalliset toimihenkilöt esiintyivät hänen silmissään suorastaan isänmaan vihollisina. Hän ryhtyi häikäilemättömiin toimenpiteisiin tämän hengen kukistamiseksi. Siperia ei liene minkään muun hallitsijan aikana vastaanottanut niin runsaasti karkoitettuja kuin Nikolain.

Mutta vaikka sellaisen sotilasdiktatuurin ja hirmuvallan aikaa voisi kuvitella toivottoman pimeäksi ja tukahuttavaksi, puhuvat kuitenkin tosiasiat toista. Taitaa olla niin, että mitä lujemmin rautakoura puristaa, sitä jalompaa mehua tihkuu esille sormien välistä. Ainakaan ei ole Venäjällä milloinkaan kirjallisuuden ja taiteen ääni rohkeammin ja puhtaammin kajahtanut kuin noina kiristyksen aikoina. Ken voi saada käsiinsä jonkin numeron esimerkiksi Herzenin ulkomailla maanpakolaisuudessa toimittamasta "Kolokol" (Kello) lehdestä, Tshernishevskin "Aikalaisesta" tai vaikkapa "Pilli" nimisestä pilalehdestä, hänen täytyy hämmästellä niistä huokuvaa valoisaa elämänhalua, uhkuvaa innostusta, joka oli tunnusmerkillistä juuri tuon mustan hallituksen aikana.

Ranskan kieli, joka oli vähää ennen ollut sivistyneistön melkein yksinomaisena seurustelukielenä ja ylemmissä säätyluokissa ainoana perhekielenäkin, alkoi nyt nopeasti väistyä venäjän kielen tieltä. Nuorison uusiin aatteisiin, kotimaisuuteen ja aitovenäläisyyteen innostuminen kasvamistaan kasvoi. Sivistyneistön ihmiset tulivat toisilleen tutummiksi ja toisiaan lähemmiksi, ikäänkuin yhteinen hirmuvaltaa vastaan puolustautuminen olisi vaatinut toisilleen umpivieraita ihmisiä pitelemään toisiaan kädestä ja pakostakin veljistymään. Jokin uusi, yhteisyyden riemu tempasi ihmisten mielet.

Yleiseksi huviksi menivät aitovenäläisyyden intoilijat joskus hauskoihin liiallisuuksiinkin koettaessaan venäjän kielestä hävittää kaikki ranskalaiset ja saksalaiset lainasanat ja korvata ne venäläisillä johdannaisilla. Niinpä "kalossi" sanaa ei saanut enää ollenkaan käyttää, vaan oli käytettävä johdannaista "mokrostuupy", joka olisi suomeksi käännettävä sanalla "märkäänastimet" ja jota ei tietenkään voinut nauruun purskahtamatta käyttää. Mutta lukemattomat muut venäjän kielen sivistyssanat ovat juuri tämän aikakauden luomia, ja niihin totuttiin hämmästyttävän pian.

Hilpeyden laskuun voi lukea myös muutamia muita kovin meluavia liiallisuuksia, jotka esiintyivät ajan aatteiden äärimmäisinä vesoina. Semmoisia olivat nuorison joukossa niinsanotut "nihilisti" tyypit, joita Turgenjev mainiosti kuvaa "Isät ja lapset" romaanissaan. Besobrasov on heidän joukossansa kuitenkin keskitason tyyppi, kaiketi kirjallisen kärjistämisen välttämiseksi, ja tämän tyypin sävy ei ole suinkaan pelkästään naurettava, vaan myöskin suuresti liikuttava. Pelkästään hilpeyttä herättivät sen sijaan näiden nuorisosankarien lukuisat matkijat, joita alkoi vilistä kuin sokerimuurahaisia joka suunnalla. Kaiken arvovallan jyrkkä kieltäminen oli heidän ryhmäänsä kuulumisen päävaatimus. Ja kyllä he todella joka päivä hämmästyttivät maailmaa yhä uusilla ja yhä yllättävämmillä arvovallan julkisilla riisumisilla, olipa kysymys kuinka tunnustetusta aatteen miehestä tai taiteilijasta tahansa. Jotakin hyvää ja tulevaisuuteen nähden tarpeellista kai siinä heidän tehtävässään sentään oli, mutta hupaiseksi muuttui asia vasta kun kävi ilmeiseksi heidän oma liehakoiva toinentoisensa ylisteleminen ja matkiminen.

Ajan hupaisuuksiin saattaisi vielä lukea naisvapautusliikkeen äärimmäiset pinnan pärskyttäjät, joille koko kysymys muodostui pelkäksi mielenosoitukseksi vallitsevaa yleiskäsitystä vastaan ja vain ulkonaisen omalaatuisuuden tavoitteluksi. Heille oli pääasiana esiintyä tukka leikattuna, olla mahdollisimman miesmäisesti puettuna ja poltella paperosseja. Nuo "kursistki", naisylioppilaat ansaitsisivat erikoisen lukunsa, sillä he ovat sittemmin saaneet koko lailla suuren merkityksen venäläisen sivistyneistön historiassa ja kehityksessä, mutta minun nuoruuteni aikoina he herättivät vain hilpeyttä.

Se kapitteli oli ainakin veljeni Mishan alituisena pilan esineenä. Hän oli mestari-ivailija. Hän oli siihen määrään aikansa sivistyneistön lapsi, että mitä hän ivaili tai mitä ihaili, se sattui aina täsmälleen yhteen sen ajan pätevimmän arvostelun kanssa, niin että olisi voinut luulla hänen sanelleen mielipiteensä ajan parhaimmille kirjallisuuden ja taiteen arvostelijoille. Voi ymmärtää miten hauskaa meidän sen vuoksi oli joka ilta kokoontua — sankka joukko vilkasta nuorisoa — ja hänen huomautuksiensa innostamina keskustella taiteen kysymyksistä ja hänen johdollaan lukea uuden kirjallisuuden sytyttäviä tuotteita.

Yhä edelleenkin sama vanha njanja toi joskus keskellemme pyöreälle pöydälle suuren kantamuksen vesipuolukoita ja sai ilomme kohoamaan ylimmilleen.

Silloin Misha tavallisesti pani kirjan pois ja katsoi sopivan lepohetken tulleen. Hän kiersi itselleen savukkeen ja sitä tehdessään sanoi:

— No, njanjaseni, kerropa nyt meille miten se Napoleon ennen vanhaan riehuskeli Moskovan kaduilla.

Njanja oli syntyisin Moskovasta ja lienee aivan nuorena todellakin nähnyt Napoleonin tämän majoitettua vallattomat sotalaumansa kaupunkiin ja varakkaiden kaupunkilaisten lähdettyä tavaroineen päivineen venäläisten peräytyneen rintaman suojaan. Mutta tuskinpa njanja olisi omina näkeminään osannut kertoa niin pöyristyttäviä juttuja tuon "antikristuksen" ja "maailmanpedon" riehunnasta hänen synnyinkaupungissaan, ellei hänelle olisi kypsemmällä iällä semmoisia kerrottu jo valmiiksi kansantaruiksi muodostuneina historioina.

Kaiken mitä hän kertoi olimme jo satoja kertoja kuulleet pienimpiä yksityiskohtia myöten samanlaisena, niin että Mishalla oli tapana oikaista häntä, kun hän joskus sattui tekemään pienimmänkin poikkeuksen kertomuksensa tavanomaisesta juoksusta, seikka, joka sai meidät naurusta tirskahtelemaan.

Mutta kerranpa, vesipuolukkain taas ilmestyttyä ja Mishan uudistettua kehoituksensa, rakas pikku njanja ei ruvennutkaan kertomaan. Asetteli vain suuren tarjottimensa kauniisti pöydälle, silitti valkoisen esiliinansa suoraksi, ja vähän punastuen sanoi:

— Älkää nyt joutavia, Mihail Konstantinovitsh, — johan olette vähäiset juttuni kuullut.

Eikä häneltä enää milloinkaan saanut tuota hauskaa kertomusta kuulla, vaikka kuinka olisi pyytänyt.

Vuoden parin kuluttua isä tuli valmistavan tykistökoulun ylijohtajaksi. Tämä valmistava koulu oli aivan Tykistöopiston vieressä, suuressa kolmikerroksisessa kivimuurissa, jonka laajaan keskikerrokseen me nyt muutimme. Yläkerrassa oli koulu ja alimmassa keittiöt, pesutuvat ja muut tarpeelliset taloushuoneet. Tätä suurta rakennusta sanottiin Tulupjevin taloksi.

Isän taloudellinen asema parani tässä uudessa toimessa paljon vielä entistäkin paremmaksi. Tilaa oli sekä luku- että tanssi-iltamille, vaikka olisivat kaikki tykistöopistolaiset samalla kertaa olleet koossa.

Meillä oli nyt myöskin suuri hevostalli ja liiterit vaunuineen ja rekineen. Hevosia oli tavallisesti neljä, mutta joskus kuusikin, näistä yksi minun nimikkoni. Kuski Mikael oli mainio mies ja hänen tyttärensä minun parhain toverini. Mikko suosi minua niinkuin koko muukin talo. Oikein minä olin kuin mikäkin prinsessa, ajelin kaupungilla asioilla ja ilmoitin hevosen valjastettavaksi milloin vain päähäni pälkähti. Lihava Mikko tuli sisälle puheilleni.

— Minkä hevosista suvaitsette valjastuttaa, Jelisaveta Konstantinovna? — sanoi hän tärkeän näköisenä, pieni veitikka silmäkuopassa, sillä hän tiesi yhtä hyvin kuin minäkin, että minun oli ajeleminen vain nimikollani, "Koptshik" nimisellä.

Mutta minä olin valitsevinani ja olevinani kahden vaiheilla. Vihdoin olin tekevinäni päätöksen ja sanoin joka kerta samalla tavalla:

— Valjastetaanpa tällä kertaa — odotapas — no vaikkapa Koptshik.

— Tottelen, — sanoi Mikael, kääntyi ja meni pukeutumaan mahtavaan kuskiasuunsa.

Seuraelämämme vilkastui tässä mahtavassa talossa tietenkin vieläkin eloisammaksi. Lukuiltain ohjelmat laajentuivat laajentumistaan, niihin tuli lisäksi soitantoa ja erittäinkin teatteria. Näyttelimme Ostrovskin kappaleita, niistä joskus suuriakin. Ja harrastajapiirien parhaiden kykyjen ollessa asiassa eivät esityksemme suinkaan olleet huonoimpia nähtävyyksiä. Misha piti huolen kulissien maalauksesta, joiden taiteellisuutta ihmiset tulivat ihmettelemään. Kolja, joka oli sangen taitava kirvesmies, pani rungot kokoon, ja yks-kaks oli opiston juhlasalissa avara näyttämö valmiina, väliverhoineen ja maalauksineen. Saliin mahtui suuri katselijakunta ja esityksemme olivat niin hyvässä maineessa, että ihmiset, joiden onnistui päästä niitä näkemään, katsoivat olevansa erikoisesti etuoikeutetussa asemassa. Eipä edes välisoittoakaan puuttunut, vaan kajauttelimme opettajani ja minä nelikätisiä kahdella flyygelillä yleisön ratoksi, ja näytännön loputtua esitimme vielä erikoisen soitannollisen päänumeron, jossa tavallisesti oli tanssin kiihoittava fortissimonousu, jonka aikana nuoret kadetit vikkelästi siirtelivät tuolit seinävierille.

Nyt alkoi Kolja ja hänen apurinsa riehua kirveineen ja jonkin minuutin kuluttua hajosi koko näyttämö alkuaineisiinsa, salin laajentuessa tilavaksi tanssialueeksi. Pieni tapööriorkesteri ilmestyi paikoilleen, viritteli, näppäili iloisen humun kasvaessa kuin valloilleen päästetty pato, ja jo pyörähteli pari toisensa jälkeen liukkaalla parketilla wienervalssin viehkeillä aalloilla.

Kesän lähestyessä oli meillä toisenlaisiakin huveja.

Tulupjevin talon suuri rakennus oli Nevan rannalla ja sen kummallakin puolen oli sille kuuluvaa asumatonta maata, joten se omine apurakennuksineen ja tuuheine puutarhoineen oli kuin mikäkin suunnaton maakartano, joka on sysännyt kaupungin rakennukset loitommas luotansa ja keskellä kaukaista hälinää häiritsemättä nauttii maalaista rauhaa lehväinsä vihreydessä. Puutarha päättyi rantaterassiin, johon oli rakennettu huvimajoja sireenien ja jasmiinien sisään. Ja tämmöisessä huvimajassa oli iltaisin ihana istuskella kotiväen ja sen parhaiden ystäväin parissa, keskustelun joskus vaimentuessa täyteen äänettömyyteen, kun illan tyyneys, kaukaisten hanurien soitto tai lotjamiesten surunvoittoinen laulu ja heidän pitkien airojensa loiske vedenkalvon kuutamoisessa väreilyssä unohdutti kaikki tunnelmaansa.

Joskus tulivat Nevan kalastajat nuottapaikalleen, joka oli juuri puutarhatörmän kohdalla, ja silloin oli kovin hauska katsella ensin nuotan laskua ja sitten sen vetämistä rantaan. Erittäinkin jännittävää oli, kun ostimme etukäteen saaliin ja nuotan kehä supistumistaan supistui miesten hurjasti tarpoessa kaloja pinnalta pohjaperukkaan. Siinäkös sitä oli iloa ja päivittelyä, ja "ah" ja "oh" — kun hopeankimalteiset kalat, rantaan vedettyinä, loiskahtelivat korkealle kuutamon välkkeessä, miesten hihoillaan kuivatessa otsiansa.

Joskus taas, joinakin perheen merkkipäivinä, saatoimme ripustaa värilyhtyjä riveihin lehtimajasta lehtimajaan. Semmoisina öinä oli tavallisesti vieraita ja nuorisoa paljon. Mutta ihmeellistä kuinka varhain vanhemmat ihmiset jo alkoivat haukotella! Tuntui niinkuin nuo, jotka olivat meitä nuoria paljon ymmärtäväisempiä, eivät ymmärtäisi itse elämästä, siitä oikeasta, ihanasta onnen elämästä, yhtään mitään. Ruveta nyt haukottelemaan ja hyvästelemään ja siirtyilemään makuuhuoneisiin juuri silloin, kun värilyhtyjen rivi rantatöyräällä vasta oli sytytetty ja kun puutarhan pimeät käytävät salaperäisesti valaistuivat alkavassa kuutamossa valon seuloutuessa ylitsekasvaneiden lehväin välitse niin että hyvin näki kävellä minne tahtoi puutarhan perimpiinkin soppiin. Mennä silloin maata! Mennä maata, kun elämä oli juuri alkanut, kun saattoi parhaan ystävättärensä kanssa, toinen toiseensa puristautuneena parittain liikkua käytävillä, kun kuuli missä vallatonta naurua, missä merkkihuudahduksia, missä leskisilläjuoksua, missä iloista tavoittamista, kun nuoret kadetit, hekin käytäviä kierrellen, ryhdikkäinä tulivat vastaan ja aina yhtä kohteliaasti väistyen tekivät kunniaa meidän armollisesti nyökäytellessä heille päätämme! Voi sitä kesäyön unelmaa! Sitä yhtymyksen rajattomuutta kahden sielun välillä, sitä kaikista salaisuuksista vapautumista, sitä avomielisyyden pohjattomuutta, mikä kuutamon värähyttämässä ilmakehässä saattoi syntyä parhainten ystävysten kesken! Natasha ja minä — me olimme yhtä, me olimme yksi, meidän ei tarvinnut vannoa ikivaloja toisillemme, me olimme yläpuolella kaikkien aikojen!

Meillä ei ollut kummallakaan vielä mitään lähempiä poikatuttavuuksia. Oman ystävyytemme korkeudesta tai syvyydestä käsin me pidimme perin vähäpätöisinä ja pintapuolisina kaikkia noita seurustelututtavuuksia, jotka syntyivät tanssitaidon etevämmyydestä, sievyydestä tai pikku hakkailusta. Enimmäkseen me yhdessä nauroimme kaikelle tuolle ja pojille yleensäkin, tehden havaintoja koomillisista puolista heidän kohteliaisuuksissaan ja käytöksessään. Emmekä suinkaan uskoneet, että jos heitä ei olisi pujahdellut puutarhan käytävillä, niin meitäkin olisi nukuttanut, meitä Natashan kanssa.

Kuitenkin oli minulla — en tiedä oliko Natashalla — yksi poikatuttava kadettien joukossa, jonka kanssa olin ystävystynyt.

Hänen nimensä oli Litvinov.

Hän ei ollut ollenkaan niinkuin kaikki muut ihailijat, jotka vihdoin alivänrikiksi päästyään pukeutuivat paraatiunivormuun ja olkanauhoihin, hajuvesissä, suittuina ja käherrettyinä ilmestyivät kunniakäynnille talon vanhimman tyttären luo. Hän ei ollut niitä, joita me salaa nauroimme ja sanoimme kosijoiksi. Hän oli vain nuoremman veljeni parhaita tovereita ja sen johdosta meidänkin ystävämme. Hän oli aivan vaaleaverinen, hänen pitkä tukkansa oli vähän suortuvissa ja hänen silmänsä olivat kirkkaan siniset, niissä eli tavaton hyväntahtoisuus ja lempeys. Sanalla sanoen, hänen kanssansa saattoi tutustua yhtä läheisesti kuin jonkun tyttötoverin kanssa, olla yhtä avonainen ja rakastaakin samalla tavalla, haluta seurustella, kertoa sydänsalaisuuksia, ikävöidä, kun hän oli kauan poissa, ja ilostua rajattomasti, kun hän vihdoinkin taas näyttäytyi. Mutta koska hän kuitenkin oli poika, niin hänen kanssansa ei voinut tehdä juuri sitä mikä oli niin hauskaa ja ihanaa tyttöjen kesken: kuutamoyönä liikkua toisiinsa likistyneinä puutarhan käytävillä ja tuntea, että sielut olivat juuri samalla tavalla yhtä, syvimpään syvyyteen asti.

Että hänen kanssansa ei sitä voinut, vaikka muuten keskustelussa kuinkakin olisi tuntenut sielujen yhteyden ja ehkä mielikin olisi tehnyt, se ajatus pani joskus melkein punastumaan tai juoksemaan pois hänen seurastaan.

Olin hänen kanssansa niin ystävystynyt, että minulla saattoi olla oikein hauskaa vain niinä päivinä, joina hän oli luonamme. Se tapahtui tavallisesti pari kertaa viikossa, mutta ainakin perjantaisin, ja sen vuoksi oli viikon päivistä perjantai pitkät ajat minun lempipäiväni. Muistikirjaani minä merkitsin tarkalleen kaikki ne päivät, joina hän oli luonamme, erikoisina ilon ja onnen päivinä.

Vaikka tähän päivään asti en voi muistaa enkä ajatella meidän suhteessamme olleen mitään muuta kuin läheisen ystävyyden ja toveruuden tuntoa, en minä kaikesta viattomuudestani huolimatta voinut ilmaista totuutta kotiopettajattarelle, kun tämä löysi pienen muistikirjani ja ankarasti tutki minulta mitä nuo salaperäiset päivämäärät merkitsivät. Täytyi turvautua hätävalheeseen.

Heränneitä epäluuloja lisäsi vielä muudan kirje, jonka sama opettajatar tapasi minulta ja vei äidin nähtäväksi. Mutta äiti ei tehnyt siitä sen suurempaa numeroa, ja asia painui hämäryyteen.

Varma on vain, että perjantai pysyi ainaisena lempipäivänäni vielä silloinkin, kun Litvinov oli jo kadonnut minun taivaitteni rannoilta, saanut määräyksen kaukaiseen, Venäjän toisessa ääressä olevaan paikkakuntaan ja minä joutunut kihloihin. Kun minulta tiedusteltiin mihin aikaan soisin häitäni vietettävän, katsoin minä almanakkaan ja valitsin hääpäivän niin että se sattui perjantaiksi, oman rakkaan Litvinovini muistoksi!

Syntymäpäiväni olivat meillä aina olleet jonkinlaisia perheen vuosijuhlia, 11 päivänä tammikuuta v.l. eli 23 p. samaa kuuta u.l. Mutta päivää, jona täytin 15 vuotta, oli isä päättänyt viettää aivan erikoisilla kemuilla ja juhlallisuuksilla, kaiketi senkin vuoksi, että meillä nyt oli riittävän tilava huoneisto ja varoistakaan ei enää ollut puutetta. Vieraita oli käsketty sataan henkeen.

Näistä oli suuri joukko Kolja veljeni upseereiksi nimitettyjä tovereita, jotka kaikki olivat mitä parhaimpia tanssijoita.

Misha veli oli tietenkin paras tanssija, mutta hänen jälkeensä ainakin heti Litvinov. Tämä oli tanssissa tavattoman ketterä ja tanssinkin aikana hän puheli luonnollisen sulavasti, naureskeli leikkisästi, aivan kuin olisi istunut sohvassa ja jalat siellä omiaan kieppuneet. Varsinaisen ystävyytemme liitteenä oli vielä tämä keskinäinen tanssiystävyytemme. Molemmista meistä oli toistemme kanssa tanssiminen ylen mieluista. Niinpä tansseissa, joissa nainen sai valita viejänsä, ei olisi päähänikään pälkähtänyt valita ketään muuta kuin hänet, ja sen kaikki tiesivät, se kävi kuin luonnostaan, eikä sitä kukaan oudostellut. Hän puolestaan menetteli samoin, se oli jonkinlainen etuoikeutemme, ja oli aikomuksemme menetellä myöskin syntymäpäiväni tanssiaisissa samaten.

Tyttötanssijoista olin minä ehkä parhaimpana pidetty, mutta en luule, että se suosio, jota minulle joka suunnalta osoitettiin, johtui tästä tanssitaidosta, sillä taitoni riippui oikeastaan vain siitä, että minä olin niin taipuisa ja niin helposti osasin edeltäpäin arvata viejän aikeet ja käänteet. Suosio johtui pikemminkin vain verrattomasta iloisuudestani, alituisesta intomielisyydestä ja kerkkäästä valmiudesta käymään sanasta toimeen, olipa kysymys kuinka vallattomasta ehdotuksesta tahansa. Iloisuuttani pilkaten Mishan oli tapana sanoa: Lizalle ei tarvitse kuin vain sormensa näyttää, niin hän jo purskahtaa nauruun. Mutta itse tiedän, että ylenmääräinen iloisuuteni johtui vain siitä syvästä ja alituisesta onnentunteesta, jossa nuoruuteni ajan elin ja jota muistaessa vielä nytkin tuntuu kuin valahtaisi päivänpaiste suoraan sieluni pohjaan asti.

Minä olin niinkuin tuo sadun nuorukainen Polykrates, joka ei ollut koskaan mitään murhetta kokenut, vaan eli aina alituisessa onnen ilossa. Kerran tämä nuorukainen tapasi ylhäisen miehen, joka häntä suuresti miellytti. Mies oli viisaudestaan kuuluisa Amasis, Egyptin kuningas. Ja Polykrates ajatteli: jos vain saavuttaisin tuon miehen ystävyyden, ei minun onnestani enää mitään puuttuisi, ja hän kumarsi kuninkaalle ja teki tämän tuttavuutta. Mutta Amasis ei tahtonut olla hänen ystävänsä, ennen kuin Polykrates oppisi surua tuntemaan. Silloin Polykrates, saadakseen surun aiheen, veti sormestaan lempisormuksensa ja viskasi sen mereen. Mutta sormus löydettiin kalan vatsasta, jonka nuotanvetäjät pyydystivät. Ja Amasis, nähtyään, ettei onnettomuus pysty tuohon nuorukaiseen, purki ystävyysliittonsa ja hylkäsi hänet ainiaaksi. Tätä menetystään Polykrates suri ikänsä loppuun, kunnes murhaajan käsi vihdoin vapautti hänet onnettomasta elämästä.

Satu oli suuresti järkyttänyt mieltäni sitä lukiessani. Tulin verranneeksi omaa onneani tuon nuorukaisen onneen. Taitaahan yleensäkin olla perin inhimillistä, että onnentunteen kohotessa huippuunsa mielessä jo värähtää pelko, ensimmäinen aavistus sen katoavaisuudesta. Mutta satu oli ikäänkuin sanoihin pukenut minun oman aavistukseni.

Siitä huolimatta olin päättänyt antautua 15-vuotissyntymäpäiväni tanssiaisiin siinä rajattomassa ilon ja onnen hurmiossa, johon tämä päivä oli jo aamusta alkaen pannut alun. Sain näet kohta noustuani kalliita ja rakkaita lahjoja äidiltäni, isältä kultakellon, Mishalta öljyvärimaalauksen, Koljalta kultaisen rannerenkaan y.m. Polykrates unohtui.

Iltaa odotin suuressa jännityksessä, ja suuriapa valmistuksia tehtiinkin sen juhlallista viettoa varten.

Niinpä täti Natasha vainajan mies, se samainen Jashtshenko, josta olen kai jo ennen kertonut, oli ottanut koristaakseen huoneet kasveilla ja kukilla. Hänellä oli maatalossaan suuria ansareita ja sieltä tuotiin kukkia ja suuria ja pieniä ruukkukasveja kuormittain. Jashtshenko itse huolehti niiden paikoilleen asettamisesta.

Mutta ennen kuin tanssiaiset alkoivat, kun juhlasalissa jo katto- ja seinävaloja sytyteltiin, kun ruusut ja köynnökset puhkesivat satumaisiin väreihinsä, kun iltavieraita voi jo ruveta odottamaan ja minä hetkenä tahansa ovet saattoivat avautua ja nuoret upseerit, Litvinov niiden joukossa, remahtaa sisälle, tapahtui vielä uusi yllätys:

Kolja-veli, joka oli upseeriksi tultuaan siirretty sota-akatemiaan, saapui nyt vasta luennoiltaan ja ilmoitti kutsuneensa pitoihin muiden lisäksi vielä erään nuoren ruotsalaisen upseerin, joka oli kotoisin Suomesta.

Se sanoma putosi tyttöparveen kuin kekäle muurahaispesään.

— Ruotsalaisen upseerin!

Päivänpaisteisena ja kirkkaana välähti Suomi minun mielessäni, — avomeri, sen vapaa rajattomuus, sen pitkät laineet, sen ilman ihmeellinen, väkevä haju, sen sininen, avonainen ulappa, — sedän maatila, "mistäs tulet, kustas tulet"… Ja nyt: — ruotsalainen upseeri siitä samasta maasta!

Minä vedin Koljan muista erilleen ja kysyin teeskennellyn ylimielisesti mitä kieltä sen kanssa pitää puhua, ranskaako vai saksaa?

Kolja vakuutti hänen kyllä puhuvan jotakuinkin venäjää.

Minä tiedustin vielä, ymmärtääkö tuo ruotsalainen pilapuheita.

Silloin Kolja katsoi tarpeelliseksi varoittaa minua. Hän sanoi:

— Sen minä sanon sinulle, Liza, älä vain millään ehdolla, älä pilallakaan rupea puhumaan mitään halventavaa Suomesta, siitä hän voi hirveästi kiivastua, sinä olet sellainen veitikka.

Minä lupasin olla puhumatta.

Kolja sanoi vielä:

— Näetkös, tuo on hänen arka paikkansa, ja ymmärräthän, että sotakin on vasta ollut, ethän siis härnää häntä, ethän, hän on paras ystäväni.

Muuta ei Kolja minun kanssani ennättänyt puhella, sillä toiset repivät häntä luokseen ja hänen oli vastaaminen jokaiselle. Heidän piti edeltäpäin tietää minkä näköinen tuo ruotsalainen oli, oliko iloinen vai totinen, oliko lyhyt vai pitkä, osasiko hyvin tanssia. Sanalla sanoen, uuden tulokkaan odotus lisäsi kaksinkertaiseksi jo ennestäänkin suuren jännityksemme.

Samassa jo kuuluikin eteisen ovikellon ensimmäinen "dinderlin".

— Se on varmaankin Litvinov, — minä ajattelin, ja huristin muiden tyttöjen mukana tulijaa vastaan.

Niin olikin.

Ruotsalainen tuli hyvin myöhään.

IX. KOHTALON KUTEITA.

Tähän keskeytyvät Elisabetin nuoruudenmuistelmat, jättäen suuren aukon ennenkuin jälleen jatkuvat, sillä kun ne jälleen alkavat, on elämä Elisabetille jo kokonaan muuttunut, se on jo toinen, se ei ole ikäänkuin entisen jatkoa, on ikäänkuin hypätty katkelman yli, jätetty koskettelematta liian syvä kuilu, sydämelle liian arka aihe vältetty.

Kuinka sujuvaa ja helppoa olisikaan ollut jatkaa tätä helkkyvän hilpeää kertomusta, jos kohtalo olisi suvainnut koreasti vain yhdistää Elisabetin ja Litvinovin elämänlangat erottamattomaksi yhteisköynnökseksi päivänpaisteessa liekkumaan!

Mutta ei!

Annettuaan heidän jo aavistaa keskinäisen rakastumisen oireita se säälimättömästi erottaa heidät toisistaan. Ei sen tarkoitus aina ole luoda porvarillista pikku onnea kahden toisiansa ymmärtävän sielun välille. Vain muutamat ihmiset se valitsee ikäänkuin kokeiluihinsa, tuntemattomissa tulevaisuuden tarkoituksissaan särkien romaanin kaikki rakenteet.

Ja todella, jos mieli löytää kohtalon sormea Elisabetin elämänteillä, niin tuo viehättävä kertomuksen lanka on kuin kirveellä poikkilyötävä. Sen päitä ei saa milloinkaan enää yhteensolmituiksi.

Sen sijaan — uuden langanpään löytämiseksi on mentävä ei ainoastaan ajassa taaksepäin, vaan on paikallisestikin siirryttävä peräti muille maille, kauas Pietarin loistosta.

On siirryttävä maahan, jossa ei puhuta eikä ymmärretä venäjän kieltä, — maahan, joka vielä muutama vuosikymmen sitten oli ollut verisessä sodassa Venäjän kanssa, — valloitettuun maahan, jonka on ollut pakko peittää riehuvat vihanliekit kohteliaaseen ulkokuoreen ja osoittaa notkistelevaa kiitollisuutta niiden armopalojen johdosta, joita verivihollinen oli voittajan jalomielisyydellä ja valtioviisaudessaan jaellut, — Ruotsista irroitettuun Suomeen.

Syvälle oli vihollisen miekka tähän maahan uponnut. Maa oli kuin kahtia hajonnut. Ja milloin olikaan näin syvän haavan veri lakkaava tihkumasta!

Haavan toinen puoli oli: — pakko tunnustaa valloitus, mukautua olevaan todellisuuteen, hakea valloittajan suosiota, mielistellä häntä. Mutta haavan toinen puoli oli entisen yhteyden elävä tunto, jota ei mikään asepakko voi miehen rinnasta repiä. Maa oli vapaasti ja täydellisesti ruotsalaistunut. Ruotsin kielen rakastaminen ja käyttäminen oli ainoa tie sivistykseen ja valoon. Sen säilymisestä tuntui kaikki riippuvan.

Muudan omapäinen lehtori, nuorten maisterien ympäröimänä, oli kuitenkin alkanut soitella omaa pilliänsä ja yhä useammat jo tanssahtelivat sen tahdissa, vaikka hän soitteli kaukana maan keskuksesta, pienessä kaupunkipahasessa, jonne hänet oli karkoitettu valtiollisen vallattomuutensa tähden. Hän oli matkustellut ulkomailla ja nähnyt siellä Saksan kansallisen yhteyden syntyvän. Ja semmoinen ajatus oli hänessä kypsynyt, että Suomestakaan ei voi milloinkaan kokonaisuutta syntyä, ellei sen virkamiehistö ja muu sivistyneistö ruotsalaisuutensa asemesta omaksu maan omaa kansan kieltä, suomea, ja siirrä sivistystänsä sille.

Mutta tämä oppi herätti kalvavaa katkeruutta siinä osassa ylempää sivistyneistöä, joka luuli pitävänsä maan kohtaloa käsissään eikä ajatellut maan itsenäisyyttä muuna kuin ruotsalaisuuden säilyttämisenä. Ja mistä onkaan haettava Elisabetin kohtalon kadonnut langanpää tässä katkerassa sekamelskassa!

On mentävä meren rannalta yhä pohjoisempaan. Jäitä ja talven puhureja pelkäämättä on noustava kolmisenkymmentä penikulmaa niiden loppumattomien vesistöjen alkulähteille, jotka kaukaisilta pohjan perukoilta tullen virtaavat merta kohden. Siellä, näiden vesistöjen pohjoisimmilla rantamilla, kohoaa mahtava vaara, joka ottaa vastaan ja kokoaa selkäänsä äärimmäisen pohjolan talviset pyryt, sen raivokkaat puhurit, mutta eteläisellä puolella suopi suojaa ihmisasumuksille, kooten pienen kaupungin eteläiseen rantalaaksoonsa, niin että kun vuoren pohjoispuolella lumimyrskyt riehuvat, saattaa kaupungissa olla suojasää ja räystäät tippua.

Niinpä nytkin, kun Elisabetin Pietarissa, rantakadun valomeressä, tuliset kolmivaljakot kiitävät kilpaa toistensa ohitse, tuolla pohjolassa hiljainen, leuto yötuuli käy uneen vaipuvan pikkukaupungin ylitse, tuoden kosteata havuntuoksua vuoren jylhistä metsistä. Uniset yövahdit huutelevat kadunkulmissa kellonlyömiä ja palovaroituksiaan.

Turvallisesti on kaupunki hämärtynyt vuoren kohtuun.

Pienet valot ovat sammuneet.

Vain yhdessä talossa ovat ikkunat valaistut. Se on se talo, jossa tuomiorovasti asuu. Se on harmaaksi maalattu talo ja sen rakennukset ovat peltikatolla varustetut. Päärakennuksen kaikista ikkunoista hohtaa kirkas valo kadulle asti, ja tämä asia on saanut joitakuita kaupunkilaisten palvelijoita kokoontumaan toiselle puolen katua ikkunoihin kurkistelemaan. Mutta uteliaat eivät voi mitään nähdä, sillä toisissa ikkunoissa ovat kaihtimet alhaalla, ja missä ne olisivat hajalla, siellä ovat fiikukset ja palmut tiellä, niin ettei parhainkaan kurkistelija voi ratkaista kuka kulloinkin on liikkunut lehtien ohitse, ei edes oliko se nais- vai miesvierailija. Joku kuski, joka torkkuu odotellen kuomunsa pukilla, ei hänkään ole voinut antaa sen tarkempaa selkoa kuin minkä kaikki jo tietävät: että tuomiorovastilla on kalaasit.

Sisällä ovatkin pidot jo aika pitkälle ehtineet. Illallinen on syöty ja kuvernööri, se korkea vieras, on jo lähtenyt.

Lähteneet ovat myöskin monet muut arvohenkilöt, niiden joukossa rikas ja mahtava patruuna, joka oli kaupungin hienomman seuraelämän johtaja. Samoin suuren, pohjoisen rovastikunnan kirkkoherra, josta oli tuleva hiippakunnan piispa, — niin sanottiin.

Pahinta oli, että tämä lähtö oli ollut mielenosoituksellista. Yleinen tapa olisi vaatinut pitempään istumista illallisten jälkeen niin kunnianarvoisan isännän kuin tuomiorovastin luona, vallankin kun vierailu ei tapahtunut hänen tavallisena vastaanottopäivänään, vaan vuotuisen merkkipäivän johdosta ja erikoisesta kutsusta.

Rikas, sopua ja rauhaa rakastava tuomiorovasti oli saanut päähänsä aivan pöyristyttävän aatteen: kutsua pitoihinsa yhtaikaa kaupungin erimielisimmät ainekset, vaikka hyvin tiesi, että nämä ainekset eivät enää moneen vuoteen olleet tavanneet toisiansa missään kutsuissa, sisukkaan katkeruuden vallitessa kummankin ryhmän välillä.

Ensin alussa oli kaikki käynyt hyvin.

Kuvernööri tosin — se mahtava sotaherra ja sankari — oli sisälle astuttuaan ja huomattuaan, mihin seuraan oli joutunut, osoittanut ilmeistä oman arvonsa tunnon loukkaantumista, mutta hän oli kuitenkin istuutunut ja noudattanut pidättyväisyyttä, puhellen armollisesti isännän ja etevinten rouvien kanssa sujuvalla tukholmanruotsillaan. Viisas tuomiorovasti oli sittemmin istuttanut hänet korttipöydän ääreen kolmen arvokkaimman herran kanssa, nimittäin lukion ensimmäisen rehtorin, yllämainitun patruunan ja kaupungin varakkaimman kauppiaan seuraan, jolloin koko muu seura, joka tunsi itsensä arvossa alemmaksi, pidättäytyi ottamasta kipeitä kysymyksiä kosketellakseen. Naiset salin sohvilla ja nojatuoleissa, keskenään kaikkein erimielisimmätkin, lipivät kauniisti portviiniä laususkellen toisilleen pelkkiä kohteliaisuuksia, ja herrat toisessa huoneessa tupakoivat ja härppivät kuumaa totia, tyytyen pelkkien pilajuttujen kertomiseen, vaikka vielä eilen olivat ja huomenna varmaan tulisivat olemaan tukkanuottasilla. Välistä syntyi herrain huoneessa kuoleman hiljaisuus. Joku kertoi arveluttavan kaksimielistä juttua niin kuiskaavalla äänellä, ettei puhetta kuulunut ovea kauemmas. Mutta se naurunrähäkkä, joka äänettömyyttä seurasi, kuului kaikkiin huoneisiin keittiötä myöten. Ja tuomiorovasti, joka liikkui vieraittensa joukossa huoneesta huoneeseen, tyytyväisenä myhäili sovintojuhlansa onnistumisen johdosta. Se on se siunattu majuri, joka siellä taas leikkasi sakean vitsin, — se herttainen kirjapainon omistaja, — ajatteli hän.

Näin kävi kaikki sovinnollisesti illallisiin asti ja vielä alun illallisiakin. Kohta ensimmäisten ruokaryyppyjen jälkeen syntyi niin äänekkään ilakoiva puheenporina, kuin olisi seura varta vasten ollut parhaista ystävyksistä kokoonpantu ja pelkkää vallatonta nuorisoa. Mutta kaikki olivat kuitenkin joko vanhuksia tai keski-iän miehiä, rouvineen ja arvonimineen.

Kuvernööri istui kunniapaikalla, pöydän yläpäässä, ja hänen lähimpänä seuranaan, paitsi kaupungin arvokkaimpia rouvia, oli se vastainen piispa, hieno patruuna ja rikas kauppaneuvos. Alipäässä sitävastoin nähtiin nuo suuret rupattelijat, joita ei itse kuvernöörinkään läsnäolo voinut hillitä keskenään äänekkäästi kuhisemasta ja liikoja ryyppäilemästä, yläpään tapoja noudattamatta. Siinä oli se hupaisa lääninmaanmittari, siinä kamariherran poika, maalari, siinä iloinen musiikkimies, lukion laulunopettaja, siinä ennen kaikkea se entinen majuri, kirjapainon perustaja, siinä kyttyräselkäinen lukionrehtori, vilkas ja kiivas, siinä entinen piirilääkäri, loppumattomien aatteiden mies.

Näiden iloisten ja innokkaiden pöytävieraiden joukkoon oli sijoitettu myös seuran ainoa nuorukainen, joululomalle Haminasta saapunut upseerikokelas, vielä kadetin puvussa. Hän istui totisena iloisten ukkelien keskellä pöydän alapäässä, asemastaan vähän epävarmana, sillä ensiksikin hänellä ei ollut viiksien paikoilla vasta kuin haituvia, ja toiseksi tuntui osanotto liian äänekkääseen alipään porinaan vähän sopimattomalta kuvernöörin läsnäolon vuoksi. Kolmanneksi, se aihe, josta alipäässä keskusteltiin, lähestyi lähestymistään ajan pahinta riitakysymystä, jota jokainen vieraista oli tähän asti ymmärtänyt välttää, ennenkuin nyt alipään keskustelu alkoi tulla ryyppyjen ja oluvien vuoksi kuuluvammaksi. Niin läheisesti kuin tämä keskustelu olisikin kiinnittänyt nuoren kadetin mieltä, — sillä hän kuuli näitä puheita ensi kerran, — oli hän sentään kuvernöörin tähden kuin kuumilla hiilillä istumassa. Oli ilmeistä, että kuvernööri kuulee kaiken, mitä sanotaan, vaikkei ole kuulevinaan ja on puhuvinaan muista asioista yläpääläisten kanssa.

Kadetin äiti, joka oli omin valloin ottanut lomalle tulleen poikansa tuomiorovastin luo tutustuttaakseen hänet kaupungin seurapiireihin, oli jo usean kerran katsahdellut huolestuneena häneen, ikäänkuin varoittaen mitään virkkamasta.

Tämä arvoisa rouva, ruununvoudin leski, joka oli omaisuutensa huonojen holhoojain vuoksi peräti köyhtynyt, istui kuitenkin pöydän yläpäässä, kuvernöörin lähettyvillä, joka ahkeraan ja armollisesti jutteli hänen kanssaan. Mutta tuskinpa rouva ruununvoudin leskenä olisi istunut kunniapaikalla, vaikka vainaja tosin olikin ollut aatelismies, — ellei leskellä olisi ollut oman sukunsa ylhäisyyttä. Hän oli ensiksikin piispan tytär, ja toiseksi hänen äitinsä oli ollut Ruotsissa kreivilliseen arvoon koroitetusta suvusta, mikä seikka antoi hänelle erikoista arvoa ylhäisen, tukholmalaistuneen kuvernöörin silmissä.

Armollisesti luoden katseensa pöydän alipäässä istuvaan kadettiin, jopa hänelle hymähtäen, kuvernööri puhui rouvalle, miten tärkeätä olisi, että kadettikoulussa kasvatetut aateliston pojat saavuttaisivat arvoasemia venäläisessä sotalaitoksessa, jotta heistä sitten voitaisiin tehdä korkeimman hallinnon miehiä Suomen senaatissa ja asettaa kuvernööreiksi Suomen lääneihin. Ja vielä tärkeämpää, jopa ehdottoman välttämätöntä olisi, sanoi hän, että nuo miehet kuuluisivat Suomen juurevaan ruotsalaiseen ylhäisöön, jotta olisi takeita että he, vaikkakin Venäjällä ollen ja tsaaria palvellen, eivät venäläistyisi, vaan säilyttäisivät puhtaana rakkautensa vanhaan emämaahan, sen lakeihin ja laitoksiin. Tämän sanottuaan kuvernööri kohotti merkitsevästi hymyillen lasinsa kadetille, joka kumarsi nousten seisaallensa.

Mutta illallisen jo ollessa päättymässä alkoi alipään keskustelu arveluttavasti erota yläpään hillitystä äänilajista, ikäänkuin alipää olisi peräti unohtanut yläpään. Ja kasvava porina alkoi jo tuottaa kuvernöörille hankaluutta yleisen keskustelun arvokkaassa hallitsemisessa, jota olisi pitänyt osata tehdä ääntänsä koroittamatta eli äänekkyydessä kilpailematta meluajien kanssa.

Tähän tuli lisäksi, että itse patruunakin ilmeisesti kuunteli toisella korvallaan mitä alipäässä puhuttiin, vastaten siis kuvernöörille hajamielisesti, jopa joskus aivan asiattomastikin.

Patruuna näytti jostakin syystä kiihtymistään kiihtyvän, vaikka olikin kääntyneenä kunniavieraaseen päin ja koetti hyväksyvästi hymyillä tämän lausumille valtioviisauksille. Patruuna oli kaupungin hienoin seuramies. Mutta semmoisillekin voi joskus kiihtymyksen hetkinä sattua kompastuksia. Yht'äkkiä hän hypähtäen käännähti alipäähän päin ja kiljaisi:

— Se ei tule koskaan tapahtumaan!

Alipäässä ensin hämmästyksestä vaiettiin, mutta kohta kuului majurin veitikanääni:

— Kuinka ei tule tapahtumaan, herra patruuna, kun se on jo tapahtunut!

— Ei tule koskaan tapahtumaan! — toisti patruuna mahtipontisesti.

Kuvernööri rykäisi läsnäolostaan huomauttaen, mutta patruuna huohotti raivosta, valmiina taistelun jatkamiseen.

Majuri sanoi voitosta nauttivalla nöyryydellä, joka oli teeskenneltyä:

— Soldanin neitien tyttökoulussa opetetaan suomen kieltä kahdesti viikossa; eivätkö herra patruunan omat tyttäret ole siitä patruunalle kertoneet?

Nyt ei patruuna enää voinut ollenkaan hillitä mieltänsä, vaan hyökkäsi seisaalleen, jolloin hänen täysinäinen viinilasinsa kaatui.

— Minun tyttäreni — huusi hän, — minun tyttäreni voivat oppia suomenkieltä karjakoiltakin!

Ja nyt vaikka keisari itse olisi istunut pöydän ylipäässä ja huomattavasti rykinyt, ei väittelyn kohinalle olisi voinut patoja panna. Alipäässäkin oli patruunan sanoista kiivastuttu. Usea nousi pystyyn, päästäkseen lähempään väittelyyn patruunan kanssa. Istumaan jääneet vaihtelivat paikkojansa, kuullakseen paremmin mitä vastustajilla oli sanomista tässä rähinässä. Rouvat väittelivät keskenään, pian jäätyään eristetyiksi herroista, jotka selät kumarassa huusivat toistensa korviin. Rouvat rähisivät oikeastaan toisesta asiasta kuin herrat, jotka koettivat puolustaa suomen kielen asemaa ruotsin kielen rinnalla tai päinvastoin. Rouvilla väittely kiertyi siihen mikä heistä tuntui olevan kysymyksen ydin: oliko ollenkaan hyödyllistä, että perustettaisiin kansankielisiä sivistyskouluja? Eikö siitä voisi olla seurauksena, että minun piikani — sanoi asessorskakin — kun minä käsken huonetta steedaamaan, vastaisi minulle: minun täytyy ensin kirjoittaa kirje sulhaselleni! Kauhistavassa tulevaisuuden ajatuksessa he vetivät olkavaippojaan kireälle ja heiluivat, koettaen olla kuulematta vastustajiensa soraääniä ja ajatellen pikaista tästä seurasta poispääsemisen mahdollisuutta. Mitä sanoo herra kuvernööri, ja missä hän on?

Ja todella — katselipa mihin suuntaan tahansa — kuvernööriä ei enää näkynyt missään. Ensin sen huomasi vain yksi rouvista. Sitten levisi hämmästyttävä tieto laajemmalle: kuvernööri oli lähtenyt hyvästeltyään vain isäntäväkeä! Hän oli tietenkin tuntenut ylhäisen asemansa arvon loukatuksi! Oli tapahtunut ilmeinen skandaali!

Nyt kaikki arvonsa tuntijat kohensivat itsensä ja alkoivat toinen toisensa jälkeen tehdä lähtöä. He puhelivat keskenään, ivallisesti toistaen vastapuolueen käyttämiä sanoja ja niitä äärimmäisiin seurauksiin johtaen: "suomenkielisiä senaattoreja! suomenkielisiä kuvernöörejä! Voiko hullunkurisempaa kuvaa syntyä järkevän ihmisen päässä!"

Ja onnettoman tuomiorovastin kehoituksista huolimatta, hänen piikojensa kantaessa sisälle tarjottimia täynnänsä viinilaseja ja viinejä patruuna ja hänen jäljessään kaikki vähänkin arvokkaat vieraat poistuivat pidoista.

Kadetin äiti olisi hänkin jo noussut lähteäkseen, sillä aika oli käynyt myöhäiseksi, mutta hän ei malttanut huomauttaa pojallensa, jonka hän näki herrain huoneessa niin totisen hartaasti kuuntelevan jääneiden herrain keskustelua. Nämä tuntuivat nyt vasta oikein laskevankin juurensa vieraanvaraisen talon tarjoilupöytiin.

Joku oli ehkä maistellut jo liikaakin. Suuri Dos amigues-sikari suussaan, toinen peukalo liivin kainalolävessä — sillä herrat olivat riisuneet takkinsa — majuri piti puhetta. Hänen kielensä hiukan sammalteli, mutta ajatus oli vain terästynyt. Ja piirilääkäri tuskin saattoi pysyä paikallaan, sillä majuri haasteli kauan, mutta lääkärin aatteet kiehuivat ylimmillään, purkausta odotellen. Joka hetki syntyi hänen päässään parvittain uusia aatteita.

Vihdoin joku keskeytti perusteellisen majurin ja huusi, kuvernööriä tarkoittaen:

— Mikä hänet ryssästä erottaa?! On yhdentekevää hallitseeko lääniä joku Ramsay vai joku Popohvi, sillä kumpikaan ei ymmärrä suomenkieltä eikä tunne Suomen kansaa. Pois läänistä semmoiset!

Useat tyypertyivät näin hurjista ajatuksista.

Joku huusi: oikein! ja hurraa! ja nyt useat toistivat: pois läänistä semmoiset! —. Taas rupesi osa vieraista lähtemään.

Nyt ruununvoudin rouva sai vihdoinkin annetuksi toisesta huoneesta merkin pojallensa, että oli lähdettävä. Alkoi jo olla sopimatonta kadetin kuunnella niin paksuja puheita.

Nuori upseerinkokelas nousi ja suorana, totisena, kohteliaan kankeana kumarteli hyvästelynsä. Sen jälkeen hän meni saliin, kumarsi äidillensä, ja he menivät hyvästelemään isäntäväkeä.

Mutta heidän mentyänsä oli savuinen herrainhuone vapaa viimeisistäkin siteistä, ja aatteet alkoivat välähdellä kuin kirpeät salamaniskut mustien pilvien halki. Piirilääkäri oli saanut puheenvuoron.

Oli käynyt niin kuin jokainen vieraista oli edeltäpäin aavistanut. Vettä ja tulta ei voi toisiinsa yhdistää, toisen voitto on toisen häviö, ja kummankin elämä on sovittamaton taistelu toisensa tuhoamiseksi. Jo kymmenen vuotta ennen näitä tuomiorovastin suuria sovintopitoja oli taistelu tässä pienessä kaupungissa ilmi liekkiin leimahtanut, se oli kasvamistaan kasvanut, se oli kuin omasta voimastaan ja tehostaan levinnyt kauas tulenpesän ulkopuolelle, niinkuin kipinästä syttyvä kulovalkea, kun kanervikko on kuivaksi paahtunut. Kaikista sammutuksista huolimatta tulenpesä yhä kuumeni, sen sydän hehkui yhä polttavammin ja joka suunnalle siitä viskautui yhä uusia kipunoita, uusia paloja sytyttäen.

Eikä ihmekään.

Sillä olihan tämä kaukainen maaseutukaupunki juuri se kaupunki, jonne tuo paljon matkustellut, häikäilemätön lehtori oli, pääkaupungista karkoitettuna, asettunut palotorveansa toitottamaan. Ja olihan tämä arvonsa tunteva, ruotsalaisuudestaan ylpeilevä kuvernöörikin juuri se kuvernööri, joka oli heittänyt tappuroita tuleen lakkauttamalla ainiaaksi lehtorin pienen ruotsin kielisen lehtipahasen, jolla suuri sytytys oli toimitettu, kieltäen suomeksi julkaisemasta muuta kuin mikä koski maanviljelystä tai taloutta. Lehtorin asema oli käynyt mahdottomaksi ja hänen oli jo kolme vuotta sitten ollut pakko muuttaa tästä kaupungista muuanne. Mutta vähentyikö tuli? Ei. Nyt se vasta leimahtikin täyteen loimuunsa. Ja pian olivat viranomaisten pakkotoimet samoin kuin rauhanmiesten sovintosaarnatkin kaikki yhtä tehottomia keinoja yli maan leimahtaneen palon sammuttamiseksi.

Mielissä oli alkanut sota, pitkäaikaisempi ja syvähaavaisempi kuin se parivuotinen asemelske, jolla Ruotsin upseerit olivat luovuttaneet Suomen Venäjälle.

X. ÄITI JA POIKA.

Tuomiorovastilta tultua ruununvoudin rouva ja hänen poikansa menivät kotiinsa jalkaisin, muiden ajettua pois hevosillaan. Harvojen katulyhtyjen kohdalla suuret lumihiutaleet putoilivat kierrellen valoja, tullen pimeästä ja kadoten pimeään. Hetkeksi lyhdyn tuikahdus valaisi silloin nuo kahden kulkijatkin. Kadetti tuki äitiään, käsikynkässä kannatellen mummon käsivartta. Pitkän pojan piti käydä vähän sivullepäin taipuneena, sillä äiti oli pieni ja lyhytkasvuinen. Huolehtiessaan näin äitinsä parhaasta tukemisesta ja keinoista lumen estämiseksi lentämästä suoraan mummon kasvoja vastaan, poika ei puhunut mitään, harmittelipa vain, ettei heillä voinut olla hevosta, ei rekeä eikä kuskia.

Vihdoin mummo sanoi:

— No, Sander, nyt olet omin silmin nähnyt millaisissa oloissa me täällä elämme.

Aleksander kulki totisena, kulmat tapansa mukaan vähän rypistyksissä.

— Mitä te, äiti, ajattelette asiasta?

Hekin puhuivat ruotsia keskenänsä, niinkuin kaikki sivistyneet, sillä suomeksi puhuteltiin vain palvelusväkeä ja maalaisia talonpoikia tai muita koulunkäymättömiä.

— Mistä asiasta? — mummo kysyi.

Aleksander sanoi vähän kärsimättömästi:

— No kaiketi siitä, mistä tuomiorovastilla puhuttiin.

— Mitäpä minä osaisin siitä sanoa — vastasi mummo. Ja vasta pitkän välin perästä, ainakin kolme lyhtyä sivuutettuansa, kun ei enää ollut lyhtyjä, vaan oli edettävä pilkkopimeää sivukatua, hän taas sanoi:

— Enhän minä ole milloinkaan pitänyt politiikasta, enkä tahdo nytkään siihen sekaantua. Jumala johtakoon ihmisiä.

Tähän he molemmat vaikenivat, niinkuin melkein aina kun tuo nimi oli tullut mainituksi. Se oli niinkuin piste, joka pannaan viimeisen sanan jälkeen. Varmaankin oli mummon vaikea puhua sakenevassa lumisateessa.

Mutta kun lämpimään huoneeseen tultua silmät olivat pyyhityt ja lumenmärkä kasvoilta kuivattu, — kun posket pyöristyivät ja iloisesti punoittivat kodikkaan kitupiikin säästeliäässä valossa, joka tuikki pöydällä kotijuustopalasen, reikäleipäviipaleiden, sahtikarahvin ja kiehautettua maitoa höyryävän kannun keskeltä, niin mummo alkoi, kovaa ruisleipää vaivoin mutustaessaan, auliisti puhua siitä asiasta, josta hänen Sanderinsa oli tahtonut puhua.

— Kysyit minulta äsken mitä ajattelen näistä riitakysymyksistä. Minun täytyy myöntää, että kuvernööri oli oikeassa. Ja niin sinäkin Sander, jos todella aiot matkustaa Pietariin ja ruveta Venäjän palvelukseen, älä vain venäläisty.

— Äidillä on huono käsitys minun isänmaallisuudestani, — sanoi
Aleksander, vähän tyytymättömänä.

Mummo kiiruhti taputtamaan hänen kättänsä ja sanoi lempeästi:

— Jumala tietää, etten minä väheksy sinun luonteesi lujuutta, Sander. — Ja ruveten sekoittamaan lasiin poikansa lempijuomaa kuumasta maidosta ja sahdista hän sitä tehdessään jatkoi:

— Mutta minä tiedän useita nuoria miehiä, isänmaallisia ja lupaavia aatelisten poikia, jotka ovat siellä venäläistyneet ja sinne jääneet. Alku on aina ollut sama: he ovat ruvenneet seurustelemaan venäläisten naisten kanssa, muka kieltä paremmin oppiakseen.

Aleksander sanoi:

— Siinä he ovat menetelleet sangen viisaasti.

Mutta mummo katsahti häneen merkitsevästi ja varoittavasti:

— Ai, ai, Sander, etköhän luota liiaksi itseesi? Venäläiset naiset ovat kauniita ja osaavat hyvin veikistellä. Moni lujaluontoinen suomalainen on antautunut heidän pauloihinsa.

— Eikö äiti voisi nimittää joitakuita noista lujaluontoisista? — kysyi Aleksander, hiukan ivallisesti väräyttäen silmää, ja sen sovittamiseksi pyytäen lisää mielijuomaansa.

Mummo kaatoi, hyvin tietäen, että pojan hellyys äitiä kohtaan oli paljon suurempi kuin hänen tunnettu valmeutensa sukkeluuksiin. Usein mummo vähän pelkäsi Sanderinsa teräväkielisyyttä, jonka lähestyminen näkyi jo kaukaa: pojan nenänpielet painuivat vähän alemmas, ikäänkuin estämään ylähuulta osoittamasta mielihyvää valmistuvan sukkeluuden johdosta. Mutta vaikka lähestyvä sukkeluus nytkin näin edeltäpäin ilmaisi itsensä, jatkoi mummo urhoollisesti puheensa juonta.

— Se vanha kamariherra, — sanoi hän, — huomasitko hänet illallisilla, kolmantena kuvernööristä? — hän on ollut osallisena Suomen sodassa ja hän sanoi, että Sveaborgin oikeat valloittajat olivat kauniit venakot, jotka joka ilta tanssivat upseerien kanssa Helsingin rantapuistossa.

Aleksanderin kasvot kävivät äkkiä vilpittömän totisiksi ja kaikki leikinlasku jäi. Hän nousi pöydästä ja alkoi kävellä edestakaisin ruokahuoneessa, kädet housuntaskuissa ja katse maassa. Hän sanoi:

— Se, mistä aioin kysyä äidin mieltä, ei oikeastaan ollut tämä kuvernöörin puhe. Tahtoisin vain tietää mitä te ajattelette siitä, mitä puhuttiin pöydän toisessa päässä, siitä mitä kuvernööri ja ne muut pitivät mahdottomana, siitä että ruotsin kieli vaihdettaisiin suomeen?

Luullen, että Aleksander oli tässä kysymyksessä ehdottomasti kuvernöörin kannalla mummo alkoi puhua ikäänkuin puolustautuakseen, jos hänen omassa kannassaan näyttäytyisi jotakin toista.

— Katsoppas, Sander, minä olen kasvanut papillisissa piireissä, ja niinkuin sinä tiedät, he eivät ainoastaan saarnaa suomeksi, vaan kansan tähden he usein jokapäiväisessä elämässäkin viljelevät tätä kieltä, ja monet — niin, isänikin oppi ja rakasti sitä. Sitten olen miesvainajani kanssa asunut Hovilan kartanossa — kuinka monta aikaa olenkaan! — sydän-Karjalassa, jossa te lapset kasvoitte, ja siellä ei ruotsia kuulekaan. Te haastelitte kotonakin usein pelkkää suomea, ja isä oli iloinen, kun teidät saatiin kouluihin, ettei ruotsi päässyt unohtumaan. Minä puolestani olen aina suomea rakastanut.

— Mutta kuvernööri vihaa sitä ja lakkautti sen lehdenkin. Hänen mielestään vain se, joka vihaa suomen kieltä, on kelvollinen mies.

— Katsoppas, hän ja patruuna ja kaikki ne muut pelkäävät, että jos ruotsin kielestä luovutaan, niin venäjä tulee sijaan, ja silloin koko maa venäläistyy.

— Oho, oho, vai sitä he pelkäävät!

Mummo sanoi ikäänkuin omissa ajatuksissaan:

— Minä en oikeastaan ymmärrä, miksi kuvernööri luulee, että vain puhtaasti ruotsalainen mies voi Pietarissa olla venäläistymättä.

Ja hän vaipui vielä syvemmälle ajatuksiinsa.

Sen vuoksi mummo ei voinut nähdä, että eloisa puna oli noussut hänen
Sanderinsa poskille ja silmät uhmaavasti välähtelivät.

— Äiti, — virkahti Aleksander äkkiä.

— Niin, niin, missä me olimmekaan … sanoi mummo heräten ajatuksistaan, — minä vain tarkoitin, että kuvernööri…

Mutta malttamatta kuulla loppuun Aleksander sanoi päättävästi:

— Minun mielestäni majuri, piirilääkäri ja keitä niitä olikaan siellä pöydän huonommassa päässä, he olivat aivan oikeassa. Suomalainen rahvas on saatettava arvonsa tuntoon, sanoi piirilääkäri. Ja niin se on.

Mummo vähän hätääntyi.

— No, no, Sander, — hän kiirehti oikaisemaan, nyt kohdistaen koko huomionsa poikaansa, — eivätköhän he sentään liioittele. Se piirilääkäri on suuri fantasti. Hän tahtoisi mennä pitemmälle kuin itse lehtorikaan oli mennyt. Hän tahtoisi saada palvelijat syömään samassa pöydässä herrasväen kanssa. Mutta mitä siitä tulisi, jos kaikki arvonerotus ihmisten välillä poistettaisiin? Olisiko se Jumalan tahdon mukaista? Ei. Vaan minä sanon niin kuin se tuleva piispamme sanoi viime saarnassaan: "Kedon kukat, joita Jumala rakastaa kaikkia yhtä paljon, on Hän kuitenkin luonut erivärisiksi ja erimuotoisiksi, toiset pukenut suurempaan, toiset vähempään loistoon. Niin ihmistenkin keskuudessa. Ja mitä Hän on säätänyt, sitä älkööt ihmiset muuttako."

— Ei ole kysymys siitä, että suutareista tehtäisiin kuvernöörejä! — sanoi Aleksander vähän kiihkeästi.

— Hm, — huoahti mummo hiljaa, — minä luulen, että kysymys on siitä enemmän kuin luuletkaan. Oppilaat menevät helposti opettajan edelle.

— Kysymys on vain, — kivahti Aleksander, — että sivistyneet lähestyisivät rahvasta, omaksuisivat sen kielen ja siten nostaisivat tämän kielen samaan asemaan missä ruotsin kieli nyt on, — siitä vain on kysymys!

— Huomaanpa sinun oppineen paljon heiltä tänä iltana. Toistat vieraita ajatuksia ja vieraita sanoja ominasi. Kuinka voitkaan kuvitella, että virkamiehet, jotka ovat lapsuudestaan saakka puhuneet vain ruotsia, yht'äkkiä muuttuisivat suomalaisiksi!

— Sen ovat velkaa rahvaalle ne, jotka asettuvat sen hallitsijoiksi, — sanoi Aleksander varmasti.

— Haluaisinpa tietää kenenkä sanoja nytkin toistit, en ole tottunut kuulemaan sinun suustasi noin korkealentoisia puheita.

— Ne ovat sen kyttyräselkäisen rehtorin sanoja, — vastasi Aleksander avoimesti, ja hänen täytyi nenänsä avulla taas hillitä ylähuulta hymyilemästä, sillä hän tiesi, että lyseon viisas rehtori oli äidin suosiossa.

— Rehtorinko? — sanoi mummo hämmästyen.

— Niin, hän puhui hyvin viisaasti, — sanoi Aleksander tehostaakseen vaikutusta. — Suomi on julistettava maan viralliseksi kieleksi!

— Tuo sentään haiskahtaa jo majurilta, — sanoi mummo. — Siihen mitä rehtori oli sanonut voisin kyllä minäkin suostua, mutta luuletko, että siihen koskaan suostuvat ne, jotka — niinkuin kuvernöörikin — eivät ymmärrä sanaakaan suomea!

Aleksander sanoi, että juuri samaa oli joku pöytävieraistakin kysynyt, mutta siihen oli majuri vastannut, että joka ei tahdo olla suomalainen, muuttakoon Ruotsiin.

— Kaiketi sangen yksinkertaista majurin mielestä! — sanoi mummo vähän kiivastuen. Aleksander syyti uusia hiiliä liedelle:

— Semmoiset kaikki — oli majuri sanonut — oli paras panna suureen proomuun ja, sopivan itätuulen puhaltaessa merellä, irroittaa proomu rannasta.

— Niin hän sanoi, — lisäsi Aleksander, — ja niin se onkin.

— "Niin se onkin" sinä sanot, mutta tämähän ei ole enää rauhaa, tämä on jo sotaa! — sanoi mummo kiihtymyksestä väräjävällä äänellä. — He levittävät katkeruutta sovun sijaan, he nostavat pojat isiänsä ja isät poikiansa vastaan, ah Sander, Sander, jospa sinä tietäisit kuinka he ovat ylösalaisin myllertäneet koko tämän kaupungin.

Aleksander huomasi puhuneensa liian rajusti. Äiti oli ehkä jo liian vanha, että olisi nuorten uusia aatteita kestänyt, ja mummon huomaamatta hän ovelan hellästi käänsi puheen muuanne. Hän heittäysi leikkisäksi, niinkuin voi tehdä vain se, joka tuntee keskustelun vain vahvistaneen häntä kannassaan.

Muutaman päivän kuluttua oli Aleksanderin jo lähteminen takaisin etelään. Hän näki nyt äitiänsä viimeisen kerran ennen upseeriksi tuloaan ja myöskin ennen aiottua siirtymistään Pietarin sota-akatemiaan.

Lähtöpäivänä hänen sisarensa ja ne veljistä, jotka asuivat samassa kaupungissa, kokoontuivat muiden sukulaisten mukana mummon luo saattamaan tätä nuorinta veljestä, joka ei ollut ainoastaan äidin lempipoika, vaan joka oli koko perheen tulevaisuuden toivo. Jokainen tahtoi jättää kadetille parhaimman neuvonsa ja toivomuksensa ennen pitkälle matkalle lähtöä.

Viimeiset yöt mummo valvoi melkein läpeensä, milloin surren lähestyvää eroa, milloin riemuiten mahdollisen menestymisen ajatuksista. Mutta kun koitti eronpäivä, jonka iltana Aleksanderin oli lähdettävä, oli mummolle selvänä kaikki, mitä hänen oli pojallensa vielä sanottava. Senvuoksi hän saattoi viettää sen päivän tyynenä vain matkan käytännöllisissä valmisteluissa. Rauhallisena, jopa iloisen ystävällisenä hän puuhiensa ohessa neuvoi tyttärilleen kalakukon oikeata leipomista, järjesteli eväskoreihin leikkeleitä, munia, maitoa ja sijoitteli tavarat matkakirstuun.

Pihaliiteristä oli vedetty esille vanha, leveä kuomureki. Se oli yksi niitä harvoja esineitä, jotka huutokaupassa olivat säilyneet vieraisiin käsiin joutumasta, sitten kun Hovilan kartano oli huonon holhoojatoimen vuoksi irtaimistoineen myyty ja suvun entinen varallisuus hävinnyt. Tämä kuomureki oli Karjalasta kaupunkiin tuonut mummon ja alaikäiset lapset, kyytihevosella tosin, mutta vanha Hovilan kuski Jaakko ohjaksissa. Jaakko oli sitten jäänyt kaupunkiin yleiseksi ajuriksi, mutta kuomureki mummon asunnon pihaliiteriin jonkinlaiseksi pyhäinjäännökseksi. Se oli sama reki, jolla mummon isä, piispa vainaja, oli suorittanut hiippakuntansa tarkastusmatkat. Vielä oli jäljellä hänen käyttämänsä karhuntaljakin, joka nyt vedettiin esille pippuri- ja terpentiinirievuista ja naulattiin karvat pörrölle reenpohjaan, ettei pakkanen päässyt alta päin kylmäämään ja että öisin saattoi olla makuulla pitkänään. Toinen talja, sekin piispan ajoilta säilynyt, tuli matkaajan peitteeksi, joten hän sai nukkua kuin kotivuoteessaan.

Päivän hämärtyessä tuli mummon luo vielä muutakin väkeä sukulaisten lisäksi lähtöä katsomaan ja matkaonnea toivottamaan.

Mutta viimeisellä hetkellä vei mummo poikansa syrjään vieraiden hälinästä, omaan hiljaiseen huoneeseensa, jonne hän oli koonnut tulen ääreen Aleksanderin matkasaappaat ja turkit lämpiämään. Siellä paloi talikynttilä ja valkea viskeli punaisia loimuja takasta pitkin seiniä ja kattoa.

Aleksander istahti sohvaan ja rupesi hartaasti albumia katselemaan voidakseen paremmin peittää mahdollisia liikutuksen oireita.

Mutta mummo, joka oli jo istuutunut keinutuoliin, nousi siitä ja meni muka savuavaa talikynttilää niistämään, eikä ollut löytävinään saksia.

Kun Aleksander huomasi mitä äiti teki, rupesi hänen nenäänsä kutittamaan ja hänen täytyi aivastusta välttääkseen nousta ja mennä uunia sekoittamaan. Siellä hän rupesi hiilihangolla kolhimaan viattomia kekäleitä, jotka eivät vielä voineet taittua.

Nyt keksi mummo tehtäväkseen mennä ottamaan hiilihankoa hänen käsistään, koska poika ei muka osannut uunia oikealla tavalla hoitaa. Mummo kiihoittui aivan liian ärtyisäksi, aikoen kiivaasti temmata hiilihangon käteensä. Mutta kun Aleksander ojentui sitä hänelle antamaan, ei mummo enää voinutkaan hillitä kyyneliään, vaan kapsahti hänen kaulaansa ja alkoi tutista sisällisestä itkusta.

— Istuhan nyt tuonne keinutuoliin, minä käyskentelen tässä ja sanon sinulle mitä vielä on sydämelläni, — puhui hän. — Monta kertaa, rakas Sander, olen kauhistuen kysynyt itseltäni: annanko minä oman poikani suden suuhun, kun lähetän hänet entisen vihollisemme maahan! Ajattelehan, olla kymmenkunnan vuotta käyttämättä kotikieltä, oppia ehkä ajattelemaankin vieraalla kielellä, omaksua vieraita tapoja, vieraita makuja…

— Te unohdatte, äiti, — sanoi Aleksander, — että minä lähden omasta tahdostani enkä teidän neuvostanne.

Nyt mummo pysähtyi ja sanoi melkein huutaen:

— Sano siis minulle selvin sanoin, miksi se on sinun tahtosi?

Aleksander oli ruvennut jälleen albumia selailemaan, ja siitä katsettaan äitiin nostamatta hän rupesi vastaamaan välinpitämättömästi niin kuin se, jonka päätös on järkähtämätön.

— No siksi, — sanoi hän, — että minäkin olen samaa mieltä kuin kuvernööri tässä asiassa.

— Kuvernööri? — kysyi mummo haraten päätään ja koettaen koota ajatuksiansa, — olenpa unohtanut mitä se kuvernööri sanoi… Mitä se olikaan?

— Hän sanoi, että Pietarin sota-akatemiaan kelpaavat vain semmoiset lujat miehet, jotka eivät voi siellä venäläistyä.

— Niin, niin hän sanoi, ja ymmärränhän minä että maamme etu vaatii … ja tiedän myös, että sinä olet lujaluontoinen … ah, äskenhän vielä luin sinun kirjeitäsi poikavuosiltasi, taisit olla neljännellä luokalla silloin, miten ne yläluokkalaiset kokeiksi kiduttivat nuorempia ja sinua erittäinkin … mutta sinä kestit kokeet itkuun tillahtamatta.

— Minä olin melkein ainoa tavallinen aatelinen heidän joukossaan, he olivat kaikki korkea-aatelia, — sanoi Aleksander väliin.

— En luule, että syynä oli muu kuin vallattomuus, jos ehkä pieni kateuskin, sillä olithan sinä tiedossa ja taidossa heitä kaikkia etevämpi. Mutta älä huoli, olet lujaluontoinen, et itkenyt. Tulee nyt eteesi ehkä toisenlaiset ja suuremmat koettelemukset, ole niissäkin yhtä luja. Muista myöskin aina, että Jumalan vastaanottohuoneessa ei ole tilaa niille asiamiehille, jotka eivät osaa vilpittömällä sydämellä jättää oven taakse kaikkea katkeruutta ja pitkävihaisuutta kanssaihmisiänsä kohtaan.

Aleksanderin totiset silmät kirkastuivat näiden sanojen aikana, välähdellen sisäistä ylpeyttä äidin puolesta.

— Sanokaapa, äiti, miten on sen asian, eikö äitinne ollut kreivillistä sukua?

— Jätä nuo tuollaiset, Sander, — sanoi mummo torjuvasti huiskuttaen kättään, — sinäpä nyt itse johdit siihen mitä minulla vielä oli sinulle sanomista. Tahdon puhua suoraan mitä ajattelen. Olen huomannut sinussa erään ominaisuuden, joka ei varmaankaan ole Herralle otollinen: etköhän sinä ole vähän liiaksi kunnianhimoinen, rakas Sander?

Aleksander tahtoi jotakin vastata, mutta ei löytänyt sanoja, hän vain ojentui ja ikäänkuin puolustaakseen itseään äidin syytöstä vastaan jäi katsomaan suoraan hänen silmiinsä.

— Tahtoisin varoittaa sinua, Sander, kunniantavoittelemisen houkutuksesta, se on houkutuksista pahimpia. Voihan näet hyvinkin olla, että sinä kyvylläsi herätät Venäjällä esimiestesi huomion ja että hallitsija itse, ansiosi tunnustaen tahtoo koristaa sinut tähdillä ja kunniamerkeillä. Ensin ajattelet: hallitsijan tunnustus on minulle tarpeen Suomen asiaa varten, mutta ennen kuin huomaatkaan on korkeitten suosio ja kiitos tahrannut mielesi ja sinä tavoittelet sitä omaa itseäsi varten. Ajattele siis paremminkin näin: Ellen työlläni Jumalaa palvele, niin kunniamerkit tulevat minulle ansiotta, mutta jos palvelen, niin kunniamerkit eivät riitä työtäni palkitsemaan. Kumarra tosin kohteliaasti ja kiitä niin kuin kaikkinainen soveliaisuus vaatii, mutta kunniantähtiä kantaessasi ole niinkuin ei rinnallasi mitään hetaleita olisikaan. — Ah, Sander, Sander, — sanoi mummo vihdoin, syrjäyttäen valkoisen uutimen ikkunan edestä ja ulos katselemalla peittäen Aleksanderilta liikutuksensa, — loppumattomasti voisin vielä puhua kanssasi, ja paljon, paljon minulta jääkin sanomatta, mutta katso, ulkona ovat jo tähdet syttyneet ja lähtö on edessä.

Viimeiset sanat värähyttivät hänen ääntänsä ja, kaiketi liikutuksensa purkautumista tukehduttaen hän pysyi pitkän tuokion ikkunan ääressä, yhä muka tähtiä tutkien. Mahdollista oli myöskin, että hän rukoili itsellensä voimaa.

Vihdoin jälleen kääntyessään Aleksanderia kohti olivat hänen kasvonsa jokapäiväisen huolettomat, ja molemmilta puolin ohimoille valahtaneita harmaita suortuviaan pyyhkien syrjään hän ryhtyi toimeliaasti ja iloisesti lähtöpuuhiin.

Jaakko oli ajanut kuomureen jo pihalle, eväät, tavarat, loimet ja jalkapeitteet olivat paikoillaan.

Aleksander tuli kuistin ovesta karvalakkiin ja pitkään turkkiin puettuna. Hänen jaloissaan oli pitkävartiset peurannahkasaappaat ja käsissään kankeat karvakintaat — nuokin kaiketi piispavainajan peruja. Aleksander oli lujasti päättänyt olla estelemättä äitiä matkavarustuksissa, menivätpä nämä mihin liiallisuuksiin tahansa. Kuumana turkeissaan hän vain kohautteli huokaillen kulmakarvojaan, jopa pakottautui taputtamaan mummoa milloin olalle milloin selkään. Ei sanallakaan vastustanut, kun äiti alkoi hänen kaulaansa pauloittaa mahdottoman pitkää, paksua villavyötä. Äärimmäisiä kärsivällisyyden voimia kootakseen hän vihdoin vain ummisti silmänsä, kun vyönpuolet kierrettiin tiukaksi köydeksi rinnan yli vyötäisille asti ja siitä kiedottiin moneen kertaan hänen vartalonsa ympäri, pantiin selässä solmuun, nostettiin ristiin olkain yli ja taas ristiin rinnan yli ja… Vaikeinta oli Aleksanderin sentään koettelemusta kestää, kun mummo keksi ruveta sovittelemaan karvalakin ylitse vielä tuota töppöpäistä sotilaspaslikkaa, jota kadetit pitivät ylpeytenään olla käyttämättä pystyssä pahimpinakaan pakkasina. Mutta Aleksander kesti tämänkin nöyryytyksen. Ainoa tuskastumisen merkki pääsi ilmenemään vain siinä, että hän tempasi kuistinoven auki hiukkasen liian aikaisin, niin että mummon kädet vain oven ulkopuolelle venytettyinä hädin tuskin ennättivät kietoa paslikan alapäät kaulan ympäri. Heidän tullessaan ulos lämmin höyry syöksähti valaistusta oviaukosta ja Aleksanderin keuhkoista ulos pakkasyöhön.

Kaikkiin lukuisiin läsnäolijoihin, jotka heidän jäljessään nyt tulvivat saattajina pihalle, oli tarttunut mummon keveä ilomielisyys, mikä piti loitolla eron katkeruutta, ja hän itse esiintyi ikäänkuin tämän mielialan johtajana vielä sittenkin kun Aleksander oli monien hellien naiskäsien avulla pakattuna rekeen pitkäkseen makuuasentoon taljojen alle — niinkuin ennen kai piispa pakattiin tarkastusmatkoille lähtiessään. Viimeisellä hetkellä äiti yhä samassa keveyden vireessä taputti häntä hyvästiksi, pimeässä kuitenkaan osumatta hänen kasvoihinsa, ja sitten antoi tilaa muille, nimittäin lukuisille tädeille.

Mutta reen jo lähdettyä tädit ja tyttäret kääntyivät ympärillensä katsomaan ja Aleksander kuuli heidän ihmetellen sanovan:

— Mihin mamma joutui?

Ja Aleksander arvasi, ettei mummo ollutkaan kestänyt loppuun asti, vaan viimeisenä hetkenä taittunut iloisuutensa vireestä ja poistunut.

Hän piti silmiänsä ummessa sekä lähdettäessä että portista ulos ajettaessa ja vielä kadullakin, ikäänkuin siten pannakseen äärimmäisen hänestä riippuvan tukkeen kiehuvan kärsimättömyytensä mahdolliselle purkautumiselle. Sillä hänen äsken äidin pyynnöstä nöyrästi suostuessaan paneutumaan pitkäkseen rekitaljan alle olivat hänen mielentasapainoaan panneet yhä kovemmalle koetukselle nuo hänen pakkaustaan jatkaneet tädit, jotka olivat hyörineet reen ympärillä. Mahdollistahan on, että nuori sotilas piti silmiään ummistettuina vain etteivät kyynelet, jotka pyrkivät kihoomaan äidin liikuttavan, hänen kasvojaan turhaan etsineen taputuksen johdosta, pääsisi esille. Mutta mokomaa heikkouden todistusta hän ei olisi voinut itsellensä tunnustaa saati muille näyttää. Ja kohta oli kaiken selitykseksi mitä kiehuvin kiukku riehahtanut tätejä vastaan. Sillä olihan hän vain äidin mieliksi eikä suinkaan noiden tätien vaatimuksesta suostunut makaavaan asentoon ja tuohon sotilashenkilölle kokonaan sopimattomaan naisten hemmoitteluun, joka oli haudannut hänet turkkien ja inhoittavien villavaippojen alle kuin sairaan akan. Jo hengittämisenkin vaikeudet niiden alla vaativat liikkumattomana pysymiseen suurta hillitsemiskykyä.

Aleksander piti silmänsä ummessa koko ajan kun vielä kuuli kaupungin ääniä, ohiajajien tiukusia tai koirain haukuntaa, ja hän ihmetteli miten pitkälle sitä kaupunkia kestää ja miten kauan sitä kärsivällisyyttä koetellaan.

Mutta kaikkien äänien vihdoin vaiettua, kun reki pakkasessa kitisten tuntui jo laskeutuneen järvenselän tasaiselle jäälle, hän yht'äkkiä riuhtasi taljat syrjään ja ponnahti istumaan. Ensi töikseen hän kiskaisi töppöpäähineen nauhat auki, sitten tukehtuvaisen raivolla irroittui villaisesta vyöstä ja vääntäytyi ulos pitkästä turkista, kunnes hänen yllään ei ollut muuta kuin tavallinen kadetin talvipäähine ynnä mustasarkainen vormuun kuuluva päällystakki, tiukasti kiristettynä kadettipuvun vaatimiin poimuihin, ja paslikka riippumassa kolmiona niskassa, niinkuin tavallisesti, päiden ollessa sidottuina ristiin rinnan yli ja pujotettuina leveän, mustankiiltävän, suurella nelikulmaisella vaskisoljella varustetun nahkavyön alle. Myöskin peurannahka-saappaat hän kiskoi jaloistaan.

Ah kuinka ihanaa oli hengähtää näin vapautuneena! Kaikki se painostava sidottuna-olemisen tunne, johon äidin siveellinen ankaruus tahtoi mielen vangita, kaikki hänen vaatimuksensa kunnian ja maineen tavoittelusta luopumiseen höllentyivät ja ilmaisivat perusteettomuutensa. Miksi äiti tahtoi olemaan niin erilaisena kuin kaikki muut olivat? Siellä kadettikoulun penkeillä ja opettajainkin korokkeella oltiin täydestä voimasta kunnianhimoisia. Oli hauskaa ja mieli aina iloinen.

Ja oman itsensäkö vuoksi hän tahtoi kerran kohota korkea-aatelin riveihin? Eikö hänen aikeissaan ollut mitään sen ylevämpää? Oli kuin olikin, vaikka äiti ei sitä huomannut. Tarkoituksena ei ollut oikeastaan mikään muu kuin heidän vähäpätöiseksi jääneen ja unohtuneen, Karjalan saloilla suomalaistuneen aatelissukunsa nostaminen sille kuuluvaan arvoon. Mitä itsekästä oli tämmöisessä pyyteessä! Eikö se ollut välttämätöntä jo yksistään äidinkin vuoksi, tuon sekä oman sukunsa että luonteensa ylevyyden puolesta ainutlaatuisen ihmisen vuoksi, joka nyt syyttä suotta unohdettiin kaukaisen kyläkaupungin piiloihin? Ja eikö se vihdoin ollut välttämätöntä sen tahran hieromiseksi pois sukuannaaleista, joka oli koitunut äidille ja hänen lapsilleen, kun tuhlailevat holhoojat olivat menettäneet isä vainajan suuren maaomaisuuden ja sukuvarallisuuden, jättäen lesken ja lapset äärimmäiseen köyhyyteen?

Vastaa äiti — ajatteli nuori Aleksander — enkö olisi huono mies, ellen hankkisi sinulle hyvitystä ja ellen pystyisi nostamaan sukuamme jälleen kunniaan!

Nyt johtui hänen mieleensä koko se uusi valtava vaikutelma, minkä hän oli vain muutama päivä sitten kokenut tuomiorovastin luona. Eikö tässä ollutkin kysymys — paitsi äitiä ja sukua — kokonaisen kansan nostamisesta sille kuuluvaan kunniaan ja voimaan! Eikö itsensä ylentäminen tässä tapauksessa ollut koko kansakunnan ylentämistä!

Ja jokin odottamaton riemastus vavahdutti nuoren Aleksanderin olemusta, kun hän näin ajatteli omat yksityiset tarkoitusperänsä yhtyneiksi suuren aatteen vanavesiin. Hän joutui niin kuohuksiin, että ruumiillisestikin hänen jäsenensä etsivät välittömään toimintaan purkautumista.

Kuomu alas! — hän ajatteli ja alkoi rytyytellä sen jännerautoja. Parista voimakkaasta nykäyksestä se lyyhistyikin kokoon, pudoten alas reenselustalle. Ja hänen eteensä aukeni nyt pohjoinenkin taivaanpuolisko. Sitäpä se eteläinen oli ollut niin kelmeissä tähdissä. Pohjoinen säteili mahtavissa revontulissa. Viuhkana ne viskelivät liekkejänsä äärestä ääreen ja aina taivaan ylimmälle laelle asti, jonka pienet hattarat punersivat.

Tuntui kuin nuo liikkuvat valot olisivat olleet hänen saattajansa kunniakkaalle elämäntielle. Oli kuin armaan äidin käsi olisi niissä hänelle vielä huiskuttanut, tahtoen peruuttaa paljon siitä mitä kotona oli tullut sanotuksi, lähettäen hänelle siunauksensa ja tunnustaen hänen aikeensa miehekkäiksi ja oikeiksi.

Revontulineen, linnunratoineen, pohjantähtineen, otavineen, kuinka paljon ylevämpi, komeampi, loistavampi olikaan tuo taivas tämän köyhän maan öisiä rantoja, jotka pimeydestä häämöittivät matalina kaistaleina, ja läheltäkin katsoen olivat vain vaivaista rantapajukkoa, leppärisukkoa, rantakivien lokeroissa kasvavaa! Semmoiset loppumattomat rantaseudut olisivat tavallisissa oloissa vieneet mielen masennuksiin, mutta nyt Aleksander vain niistäkin iloitsi. Nekin olivat kerran nousevat, nousevat suuren aatteen mukana.

— Jaakko hoi! — huudahti Aleksander riemunsa yltäkylläisyydessä ukolle, joka puolitorkuksissa könötti kuskipukilla.

Ukko hätkähti valveille ja alkoi kiireesti piiskata juoksuun hevosta, joka veltossa käymätahdissa teki laiskaa nousua rantatöyräälle.

— Onpa tämän reen valjaissa tainnut olla pulskempiakin hevosia ennen aikaan, vai mitä, Jaakko? — sanoi Aleksander selvällä suomenkielellä, koettaen herättää vanhassa rengissä luottamusta tuttavanomaisella puhuttelulla. Mutta Jaakko hätääntyi peräti ja rupesi nostamaan karvalakkia kaljusta päästään.

Paitsi torkuksistaan piti Jaakon tuossa tuokiossa herätä muistelemaan kauan sitten menneitä aikoja, jolloin tämän piispanreen edessä todella oli ollut komeita Hovilan hevosia. Äkkinäinen oman nimensä kuuleminen nuoren sotaherran suusta saattoi Jaakon kuitenkin vain änkyttämään vastaukseksi, nimittämään häntä everstiksi ja paljastamaan ensi hätään päänsä.

— Älähän vilusta päätäsi, Jaakko, enkä minä toisekseen ole vielä eversti, sano vain Santuksi, niinkuin ennenkin sanoit.

Tämä puhe pelästytti Jaakon vielä enemmän. — "Mitähän tästä nyt sukeutuukaan", — ajatteli hän epäluuloisena, sillä hän oli eläessään paljon kärsinyt herrojen tähden, ja erittäinkin sotaherrojen, jotka olivat polttaneet hänen vanhempiensa talon, niin että kun hän sodan päätyttyä sai kotiinpaluu-luvan, ei ollut kuin raunioita entisillä asuinsijoilla, laihot hevosten sotkemina ja vilja-aitat tyhjinä. Sitten hän oli monet kovat kokien ansainnut leipänsä renkinä, sitten rahdinajajana ja vihdoin joutunut ruununvoudin kartanoon, joka oli hänelle antanut torpan ja ajomiehen päiviä oli tehtävä kartanoon. Hänen luottamuksensa herrojen oikeuteen oli silloin kuitenkin jo niin kokonaan mennyt, ettei hän tätäkään ruununvoudin selittämätöntä hyväntahtoisuutta voinut olla epäilemättä joksikin koukuksi, jolla hänen onneansa tahdottiin tukahduttaa. Eikä kauan tarvinnutkaan odottaa kohtalon kovuutta. Kartanonherran kuoltua holhoojat ensi töikseen rupesivat häätämään häntä torpasta.

Sen tähden, kun Aleksander, turhaan odotettuaan puheisiin ryhtymistä, koetti tunkeutua Jaakon asioihin hänen mielenkiintonsa virittämiseksi ja tiedusteli miten se torpanmenetys oli oikein tapahtunut, josta äiti oli hänelle kertonut, mykistyi Jaakko epäluuloisesti ja puhui päättömiä, sanoi, että se kun Korkea Oikeus minkä määrää, niin se lie oikein eikä ole muuta kuin lähteminen.

Aleksander aikoi jo jättää ukon rauhaan ja rupesi vetämään nahkasaappaita takaisin jalkoihinsa yökylmää vastaan. Kun ei tahdo haastella, niin ollaan vaiti.

Mutta nyt alkoivat Jaakossa ajatukset kiertyä toiseen suuntaan.

Kyllä hän oli tämän Aleksanderin nähnyt, joka oli ollut ruununvoudin kuollessa vasta nelivuotias, ja muisti hän koko lapsilauman, jonka oli tässä samassa reessä kuskannut kaupunkiin sen suuren vararikon jälkeen. Muisti hän juuri tätä Santtua istuttaneensa aina sen valkoisen ruunan selkään, jolla vettä lähteestä ajettiin.

Ja nyt hän muisti jälleen ruununvouti vainajankin, sen ankaran järjestyksenmiehen, joka oli hänelle omin ehdoin torpan antanut. Ja vähäistä lämpöä, niinkuin pienestä kitupiikistä lähtevää, ei sen isompaa, tuikahti hänen sydämensä pohjassa entistä kartanonherraa kohtaan. Eipäs se oman ikänsä aikana häätänyt, holhoojat sen tekivät, jotka kartanonkin hävittivät. Kerranko hän oli heille Sortavalasta asti samppanjan haussa ja yhdenkö rekilastin hän kartanoon ajoi, kun herrat huijasivat ja kellarit tyhjenivät! Sitä ei ruununvouti vainaja tehnyt. Olisikohan tuo sittenkin sulasta mielenhyvyydestä sen torpan antanut!

Jaakko hylkäsi mokoman ajatuksen melkein naurettavana. Sydämen hyvyydestä saattoi joku antaa toiselle vanhat vanttuunsa, mutta ei maata, josta leipä kasvaa, — hän ajatteli, — kyllä siinä vain piru alla oli. Ja yhtyi mielessään jälleen esi-isiinsä, jotka häntä varoittivat herroihin luottamasta. Rikkaan on maan tavara, köyhän taivaallinen, — hän ajatteli huokaisten hurskaasti ja hänen mielensä kääntyi maallisista, jonka jälkeen hän kyykötti kuskipukillansa niinkuin ennenkin, ajatukset tähtien tuolla puolen.

Mutta niinkuin tähtien lento ei kysy hetkeä ihmiseltä, niin eivät hänen ajatuksensakaan. Ne kulkevat omin päin. Ne kolkuttavat kolkuttamistaan, kunnes avataan ja vastaanotetaan.

"Älähän vilusta päätäsi, Jaakko" … "älähän vilusta päätäsi, Jaakko" … ne kolkuttaen hokivat. Ja taas: "sano vain Santuksi, niin kuin ennenkin" … "sano vain Santuksi"… Merkillisiä sanoja herran suussa!

Ne hokivat niin kauan, että Jaakon täytyi vihdoin laskeutua jälleen alas tähtien tuolta puolen ja uudelleen ajatella kyydittäväänsä nuorta sotaherraa. Olisikohan tuo perinyt isävainajansa mielenlaadun!

Ei Jaakko muistanut useinkaan eläessään kuulleensa herrain suusta noin selvää suomea. Olipa osannut lapsuutensa suomen säilyttää. "Sano vain Santuksi, sano vain Santuksi"… Olisikohan haastella koko asia?…

Oli kulunut lähes puolisen tuntia ennen kuin Jaakko siis tuli nuoren herran kysymykseen vastanneeksi.

— Erehdys siinä taisi tulla, siinä torpan menetyksessä, — sanoi Jaakko muka välinpitämättömästi naputellen piiskanvarrella saappaitansa.

Aleksander, joka oli jo kaukana omissaan, ryhtyi mielellään uudestaan puheluun.

Jaakon puheista kävi selville, että syynä torpan menetykseen oli ollut hänen kykenemättömyytensä käsittää kihlakunnanoikeuden ruotsinkielistä pöytäkirjaa.

— Sehän se meikäläiselle turman tuottaa — sanoi hän huokaisten, — kun noita papereita ei itse ymmärrä ja asiamies sattuu juopottelemaan.

— Ole huoletta, Jaakko, — sanoi Aleksander, — jos et torppaa enää takaisin saakaan, niin kyllä tuomarit ainakin saadaan suomeksi kirjoittamaan. Ei mene kymmentä vuotta.

Nyt antoi Jaakko ruunalle kolme piiskanläimäystä ja vielä helisteli reenpohjassa olevaa rautaketjua, josta ruuna säikähtyneenä läksi karkua juoksemaan. Mutta Jaakko käännähti ketterästi kuskipukillaan nuoreen sotaherraan päin ja, ikäänkuin olisi pelännyt rannan puiden kuulevan, käpristyi lähemmäksi häntä ja kiihkeällä kuiskauksella kysyi, oliko todella jotakin semmoista kuulunut keisarilta päin?

Pitkin ja poikin sai Aleksander ukolle selitellä, että semmoinen suuri muutos Suomen oloissa tulee tapahtumaan Suomen omain miesten toimesta, että eivät ainoastaan tuomarit, vaan kaikki virkamiehet vallesmanneista ja ruununvoudeista kuvernööreihin asti oppivat suomea puhumaan ja vastaanottavat suomalaisia asiakkaita. Mutta Jaakko tuli alakuloiseksi. Ei hänen suustansa enää kuulunut muuta kuin "jokohan" ja "tokkohan". Mistäpä ne Suomen herrat nyt niin rakkaiksi tulisivat, murahteli hän.

Vihdoin Aleksanderin täytyi ukolle myöntää, että paljonhan tietenkin riippuu niistä miehistä, jotka ovat keisaria lähinnä.

Silloin Jaakko jälleen elpyi. Hän toimitti hevosen uudelleen juoksuun, ja taas kääntyi kyydittäväänsä päin, vilkkaasti kysellen ja pohtien tämän merkillisen asian salaperäisyyksiä. Keisari oli hänelle kaikki kaikessa. Mikäli asia riippui Suomen omista herroista, sikäli se oli hänen mielestään mahdoton. Hän tuntui oikein vihaavan semmoista luuloakin. "Ellei keisari käske Suomen herroja, kyllä asia silleen raukeaa", sanoi hän varmasti. Ja koko hänen palava toivonsa näytti nyt kohdistuvan Aleksanderiin, joka ilmeisesti oli menossa Pietariin keisarille tätä asiaa esittämään, ainakin koetti Jaakko parastansa, että hänen everstissään semmoinen aie vahvistuisi. Hän lupaili koko rahvaan ikuista kiitollisuutta sille miehelle, joka keisarin taivuttaisi sellaisen käskyn Suomen herroille antamaan.

Mutta Aleksanderia suuresti tympäisi tämä ikivanha epäluottamus ja viha yläluokkaa kohtaan, joka oli näin odottamatta ilmennyt pehmytluontoisena, ehkä vähän tyhmänä pidetyn, aina orjamaisen nöyrän Jaakon viisastelevissa huomautuksissa. Olisiko luullut tuosta köhnyksestä semmoisia sanoja lähtevän!

Mitään halua ei Aleksanderilla ollut ruveta Jaakolle todistelemaan, että herroissa saattoi olla innostumisen ja uhrautumisen henkeä. "Viisas" Jaakko oli hänelle peräti vieras ja vähän vastenmielinen olento, joka ei vähimmässäkään määrässä kiinnostanut häntä. Hän olisi voinut pitää vain "tyhmästä" Jaakosta.

Hän ei paljoakaan enää välittänyt kuunnella Jaakon puheita, erittäinkin senjälkeen kuin ne olivat suistuneet takaisin torpanmenetykseen. Ensin hän hymisi jotakin vastaukseksi, kun tunsi sellaista odotettavan, mutta vihdoin hän selälleen heittäytyen antoi silmiensä ummistua ja vajosi sikeään uneen Jaakon jatkaessa selostuksiaan.

Hänen herätessään siitä unesta aamu oli jo valjennut.

Ensi ihmeekseen hän huomasi, että kuomu oli hänen yllään, vaikka hän oli sen jättänyt auki. Kuski oli myös yön aikana hänen tietämättään vaihtunut, ja hevonen oli toinen. Vielä hän ihmetteli, että hänen päässään oli jälleen karvalakki, kadetinpäähine oli asetettu kauniisti syrjään ja iso turkki oli levitetty hänen peitteekseen, aivan kuin oma äiti olisi jälleen ollut häntä vaalimassa ja pistämässä turkinliepeitä hänen alleen, ettei kylmä päässyt jäseniin, ja kohentamassa päänalusta juuri tarpeeksi, ettei pää vertynyt. Hän tunsi itsensä mainiosti levähtäneeksi ja onnelliseksi, aivan kuin olisi kotona herännyt ja tuntenut nenässään keittiöstä tulevaa kahvintuoksua.

Jaakko oli kaiken tämän tehnyt, herättämättä unesta vaihtanut kyydin, peittänyt lämpimiin, nostanut kuomun, ja itse nyt väsyneen hevosen selässä kyyköttäen ratsasteli kotiin monipenikulmaista matkaa.

Aleksander ummisti taas silmänsä, ettei mikään turhanpäiväinen mielen liikutus ja nenässäkutkutus pääsisi tekemään nuorelle sotilashenkilölle sopimattomia äkkiyllätyksiä.

XI. KEISARIKUNNAN PÄÄKAUPUNGISSA.

Vuonna 1853 suoritettuaan päästötutkinnon Haminan kadettikoulusta Aleksander määrättiin hyvien todistustensa ja suositustensa perusteella keisarikunnan karabinieerirykmenttiin ja heti sen jälkeen Henkivartijakaartin Jääkärirykmenttiin, sekä komennettiin toistaiseksi jäämään Mihailovskin tykistöakatemiaan korkeampaa sotatiedettä harjoittamaan.

Kahden vuoden kuluttua suoritettuaan oppimäärän ylimmillä upseeriluokilla hänen oli nyt astuttava palvelukseen, komennettuna Henkivartijakaartin jalkaväen-tykistöön.

Pietarissa hän oli tämän ajan kuluessa jo jotakuinkin kotiutunut. Urheilutarkoituksissa hän käveli päivittäin paljon, suorana ja syvään hengittäen. Usein hänellä oli, kaupungin keskuksesta päästyään, jokin sauva pujotettuna selän taakse käsitaipeiden alle, jotta ei vahingossakaan tulisi unohtaneeksi suorana pysymistä, mihin paljossa lukutyössä kylläkin oli taipumusta. Ja joka päivä valiten kävelläkseen yhä uuden seudun kaupungin ympäristöissä hän vihdoin tunsi Pietarin varmaan yhtähyvin kuin vanhin issikoista.

Nämä kävelyt tapahtuivat iltapäivisin. Mutta aamuisin hän lisäksi harjoitteli kotivoimistelua, tarkoituksena aina vain estää ruumista veltostumasta noissa tieteellisissä touhuissa ja säilyttää suora sotilasryhtinsä semmoisena kuin se oli kadettikoulussa muodostunut.

Iltaisin hän seurusteli englantilaisissa ja ranskalaisissa piireissä kielitaitonsa kartuttamiseksi, ja sunnuntaisin otti osaa englantilaisen ratsastusklubin retkeilyihin.

Mitä venäjänkielen taitoon tulee, niin sen kiusallisiin suhuääniin, oikullisiin korkosääntöihin ja frekventatiivisiin verbeihin hän oli jo kadettikoulussa pannut kaiken mahdollisen oveluutensa ja olikin saavuttanut korkeimman arvosanan. Mutta Pietariin muutettua pian kävi ilmi, että hänellä oli sen kielen käyttämisessä seurustelukielenä vielä mitä suurimpia puutteellisuuksia. Akatemiassa hän tuli hyvin toimeen, mutta hänen puhellessaan jokapäiväisiä asioita ystäviensä kanssa nämä melkein säännöllisesti siirtyivät ranskankieleen, päästäkseen kuulemasta vääriä korkoja ja pehmenemättömiä she-ääniä.

Aleksander otti tavakseen kävelyretkillään hokea vaikeita äänteitä 100 jopa 1000:kin kertaa, ja saattoi päätöksensä aina tarkalleen perille. Edistyminen kävi kuitenkin kovin hitaasti, kun puuttui elävää käytännön tilaisuutta.

Mikä olisi ollut helpompaa kuin hakeutua asukkaaksi johonkin sivistyneeseen, aitovenäläiseen perheeseen, jossa aamusta iltaan kuulisi tätä kieltä, ehkäpä vielä venäjäksi livertelevien tyttärien suusta. Mutta tässä kohden täytyi pitää mielessä sekä äidin nimenomaista varoitusta että ennen kaikkea omaa periaatettaan, olla joutumatta mihinkään lähempiin suhteisiin venäläisten kanssa.

Heti Pietariin tultua oli Aleksanderille periaate täysin selvinnyt. Suomen suhde keisarikuntaan oli sellainen, että kummankin maan ylin valta oli saman henkilön käsissä. Venäjän keisari oli Suomen suuriruhtinas, joka oli jokseenkin samassa asemassa kuin ennen Ruotsin kuningas Suomeen nähden. Keisarillinen lupaus säilyttää Ruotsin lait ja hallitusmuoto voimassa edelleen Suomessa laajensi itse asiassa suuresti Suomen valtiollista merkitystä, sillä oltuaan ruotsinvallan aikana vain Ruotsin ruotsalaistutettu maakunta, joka sai lähettää edustajansa Tukholman säätykokouksiin niinkuin muutkin Ruotsin alamaiset, muodostamatta siellä mitään kansakunnallista erikoisryhmää, oli Suomella nyt omat valtiopäivät ja oma säätyedustus. (Puuttui vain, että maan ruotsalaistunut sivistyneistö jälleen omaksuisi maan oman kielen.)

Näin ollen keisaria, maan monarkkia, oli palveltava samalla uskollisuudella kuin ennen Ruotsin kuningasta, siis todellisella sydämen uskollisuudella. Ja olisi ollut tarkoin erotettava pois kaikki se, mitä keisari oli venäläisenä hallitsijana. Suuret vaikeudet kohtasivat tässä suhteessa henkilöä, joka siirtyi venäläiseen sotapalvelukseen, sillä hänen täytyi olla uskollinen Venäjän keisarille eikä vain Suomen suuriruhtinaalle. Miten Aleksanderin rehellisyydelle ja vilpittömyydelle vannoutunut sydän oli tulevaisuudessa kestävä tätä ristiriitaisuutta, ei vielä voinut tietää. Jossakin sydämen puolihämärässä käväisi joskus aavemainen ajatus, että Venäjän keisarina saattaisi hallitsija tulla pakotetuksi toimimaan Suomea vastaan, ja mihinkä asemaan silloin joutuisi hänen palveluksessaan oleva suomalainen?

Mutta tahallisesti koettamatta kärjistää tätä kysymystä tai edes selventää sitä tietoisuudessaan Aleksander siirsi sen ratkaisemattomien tulevaisuuden kysymysten joukkoon, sillä ainakaan tähän asti se ei ollut vielä kertaakaan esiintynyt minkäänlaisena ristiriitana hänen toiminnassaan, joka suurin piirtein katsottuna oli vasta tulevaisuuden valmistelua. Oli selvä, että palvelematta ensin Venäjän sotaväessä ja siinä saavuttamatta keisarin erikoista luottamusta oli mahdotonta tulla koskaan nimitetyksi Suomeen kuvernöörin tehtäviin. Siis oli palveltava ja oli tämä luottamus hankittava. Muuta keinoa ei suomalaisella ollut. Mahdollisten ristiriitojen ja vaikeuksien kysymykset siirtyivät näin ollen tulevaisuuteen.

Sen sijaan tahtoi Aleksander kaikissa niissä asioissa, jotka riippuivat vain hänestä itsestään, mitä tyystimmin, suorastaan pedanttisella tarkkuudella noudattaa periaatettaan, ettei omaksu venäläisiä tapoja, venäläisiä makuja, yleensä venäläistä henkeä, tarjoutuipa se hänen tielleen missä muodossa tahansa.

Niinpä hän alkoi välttää venäläisen kaunokirjallisuuden lukemista, jonka nuoret kirjailijat silloin olivat nousukaudessaan. Gogolin "Kuolleet sielut" hän oli lukenut kannesta kanteen moneen kertaan kielen oppimisen tarkoituksessa ja jo silloin huomannut, miten taidekirjallisuus lukijan huomaamatta saattoi vetää hänen harrastuspiiriinsä vieraan maan makuja ja pyrkimyksiä. Mutta nuoremmista kirjailijoista hän kokonaan luopui, tai otti niiden teoksista selvän vain mikäli se oli välttämätöntä sivistyneessä seurustelussa esiintymiseen. Niitä lukiessa tahtoi kaiken omansa unohtaa, tai ainakin ruveta vähäksymään. Sen huomattuaan hän toimitti kirjoituspöydälleen parhaat oman maan teokset ja päätti lukea Runebergiä joka aamu, heti voimistelun jälkeen, ja vähitellen oppia ulkoa kaiken mitä tämä runoilija oli kirjoittanut tai vasta kirjoitti. Kun Kalevalasta ja erittäinkin Kantelettaresta, jotka kumpikin olivat hänen pöydällään, myös oli päätetty oppia kappaleita ulkoa, muodostui tästä aamuluvusta kuin jokapäiväinen rukous, jonka voimalla päivän kaikki vieraat vaikutukset pidettiin loitolla.

Vielä oli hänen pöydällään, hänen henkisen voimansa äärimmäisenä panssarina kaikkea vieraan vaikutuksen tunkeilevaisuutta vastaan — joukko entisen lakkautetun Saima-lehden numeroita, joita äiti oli hänen pyynnöstään hänelle koonnut ja lähettänyt. Niitä hän luki ahkeraan ja yhä vahvistui siinä vakaumuksessa, mihin oli herännyt Kuopiossa käydessään. Mutta nyt hän maltittomasti odotti kaikkein parasta lähetystä, sitä "Litteraturbladetia", jota Snellman, se sama "häikäilemätön lehtori", aikoi ruveta uudenvuoden alusta julkaisemaan Helsingissä. Sen ilmestymisen varalle oli Aleksanderilla jo järjestettynä pöydällään nelinurkkainen vapaa paikka. Nämä monet luettavat tekevät — ajatteli Aleksander — suorastaan mahdottomaksikin ennättää syventyä vielä ryssäläiseen kirjallisuuteen. Ja hän suunnitteli jonkinlaisen kotimaisen iltaseuran perustamista, jossa näitä kirjoja yhteisesti luettaisiin ja pohdittaisiin. Vaikeus oli vain siinä, että sellaista jäsentä, joka olisi osannut Kalevalaa ja Kanteletarta lukea, ei ollut hänen suomalaisten tuttujensa joukossa ainoatakaan. Kreivi A:sta alkaen ja pitkin Suomen asiain komitean koko linjaa olivat kaikki umpiruotsalaisia. Suomalaisista kauppiaista tai liikemiehistä, kellosepistä ja muista semmoisista hän taas ei tuntenut ketään.

Ainoat venäläiset, joiden kanssa seurustelemista hän ei voinut eikä tahtonutkaan välttää, olivat hänen upseeritoverinsa sota-akatemiassa. Näistä enimmät kuuluivat korkeimpaan ylimystöön ja käyttivät keskenään useammin ranskankieltä kuin venäjää, ja olivat muutenkin enemmän eurooppalaisia kuin venäläisiä. Oli myös puolalaisia ja saksalaisia, mutta niiden joukossa piti olla hyvin varovainen tuttavuuksien valintaan nähden. Sillä erittäinkin edellisiä, jotka olivat kyllä erittäin ovelia virkamiehiä ja hallitsivat täydellisesti venäjänkieltä, vieläpä esiintyivät sen kirjallisuuden ja olojen erikoistuntijoina, ollen venäläistäkin venäläisempiä, jopa omasta halustaan pyrkien santarmilaitoksen virkailijoiksi, — katsottiin heidän omassa maassaan luopioiksi, melkeinpä maansa kavaltajiksi.

Heitä vanhempia tuttuja oli Aleksanderilla muuan eversti, kreivillistä sukua. Tämä kreivi oli syntyjään saksalainen, mutta siitä huolimatta Aleksanderin melkein lähin ystävä. He puhelivat usein myöhäiseen yöhön yleisistä asioista, ja Aleksander oppi paljon Venäjän sisä- ja ulkopolitiikasta. Kreivi ei ollut mikään vaatimaton asemien kalastaja ja hänellä olikin kaikki mahdolliset edut puolellaan. Suku oli jo kauan ollut Venäjällä ja suurimmaksi osaksi venäläistynyt. Se omisti laajoja maa-alueita Etelä-Venäjällä ja sen rikkaudet olivat suuret. Kreivi oli kymmenkunnan vuotta ystäväänsä vanhempi ja oli syntynyt Viaporissa, seikka, joka oli ollut lähimpänä aiheena heidän ensi tutustumiseensa. Hän oli jo eversti ja sivusajutantti ja odotti nimitystänsä kenraaliksi, sillä hänelle oli uskottu sotajoukkojen päällikkyys Venäjän pohjoisilla rantamilla Krimin sodan alkuvaiheilla.

Kreivi kuunteli nuoren ystävänsä natsionalistisia tuumia pikku Suomeen nähden ensin leikkisä hymy huulilla. Keisari Nikolai I:n hallitusaikana sellaisten unelmien hautominen tuntui hänestä liian lapsekkaalta.

Mutta sitten Nikolai kuoli ja Krimin sota päättyi.

Valtaistuimelle nousi Aleksanteri II, jonka suosiota kreivi oli saanut kiittää kaikista loistavista ylennyksistään, sillä he olivat olleet perintöruhtinaan kanssa mieskohtaisia ystävyksiä.

Ja nyt tapahtui, että kreivi ei enää nauranutkaan nuoren ystävänsä puheita Suomen suomalaistuttamisesta. Vieläpä otti sen itse puheeksi.

Jotakin oli tapahtunut siinä vanhoillisten seurassa, johon kreivinkin sanottiin kuuluvan ja joka alusta asti oli asettunut perintöruhtinaan oireellista vapaamielisyyttä jarruttamaan. Tämä seura piti yhteyttä panslavistien, Aksakovin veljesten kanssa, ja haaveksi slaavilaisen suur-Venäjän luomista. Kuitenkin näyttivät sekä kreivi että hänen piirinsä ilmeisesti suosivan Suomen sisäisen itsenäisyyden säilyttämistä, jopa kannattavan "sen häikäilemättömän lehtorin" aatetta suomen kielen astumisesta ruotsin kielen sijalle. Miten sellainen epäjohdonmukaisuus oli selitettävä? Mahdollisesti oltiin siellä päin jo päästy täyteen selvyyteen siitä, että Suomen venäläistyttäminen saattoi käydä päinsä vasta sitten, kun maan asujaimisto oli ensin vieroitettu ruotsalaisuudesta. Ehkä maan oli annettava ensin suomalaistua ja vasta sitten slaavilaisuuden astuttava ruotsalaisuuden sijalle.

Aleksander, itse puolestaan rehellisyyden ja vilpittömyyden perikuva, ei milloinkaan osannut epäillä suunnitelmia. Kaikissa tapauksissa tämän omituisen valtiollisen tuulahduksen syyt selvisivät hänelle hyvin myöhään.

Nyt hän ei saattanut muuta kuin iloita vanhemman ystävänsä äkkinäisestä mielenmuutoksesta Suomen ja erittäinkin suomalaisuuden eduksi.

Saman suuntainen äkkimuutos oli tapahtunut myöskin keisarin luona olevassa Suomen asiain ministeri-valtiosihteerissä. Mutta tämän muutoksen sisäisiä vaikuttimia ei tarvinnut ihmetellä eikä arvailla, sillä mies oli läpeensä hovimies, jolle keisarillisen tahdon, jopa mielisuosionkin kaukainen arvaileminen ja aulis noudattaminen oli kaikki kaikessa. Hymyillä hallitsijan hymyä ja tehdä sitä samasta vaikuttimesta kuin hallitsija, se on hovimiehen ylin taito.

Nuoren keisarin suosiollisuus Suomea kohtaan oli ilmeinen. Jo perintöruhtinaana ollessaan häntä liehakoitiin Suomen asiain erikoistuntijana. Pietarissa sanottiin: Suomen asiat ovat hänen keppihevosensa. Keisariksi tultuaan hän pian käänsi suosiollisen huomionsa "fennomaaneihin". Ja "häikäilemätön lehtori" alkoi päästä hänen mahdollisuuksiensa joukkoon. Kreivi antoi ystävälleen tästä kaikesta sangen intiimin kuvan.

Eikö tässä ollut ilon aihetta?

— Ilmoittakaa vain halunne, niin milloin tahansa toimitan teidät Hänen Majesteettinsa välittömään läheisyyteen. Tahdotteko ruveta esimerkiksi hänen persoonallisen kansliansa virkamieheksi?

Näin puhui Aleksanderin kreivi-ystävä.

Aleksanderin sydän sykähti valtavasti. Tuliko todellakin tuo toistaiseksi vain kaukaisena häämöttänyt tulevaisuudenkuva näin voimakkain siiveniskuin jo nyt häntä vastaan!

Mutta kohta ensi riemastuksen jälkeen hän punastui korvia myöten. Hänen ystävänsä tarkoitti ilmeisesti, että näin oli mahdollisuus saada persoonallista vaikutusvaltaa hallitsijaan juuri tuossa suomalaistuttamisen asiassa. Semmoisen syrjävaikutuksen täytyi kuitenkin suomalaisen käsityksessä olla peräti epälojaalista maan omia virastoja kohtaan.

Aleksander kieltäytyi kohteliaasti, mutta ehdottomasti.

Hän oli kyllä tehnyt päätöksen, että rehellisessä työssä kunnostautumisella kerran saavuttaa hallitsijan täyden luottamuksen, mutta hän oli ajatellut tarvitsevansa tätä luottamusta vain voidakseen kerran kohota johonkin korkeampaan hallinnolliseen asemaan Suomessa, eikä suinkaan saavuttaakseen Pietarista käsin salaista valtiollista syrjävaikutusta hallitsijaan Suomen asiain laillisten esittelijäin ohitse.

Tämmöistä pedanttista vaikutinten erittelyä ei kreivi voinut ollenkaan käsittää. Hän kohautti vain olkaansa.

— Te olette ihmeellistä väkeä, te suomalaiset, — sanoi hän, — teitä on mahdoton ymmärtää.

Aleksanderin selittelyistä huolimatta venäläinen ei voinut käsittää suomalaisen ajatuksenjuoksua.

Kreivi, joka oli jo ehtinyt ajella partansa Nikolai I:n tyylistä Aleksanteri II:n tyyliin, jättäen leuan paljaaksi ja säilyttäen poskiparran, istui syvässä nojatuolissa, vihelteli hiljaa ja näppäili peukalon hienolla kynnellä pitkän sigarettinsa tyveä. Oli ilmeistä, että hän piti suorastaan tyhmyytenä ystävänsä vetäytymistä niin mehevästä menestymisen tilaisuudesta. Hän teki ikäänkuin hiljaisia laskelmia, koko ajan tähystellen Aleksanderia, hienon ivahymyn paneutuessa huulille, ja yhä kovemmin keikuttaen toista jalkaansa, joka lepäsi toisen päällä.

— No niin, — sanoi hän vihdoin, nousten ylös ja tarjoten kättänsä hyvästiksi, — ehkä tulevaisuudessa voin toivoa palveluksilleni suosiollisempaa vastaanottoa.

Liikutettuna Aleksander puristi ystävänsä kättä yht'aikaa sekä kiitokseksi että hyvästiksi, kreivin tavattoman ystävällisen hymyn antamatta hänen aavistaa kuinka pitkiksi ajoiksi heidän yhteytensä oli katkennut.

Aleksanderilla oli kaikissa tapauksissa suurta syytä tyydytykseen. Hän tunsi olevansa mahtavan miehen suojeluksessa, joka oli nuoren keisarin persoonallinen ystävä ja joka näytti olevan valmis ajamaan hänen etujansa melkein kuinka pitkälle tahansa.

Sopivassa tilanteessa, kun he joskus taas olisivat kahdenkesken, aikoi hän vihkiä ystävänsä muutamaan toiseen suunnitelmaan, joka oli syntynyt hänen omassa suomalaisessa päässään eikä sisältänyt minkäänlaista kahnausta selvän velvollisuudentunnon ja isänmaanrakkauden kysymyksissä.

Mahdollistahan on, että kreivi olisikin kallistanut isonlaiset ja vähän ulkonevat korvansa tämän suuren salaisuuden kuulemiseen, ja että kaikki olisi käynyt Aleksanderin suunnitelmien mukaisesti.

Mutta niin ei käynyt.

Kohtalolla on oma kaarensa, jossa se tahtoo kunkin ihmisen lennättää. Alhaalta yhä ylöspäin, ylimmilleen, sitten taas alaspäin, loppupisteeseen asti. Kaunis, aivan hiuskarvalleen säännöllinen kaari, usein syrjäiselle katsojalle näkyvä, mutta ei milloinkaan sille itselleen, jota lennätetään. Hän, nousukaaren alkaessa, innolla omaksuu sen. Ihanaa! Riemastuttavaa! Kaikki taivaat häikäisevissä ruskoissa, kaikki auringot paistavat! Minä olen oman kaareni luoja ja sen suuntaaja!

Ja mitä varmemmin hän pitää tulevaisuuttaan omanaan, sitä pikemmin ja sitä katkerammin hän saa kokea, että kaari ei ole hänen, vaan kulkee hievahtamatta vain omaa rataansa, vastoin hänen uskomattomia voimanponnistuksiaan.

Ennenkuin sen vihdoin huomaa ja siihen tyytyy! Oi ihmisraukka!

XII. SYNTYMÄPÄIVILLÄ.

Aleksanderin vielä ollessa sota-akatemiassa oli hänen kreivillisten, jopa ruhtinaallistenkin valiotuttujensa ohella hänen lähimpiin tovereihinsa kuulunut myöskin muudan hiljainen ja vaatimaton upseeri, Nikolai Konstantinovitsh, paroni C.

Kaikki muut tuttunsa oli Aleksander valinnut suunnitelmiensa mukaisesti, siis oikeastaan hyödyn näkökohtia silmällä pitäen. Ylimykset olivat hänelle tarpeelliset. Ne olivat samalla myös miellyttävimmät, niiltä oppi hienoja tapoja, seurustelussa sopivia puheenparsia, mutta ennen kaikkea ne toivat luonnollista tietä siihen maailmaan, johon tahallinen pyrkiminen olisi peräti tuntemattomalle suomalaiselle pikkuaateliselle ollut tavattomien esteiden ja vaikeuksien takana. Päivä päivältä hän oli ylhäissukuisten toveriensa keskuudessa saavuttanut yhä suurempaa tunnustusta, sillä niin ylhäisiä kuin he olivatkin, tarvitsivat he kaikki hänen apuansa. He olivat tulleet luennoille aina valmistumattomina, aivan viime tingassa pyytäen hänen apuaan kirjallisten tehtävien ratkaisussa, milloin matematiikassa, milloin kenttämittauksissa, milloin strategiassa, ja välistä oli ennen luennon alkamista kokonainen vuori laiskoja ylimyksiä levittäytynyt hänen ympärilleen, päät yhdessä toinen toisensa selkien ylitse, kiireimmän kautta koettaen valmistua luennolle.

Mutta hiljainen paroni C. ei ollut tarvinnut hänen apuansa ja tuskinpa hänelle olisikaan riittänyt voimia tunkeutua ylimysten laumaan.

Hän piti kovasti Aleksanderista, ihmetellen miten nuori upseeri pelkällä älykkyydellään saattoi pitää ylimielisiä ja iältään paljon vanhempia tovereita niin ilmeisessä riippuvaisuudensuhteessa itseensä.

Aleksander ja paroni C. olivat ensi alussa olleet hyvin vähän tuttuja keskenään. Paroni oli vain kaukaa katsellut häntä, ja itsekseen ihaillut, niinkuin venäläiset usein salaa ihailevat vierasmaalaisia.

Aleksander puolestaan oli huomannut Nikolai Konstantinovitshin oikeastaan vasta vuoden kuluttua siitä kuin oli sota-akatemiaan tullut. Muudan opiskelijaryhmä, johon he molemmat kuuluivat, oli kokoontunut viettämään hauskaa toverijuhlaa. Vallattoman illallisaterian jälkeen vielä viivyttäessä pöydän ääressä oli päätetty, että jokaisen läsnäolijan oli vuoronsa mukaan esitettävä oman sukunsa aateloimisvuosi ja lyhyt historiikki, sillä tarkoitus oli väittelyn jälkeen päästä perille kenen suku oli vanhin.

Niin tapahtui.

Oli sukuja läsnäolevien joukossa, joiden aateloimisvuosi ulottui 13:nnelle vuosisadalle asti. Toinen ruhtinaista oli sellainen. Kreivit olivat nuorempia, aatelisista useat vasta viime päivien lapsia. Aleksander selviytyi asiasta verrattain hyvin, hänen sukunsa ei ollut tosin vanhimpia, mutta ei nuorimpiakaan.

Kun sitten tuli paroni C:n vuoro selostaa kantaisiänsä, ilmeni, ettei hän tiennyt suvustansa yhtään mitään, ei sen aateloimisaikaa, ei historiikkiä, ei edes mistä heidän paroniutensa oli kotoisin. Perin nolona hän avoimesti tunnusti tietämättömyytensä.

Useat rupesivat yhtä avoimesti ääneensä nauramaan.

Että mies, jolla on paronin arvo, ei tiedä mitään esi-isistänsä, oli Aleksanderista perin hämmästyttävää. Uteliaana hän oli kohta mennyt paronin viereen istumaan, keskustellakseen hänen kanssaan ja nähdäkseen oliko sellainen tietämättömyys todella mahdollista.

Hän näki pian, että se ei ainoastaan ollut mahdollista, vaan tuolle ihmiselle ikäänkuin ihan sopivaakin.

Huolettomalla kädenliikkeellä paroni syrjäytti koko keskusteluaiheen ja rupesi puhumaan muusta.

Siitä illasta alkoi heidän lähempi ja yhä läheisempi tuttavuutensa.

Aleksanderin ivallisuus oli ensin muuttunut todelliseksi uteliaisuudeksi ja vihdoin kiintymykseksi, mikä oli sitäkin vähemmän selitettävissä, kun tuttavuuden jatkuessa heidän ajatustapainsa erilaisuus kävi yhä ilmeisemmäksi.

Paronin kunnianhimon puute ei koskenut ainoastaan hänen välinpitämättömyyttään sukuasioissa, vaan kaikkea muutakin, mikä tavallisesti kiihottaa nuoria miehiä, erittäinkin upseereja, ponnisteluihin huomion ja ylennysten saavuttamiseksi. Niinpä hän koko sotilasuraa piti vain jonkinlaisena välttämättömänä pahana, johon häntä velvoitti vain "idioottimainen" perinnäiskäsitys, että aatelismiehen ehdottomasti täytyy omata jokin sotilasarvo. Olisi luullut, että hän aikoi sensijaan antautua joillekin kunniakkaille siviili-aloille. Mutta sitä hän ei ollenkaan ajatellut. Hän aikoi antautua valokuvausta harjoittamaan ja kehittämään! Sitä harrasti suuressa määrässä jo hänen isänsäkin — kenraali!

Ei hituistakaan myöskään mistään isänmaallisuudesta. Hän ei voinut katsoa Aleksanderia silmiin, kun tämä rupesi sellaisista puhumaan. Hän ikäänkuin häpesi ystävänsä puolesta, että tämä saattoi olla tosissaan, vieläpä innoissaan.

Mutta ei siinä kyllä. Nikolai Konstantinovitsh osoitti samaa välinpitämättömyyttä myöskin kirkkoa kohtaan. Ne asiat ikäänkuin eivät kuuluneet ollenkaan hänen elämänsä piiriin. Mutta jos häneltä alkoi tiedustella perusteita, minkä nojalla hän ei tahtonut tehdä asiasta keskustelun arvoista, niin ei hänellä ollut juuri mitään sanomista. Miksi hän oli sitä mieltä? — "Muuten vain." — Ainoa argumentti, minkä Aleksander oli saanut takomalla hänestä irti, oli, että "yhteen jumalaan ei voi uskoa, koska jokaisella kansalla on oma jumalansa, joka tahtoo toisten kansojen turmiota, mutta monijumaluuteen taas on järjetöntä uskoa".

Mihin Nikolai Konstantinovitsh lopullisesti uskoi tai oli uskomatta, oli mahdoton saada tietää, eikö mihinkään vai johonkin, jota hänen oli liian vaikea sanoin selittää? Aleksander koetti häntä auttaa, mutta silloin toinen taas "häpesi" ja punastuen käänsi kasvonsa poispäin.

Ei voi sanoa, että hänellä olisi missään asiassa ollut periaatteita, joita hän olisi seurannut, niin kuin oli Aleksanderilla, joka suorastaan eli periaatteista ja jonka kaikki edesottamukset niitä pulppusivat. Niinpä, jos Nikolai Konstantinovitshilta kysyttiin miksi hän ei milloinkaan juo väkeviä, hän ei osannut mainita mitään periaatteita juomattomuutensa syyksi. — "Ei maistu" — siinä hänen ainoa selityksensä, ja semmoista, mikä hänelle ei maistunut, ei häntä mikään olisi voinut saada suuhunsa ottamaan, kiusasivatpa toverit miten tahansa.

Isänmaattomuudestaan, uskonnottomuudestaan ja periaatteettomuudestaan huolimatta hän oli töissään tavattoman tarkka, kiitoksista riippumaton, ja muuten perin juurin siveellinen elämäntavoissaan, hyvä — aivan rajattomasti.

Nikolai Konstantinovitsh oli Aleksanderin toverien joukossa ollut ainoa venäläinen, johon hän oli tutustunut ikäänkuin tulevaisuuden suunnitelmainsa ulkopuolella, vain jostakin käsittämättömästä vetovoimasta.

"Vastakohdat hakevat toisiansa" — sanotaan, mutta ainakaan tässä tapauksessa Aleksander ei ollut "vastakohtaansa" hakenut, vaan olisi varmaan kylmäkiskoisesti mennyt hänen ohitsensa, ellei olisi tullut niin uteliaaksi ensin ja sitten vähitellen kiintynyt hänen hiljaiseen olemukseensa.

Heidän tuttavuutensa oli alussa ollut jonkinlaista vallatonta uhkapeliä, joka etupäässä vain huvitti heitä kumpaakin. Ajatuksensa he sanoivat toisilleen ehdottoman jopa tahallisen suoraan, jolloin "vastakohta" aina välähti esille kirkkaana ja kärjistyneenä kuin kaksi taisteluun risteytynyttä miekkaa. Mutta väittelyyn he eivät milloinkaan ryhtyneet. He vain katselivat toisiansa silmästä silmään, kärjistivät kärjistämistään kumpikin omalta puoleltaan, purskahtivat vihdoin nauruun ja — kiintyivät toisiinsa yhä enemmän.

Tämä kasvava kiintymys ei kuitenkaan vähimmässäkään määrässä vaikuttanut sitä, että he olisivat ruvenneet tahallisesti hakemaan yhtymäkohtia mielipiteissään tai koettaneet kumpikin omaa kantaansa lieventää, ollakseen keskenään vähemmän vastakkaista mieltä. Heidän ystävyytensä ei sietänyt mitään kieräilyä, päinvastoin se juuri siihen perustuikin, että kumpikin oli rehellisesti oma itsensä.

Kun sota-akatemian oppimäärä oli suoritettu ja eroavien oli määrä viettää yhteistä toverijuhlaa tavanmukaisilla juomingeilla ja illallisilla, sanoi Aleksander Nikolai Konstantinovitshille, joka aikoi viettää iltansa muualla:

— Enpä minäkään halua saada huomiseksi päänkivistystä. Mennäänkö yhdessä muuanne?

— Mennään vain, — vastasi ystävä, — mutta suostunetko tulemaan sinne minne minä aion?

— No sinä veikkonen tuskin mihinkään yöluolaan aiot. Suostun edeltäpäin, vaikka menisit suinpäin hornaan.

Nikolai Konstantinovitshin suupieliin ilmaantui pieni, hyväntahtoinen ivanhymy. Leikillä heristäen sormeaan Aleksanderille hän sanoi:

— Mieti sentään tarkkaan.

— Enkö ole sinne tervetullut?

— Olet varmasti tervetullut, mutta minä sittenkin varoitan. Sinne tulee naisia, ja siellä tanssitaan.

— Luuletko todella minun olevan sellainen raukka, etten kestäisi naisseuraa, — sanoi Aleksander iloisesti, — ainakin yhtähyvin kuin sinä, veliseni. Suostun edeltäpäin. Tuohon käteen!

Ystävä puristi hänen kättään, tietäen, että Aleksander ei milloinkaan syönyt sanaansa.

— Asia on siis päätetty, — sanoi Nikolai Konstantinovitsh painavasti.

— Mutta ilmaisepa vihdoinkin minne meitä siis viedään? — kysyi
Aleksander, yhä leikkisästi. — Olenko ollut siellä koskaan ennen?

— Et milloinkaan, — sanoi toinen — Vietän illan kotona, meillä on sisareni syntymäpäivä, tulee paljon vieraita ja sinä olet varmasti hyvin tervetullut. Aion tutustuttaa sinut vanhempiini. No?

Kolmatta vuotta oli Aleksanderin onnistunut pysyä uskollisena periaatteelleen "olla sekaantumatta venäläisiin". Hän ei sallinut itselleen mitään poikkeusta, sillä jokainen poikkeus hämmensi periaatetta ja heikensi sen toteuttamismahdollisuuksia.

Mutta nyt oli hänellä ylimpänä periaatteena myös olla syömättä sanaansa. Ja sana oli ystävälle annettu.

Ensi hämmennyksessä Aleksander punastui tätä odottamatonta satimeen joutumistaan, mutta heti hänelle oli selvänä, kumpaa periaatteista oli ennen muita noudatettava.

— Tietysti tulen, — sanoi hän vähimmättäkään epäilyksettä, mutta hyvin totisena.

Nikolai Konstantinovitshin alkaessa selitellä vanhempiensa osoitetta, jopa piirustaessa paperilapulle kadunkulmauksen ja porttikäytävän aseman, Aleksander kuitenkin tuskin saattoi kuunnella häntä, niin perinpohjaisesti hänen ajatuksiansa jo askarrutti kysymys miten tämä ensimmäinen sukellus venäläiseen hameväen maailmaan on saatettava tehottomaksi ja vaikutukseltaan nollan arvoiseksi.

"Pukeudun juhla-asuun" — ajatteli hän, — "olen mahdollisimman kohtelias, tanssin kerran syntymäpäivättären kanssa, sydämellisiin keskusteluihin en antaudu kenenkään kanssa, pysyn syrjässä, ja mitään lupauksia käydä uudelleen en anna. Huomenna on koko baali unohdettu, ja sitten tahdon olla periaatteissani vieläkin ankarampi."

Hänellä olivat oman käyttäytymisensä ohjeet täysin selvillä, kun hän 10:n ajoissa illalla ajoi kenraali paroni Clodt von Jürgensburgin kaksikerroksisen rakennuksen portaiden eteen. Vielä eteisessäkin, jonne hän jätti turkkinsa ja miekkansa, oli hänellä selvänä miten hän kumartaa kenraalille, miten paronittarelle, miten toivottaa onnea syntymäpäivän johdosta. Mutta kun hän astui saliin, oli kaikki ihan toisin kuin hän oli mielessään kuvitellut, ja hänen esiintymissuunnitelmansa häiriytyivät. Hän oli odottanut näkevänsä loistotanssiaiset, vieraat kankeina juhlapuvuissaan, menuettia tanssivina, syvään kumartelevina, niinkuin hän oli tottunut näkemään ranskalaisen ja englantilaisen hienoston pidoissa. Tosin oli sali kukilla koristettu, ja suuret kattokruunut levittivät häikäisevää valoa saliin, mutta koko olo tuntui siltä kuin jokin ei vielä olisi ollut järjestyksessä. Nuoret jo tanssivat salin toisessa päässä, mutta toiseen päähän oli tuotu jonkinlaiset ateljee-rappuset, joiden ympärillä vieraat häärivät, ikäänkuin ottaen kaikki osaa salin koristamisen viimeistelyyn. Kaikki käyttäytyivät niinkuin olisivat olleet kotonaan, ja Aleksander oli varmaan ainoa, joka oli ottanut kutsut juhlalliselta kannalta.

Esittely tapahtui näin:

Kolja (Nikolai Konstantinovitsh) huusi isällensä, kenraalille: Pappa hoi, täällä on ystäväni Aleksandr Gustavovitsh.

— Aa, — sanoi kenraali, joka seisoi puolivälissä rappusia, kiinnittäen iloisen vieraslauman keskellä jotakin ihmeellistä lyhtyä muiden värilyhtyjen lisäksi kattoköynnökseen. — Kovin hauska tutustua, tulen kohta alas. Olkaa hyvä, vapautukaa miekasta ja riisukaa hansikkaanne, olkaa kuin kotonanne.

Ja hän katsoi jälleen ylös kattoon, osoittaen sormellaan sitä kohtaa, mihin ylimmällä astuimella seisojan oli kiinnitettävä lyhty.

Paronitarta esiteltäessä oli seurattava Koljaa ainakin viiden huoneen läpi, ennenkuin emäntä löytyi. Mutta ei hänkään voinut kätellä tulokasta, sillä hän oli valmistamassa nuorisolle piirakaisia pöytävatiin ja hänen kätensä olivat tahmeina sokerista ja marjakeitoista. Koettihan hän hieroa kätensä selviksi pyyhinliinaan, mutta se ei ensi hätään onnistunut, ja nauraen hän pyysi Aleksanderia taaskin "olemaan niinkuin kotonansa". Koljaa hän kehoitti hoitamaan hyvin ystäväänsä ja esittämään kaikille tytöille. Kolja esitti muutamille rouville ensin.

Oli odotettava tanssin päättymistä. Kolja meni lyhtyhommaan.

Ainoa keino, jonka avulla Aleksander olisi päässyt osalliseksi yhteiseen riemulliseen mielialaan, olisi ollut ryhtyä esimerkiksi pitelemään rappusia, etteivät ne horjuisi, tai muuten ruveta kursailematta tuttavalliseksi kaikkien kanssa, vaikkei tiennytkään kuka kukin oli. Sekaantua vain joukkoon eikä olla millänsäkään. Laittaa itselleen hauskaa niinkuin kaikki muutkin, vaikka olikin käynyt sota-akatemian läpi ja nimitetty Henkivartijakaartin tykistöön. Hän teki muutamia yrityksiä, mutta ne eivät onnistuneet. Tämmöinen elämä oli liian outoa. Hän meni jälleen puhuttelemaan niitä vanhempia rouvia, joille oli esitetty, mutta vähän ajan perästä huomasi seisovansa vaiteliaana ja kömpelönä, kädet edessä yhtyneinä, suupielissä kangistunut hymy, sohvalla istuvien rouvien vilkkaasti puhellessa keskenään, jota he ilmeisesti tekivät hänen hankalan vaikenemisensa peittämiseksi.

Aleksander koetti siirtyä ryhmästä toiseen, mutta hän ei missään onnistunut. Ihmeellisintä kaikesta oli, että tässä seurassa, jota hän jostakin syystä oli kuvitellut toisarvoiseksi verrattuna ranskalaisiin seuroihin, hänet nyt tapasi odottamaton ujous. Aivan kuin koulupoika hän tunsi punastuvansa, kangistuvansa, ja tämän kaiken peittämiseksi teeskentelevänsä ylpeää, ylimielistä, luoksensa päästämätöntä, niinkuin todella olisi halveksinut tätä seuraa.

Harhailtuaan sinne tänne, ettei luultaisi hänen olevan aivan asiattomana ja yksikseen jätettynä, hän vihdoin joutui huoneeseen, jossa oli lapsia. Nämä järjestivät jotakin jonoa tuoleista ja ottivat mielellään vastaan Aleksanderin avun, kun oli saatava jonoon myöskin raskas nojatuoli. Ja näin Aleksander aikoi kenenkään huomaamatta saada ajan kulumaan, kunnes olisi sopivaa lähteä. Olihan Koljalle annettu sana pidetty.

Hän istui lapsilauman ympäröimänä, huvittaen heitä kaikenlaisilla kujeilla, kun alkoi kuulua lähestyvää puheen ja naurun sorinaa.

Nuoret olivat, vaikka vielä tanssiessaan, kyllä panneet merkille sekä Aleksanderin tulon että hänen jäykän, ylen arvokkaan esiintymisensä. Paha sipinä oli noussut heidän joukossaan. Herrat olisivat tyytyneet jättämään tulokkaan vain oman onnensa nojaan, mutta tytöt olivat täynnä uteliaisuutta "ruotsalaisensa" johdosta, joka oli ilmestynyt niin moitteettomassa, juhlan arvoa tunnustavassa puvussa ja oli niin suora ja niin ryhdikäs. Kohta hänen katoamisensa jälkeen heidät valtasi levottomuus. Missä ruotsalainen saattoi olla?

Ei sopinut mennä suorastaan hakemaan huoneesta huoneeseen, mutta he keksivät kotiljongin viimeiseksi tanssiksi yleisen galopaadin, jolloin kaikkien tanssijain, pidellen toinen toistaan kädestä, oli juostava ensimmäisen jäljestä menipä tämä minne tahansa.

Ensimmäisenä johti Vierotshka, Koljan vallaton serkku. Hän hyvin tiesi missä ruotsalainen oli, mutta tahtoi lennättää jonoa ensin kaikissa muissa huoneissa. Ja tämä lennätys sai hänen johdossaan niin vallattoman luonteen, että tuolit kaatuilivat ja rouvat kiljahdellen pakenivat tieltä.

Lastenkamariin saavuttua olivat kaikki osanottajat kovin hengästyksissään ja hurjastelun täytyi hetkeksi keskeytyä siihen huoneeseen. Naiset vaipuivat kikattaen puolipyörryksissä tuoleille ja herratkin löyhyttelivät itseään nenäliinoilla, hakien istumapaikkoja.

Kolja, joka oli jo tätä ennen löytänyt Aleksanderin ja tullut hänelle seuraa pitämään, käytti nyt tilaisuutta vihdoinkin esitelläkseen hänelle sisarensa, jonka syntymäpäivää vietettiin:

— Jelizaveta Konstantinovna, sisareni, — sanoi hän kääntyen
Aleksanderin puoleen. Ja Elisabetille sanoi:

— Aleksandr Gustavovitsh, ruotsalainen ystäväni.

Kohteliain, tavaksitullein sanoin Aleksander toivotti illan sankarittarelle onnea ja suuteli hänen kättään.

Elisabeth otti tervehdyksen vastaan loistavasti esitellyllä maailmannaisen veikeydellä, aniharvain läsnäolijain aavistaessa, että tuota 15-vuotiasta tyttönärettä suudeltiin ensi kerran kädelle, niinkuin aikaihmistä. Nyt Aleksander syvään kumartaen pyysi talon tytärtä johonkin seuraavista yhteistansseista.

Mutta Elisabeth, yhä samassa veikeydessään, sanoi:

— Ah, Aleksandr Gustavovitsh, pahoittelen, mutta olen jo pyydetty kahteenkymmeneen seuraavista tansseista. Jos tulemme tanssimaan vielä useamman, on kahdeskymmenesensimmäinen teidän.

Näin sanoen hän tarttui vierimmäistä tyttöä käteen.

Ja hänen johdollaan tanssijat alkoivat lentonsa edelleen ulos huoneesta, sipinän vallitessa tyttöjen joukossa, jotka olivat hyvillään ylpeän ruotsalaisen saamasta näsäyksestä.

Nyt olisi Aleksanderin erinomaisen hyvin sopinut lähteä, sillä hän oli täyttänyt kaikki mahdolliset velvollisuutensa sekä Koljaa että perhettä kohtaan. Mutta semmoisen äkkilähdön olisi Jelizaveta Konstantinovna tietenkin selittänyt loukkaantumiseksi ja tuntenut itsensä täydelliseksi voittajaksi.

Aleksander päätti jäädä, vieläpä tanssia Viera Petrovnan kanssa, mutta olla kokonaan huomaamatta Jelizaveta Konstantinovnaa, aivan kuin tämä olisi ilmaa, ja naisten valssin ajaksi mennä herrain tupakkahuoneeseen, josta naisten ei sopinut tulla hakemaan, — ettei Elizaveta Konstantinovna vain saisi päähänsä hieroa sovintoa ja pyytää häntä tanssiin.

Tupakkahuoneessa oli paljon herroja, ja siellä Aleksander joutui heti vilkkaaseen keskusteluun erään Dubrovinin ja puolalaisen Prshevalskyn kanssa.

Vasta monen katrillin, poloneesin ja kotiljongin perästä Elisabet jälleen muisti näkyvistä kadonneen ruotsalaisensa ja lähetti nuoremman sisarensa Katjan tiedusteluretkelle, sillä pitihän toki tanssia vähän sen ruotsalaisenkin kanssa. Viera kuuli tämän ja täynnä kujemieltä he menivät Katjan kanssa hakemaan kadonnutta.

Vähän ajan perästä pikku Katja juoksi Vieran lähettämänä Elisabetin luo, nyki tätä hameesta ja sanoi:

— Tule pian katsomaan. Siellä tapahtuu ihmeellisiä.

— Missä?

— No tupakkahuoneessa. He ovat piirittäneet ruotsalaisen ja huutavat ja riitelevät niin, että saa nähdä mitä siitä tulee.

Elisabet huomasi nyt, että salissa olijain rivit olivat todella harvenneet ja että monet vaelsivat herrain huoneesen päin, niinkuin jotakin näkemään. Hän meni heti nopein askelin sinne.

Tupakkahuone oli täynnä herroja, jotka olivat unohtaneet tanssin, ollen ilmeisesti enemmän huvittuneita siitä väittelystä, joka siellä tapahtui. Naisista oli vain harvoja päässyt tunkeutumaan huoneeseen, enimmät seisoivat ulkopuolella, kurkottaen kaulojansa ja koettaen toinen toisensa takaa päästä perille siitä mitä sisällä puhuttiin.

Vikisten ja nipistäen Elisabetia ranteesta Katja, joka oli keksinyt näköaukon lihavan Varvara Gavrilovnan puristettujen vyötäisten kohdalta, sanoi:

— Katso itse, siellä ruotsalainen istuu keskellä huonetta. Hän on vihastunut ja punoittaa kuin kukko. Minä huudan: hurraa! Hurraa!

— Ole hiljaa, Katja, ei saa, he ovat tosissaan, — sanoi Elisabet hilliten sisartaan. Ja hän tunkeutui ihmisten väliin kuullakseen ja nähdäkseen.

Hirveä sanakiista niillä tuntuikin olevan. Elisabet ahtautui väkisin yhä edemmäs. Ei siltä, että tämmöinen miespuolisten väittely, jolloin he unohtavat tanssin eivätkä näe ympärillään mitään eikä ketään, olisi muuta kuin ikävä, ja tytöillä onkin tapana mennä pois. Mutta nyt oli eri asia.

Elisabet oli vihdoin saavuttanut paikan, josta saattoi selvästi kuulla ruotsalaisen kiihtyneen äänen.

Kaikki tuntuivat väittelevän häntä vastaan. Nyt kuului Koljankin ääni, eikä Koljakaan ollut aivan ystävänsä puolella. Ilman vähintäkään hermostumista hän vain koetti saada tämän myöntymään edes yhteenkin kysymyksen kohtaan. Koljan ääni kuului hokevan:

— Kuule, Aleksander, kuule mitä minä sanon!

Mutta ruotsalainen ei kuunnellut ketään, sillä hänen oli annettava asiallinen ja pätevä vastaus kauniille, mustaviiksiselle, ivallisesti naurahtelevalle puolalaiselle Prshevalskylle, (joka aikoi suorittaa tuomarintutkinnon ja oli tunnettu teräväkielisenä väittelijänä).

Nyt Elisabet pääsi niin pitkälle, että jo näki ruotsalaisen kasvot edestäpäin ja voi ottaa hänet lähemmän tarkastuksen alaiseksi, näki hänen suoran nenänsä, puhtaaksi ajellun leukansa ja alkavan poskiparran, jonka oli kaiketi muodostuminen vasta valtaistuimelle nousseen keisarin kuosiin. Otsa oli korkea, ja vain pään takaraivo oli ehkä hiukan liiaksi ulkoneva, niinkuin joskus on viisailla ja vähän itsepäisillä. Rehellisesti räpyttelevät silmät välähtelivät mielenkiihkosta, mutta sisällinen vimmastus ei päässyt esille. Hän ei tuntunut yrittävänkään murskata vastustajiaan loisteliailla sanasutkauksilla, vaan pelkällä sitkeällä asiallisuudella, jota vastustajat tosin eivät malttaneet kuunnella loppuun, ja joka Elisabetistakin oli ikävää.

"Kuinka hauska olisi" — ajatteli Elisabet, kiihkeästi pureskellen hampaissaan nenäliinan kulmaa, — "kuinka hauskaa olisi, jos tuon miehen koko vimma yht'äkkiä purkautuisi minua kohtaan, ja saisin häntä lepytellä!"

Ja siinä toivossa, että hänkin joutuisi väittelyn pyörteeseen, Elisabet rupesi tarkasti kuuntelemaan millä nuo muut ärsyttivät ruotsalaista, ottaakseen peliin osaa.

Mutta kuunnellessaan hän unohti tämän tarkoituksensa ja rupesi vain arvostelemaan kumpi oli oikeassa, ruotsalainenko vai puolalainen Prshevalsky.

Kysymys koski juuri sitä mistä Kolja oli niin kovasti varoittanut puhumasta Aleksandr Gustavovitshin kanssa, nimittäin Suomen asiaa.

Nyt sanoi kaunis Prshevalsky jotakin, joka saattoi ruotsalaisen kiihtymään äärimmilleen. Hän kertoi jonkun sedistään olleen aikoinaan Suomen sodassa ja sanoneen, että koko tuo retki ei ollut sodan näköistäkään, vaan olivat venäläiset joukot vain tulleet ottamaan haltuunsa maan, jonka Napoleon oli Erfurtin kongressissa luvannut Aleksanteri I:lle. He tulivat vain asettamaan omia venäläisiä kuvernöörejään tämän maan kaupunkeihin, maata hallitsemaan.

— Entä väestön vastarinta? — sanoi Aleksander. — Entä veriset taistelut? Olette unohtanut koululäksynne.

— Sotilaamme saivat tietenkin potkia tieltään joitakuita sissijoukkoja, — sanoi puolalainen, paljastaen kauniit hampaansa.

— Tietysti, tietysti, — sanoivat useat läsnäolijoista. Ja joku huudahti äänekkäästi:

— Lakkiemme paljoudella me sellaiset sotajoukot tukahutamme!

Aleksander, joka oli istunut yksin kaikkien muiden seistessä hänen ympärillään, nousi nyt ylös. Venäläisenä upseerina hänen ei sopinut sanoa sitä mihin kiehuva veri yllytti. Ja tämä sydäntä kohden tulvahtanut veri jätti hänen kasvonsa kalpeiksi.

Elisabet innostui. Hänestä näytti, että nyt — nyt ruotsalainen paljastaa miekkansa. Nenäliina repeytyi hampaissa kahtia.

Mutta hänen pettymyksensä oli suuri. Ruotsalainen rupesi taas puhumaan aivan toivottoman hillityllä äänellä. Rupesi aivan loppumattomasti selittelemään asioita, luetteli lukemattomia Suomessa käytyjä ankaroita taisteluja, esitti taistelevien joukkojen asemia, mainitsi taistelujen nimet ja päivämäärät, väsyttäen kuulijakuntansa melkein aivan äänettömäksi.

Elisabetin alkoi olla ruotsalaista kauhean sääli, sillä tuossa kuulijain äänettömyydessä ei ollut ainoastaan kyllästystä, vaan myöskin salattua ivanaurua, jota puhuja ei näyttänyt huomaavan.

"Kun se nyt vain ymmärtäisi ajoissa lopettaa!" — ajatteli Elisabet, huomaamattaan siirtyen ruotsalaisen puolelle.

Mutta vaikenemisen sijaan rupesi Aleksander yhä perusteellisempiin historiallisiin todisteluihin.

Nyt kuului salista kiihottavan rytmikäs puolalaisen masurkan sävel. Se oli naisten masurkka, ja Elisabet valmistautui pyytämään häntä tanssiin, toivoen siten lopettavansa väittelyn suosikilleen eduksi.

Mutta Aleksanderilla oli vielä loppuponsi sanomatta. Ja korottaen ääntänsä hän todella sai huoneesta poistujat vielä pysähtymään.

— Jos kaikki nämä veriset taistelut, — sanoi hän korostaen jokaista sanaansa, — jos ne ovat herrojen mielestä pelkkiä satuja, niin mitä on silloin sanottava Porvoon valtiopäivistä, joilla Aleksanteri I vakuutti Suomelle sisäisen itsenäisyyden ja korotti maan Euroopan kansakuntien joukkoon. Olisiko hän sen tehnyt, ellei tämä kansa olisi osoittanut uskottavia voimannäytteitä, jos se olisi antautunut vapauttaan puolustamatta?

— Ahaa, — huudahti Prshevalsky ivallisesti, — tämä venäläinen upseeri siis väittää, että me olimme pakotetut antamaan pikku Suomelle perustuslain, ollaksemme turvatut vastaisuuden varalta!

Kaikki purskahtivat korvia tärisyttävään naurunrähäkkään ja huoneeseen palasivat uteliaina nekin, jotka olivat sieltä lähteneet.

— Lakeilla tukehutamme! Lakeilla tukehutamme! — huudettiin usealta taholta.

Kauhukseen Aleksander huomasi, että tätä tahallista väärinkäsitystä oli mahdoton oikaista ilman pitkiä selityksiä, joihin ei kuitenkaan enää ollut aikaa. Mutta oikaisematta jättäminen taas olisi saattanut Venäjän palveluksessa olevan upseerin todella omituiseen valoon.

Tietämättä mitä tehdä hän seisoi siinä yksin kuin metsästäjäin piirittämä hirvi, joka jo tuntee puolustautumisen mahdottomaksi.

— Mitä tämä nyt on? — huudahti Elisabet voimatta enää hillitä itseään. — Ettekö todellakaan näe, että olette sata yhtä vastaan! Vai lakeilla tukehutatte! Minä ainakin olisin tehnyt keisarin sijassa samoin kuin hän, ja juuri siksi, että heitä on niin vähän. Olemmeko heitä paremmat siksi, että meitä on sata miljoonaa? Eivätkö he ole kasvultaan yhtä pitkät kuin mekin, ja heidän silmänsä samanlaiset, ja nenä ja korvat? En näe erotusta. Aleksandr Gustavovitsh taitaa olla meitä vähän pitempikin. Oikein hävettää kun pöyhistellään sillä että "paljon ja paljon"!

Nuoren syntymäpäivättären odottamaton vetoaminen hävyn tunteeseen juuri silloin kun mahtailtiin, teki vaikutuksensa. Prshevalsky pujahti ulos huoneesta. Litvinov rupesi puolustamaan ruotsalaista ja monet yhtyivät häneen. Monet pilkkaajista luikkivat häpeissään pois. Syntyi yleinen, Aleksanderille myötämielinen puhelun sorina.

Mutta Elisabet kumarsi hänelle, pyytäen masurkkaan.

Kun he käsi kädessä menivät saliin, sanoi Elisabet:

— Aleksandr Gustavovitsh, älkää olko millännekään, ja ennen kaikkea, älkää ajatelko venäläisistä pahaa äskeisen johdosta. Tuo Prshevalsky ei ole oikeastaan venäläinen, vaan puolalainen, ja kuka heitä tietää, he ovat niin kateellisia.

— Puolalla onkin syytä kadehtia Suomea, — sanoi Aleksander.

— Minä tarkoitin toista kadehtimista. Hän kadehti sitä huomiota, minkä te herätitte tullessanne.

— Herätinkö minä huomiota? Millä?

Elisabet katsahti häneen nauraen ja sanoi:

— No sen ilmaisen tuonnempana, kun paremmin tutustumme.

"Veikeilee", ajatteli Aleksander. Mutta tuiman ottelun jälkeen hänestä tuntui kovin suloiselta nuoren naiskäsivarren lempeä kosketus.

"Miksi hän tuli äkkiä niin totiseksi?" — ajatteli Elisabet.

Aleksander tanssi katsojain mielestä virheettömästi, solakka vartalo miehekkään suorana, ja omituisen hillitysti, joka herätti huomiota venäläisessä seurassa. Semmoisiakin masurkkaliikkeitä, jotka venäläisen ja puolalaisen käsityksen mukaan oli tehtävä tulisen kiihkoisasti, täydellä antaumuksella, niin että ihmisen koko persoonallisuus sillä hetkellä unohtui ja hän oli pelkkää tanssia, niitä ruotsalainen teki päinvastoin välinpitämättömän pidättyvästi, ollenkaan unohtamatta henkilöllisyyttään ja ikäänkuin tahallaan ilmaisten tanssinnan toisarvoisuutta. Tanssin aikana hän ei puhunut sanaakaan eikä ruvennut naureskelemaan naisensa kanssa.

Tämä ehdoton vaikeneminen ja kasvojen totisuus, tämä kylläkin tahtitarkka mutta pidättyväinen jalanheitto, tuo omituinen toisarvoisuuden tuntu, joka ikäänkuin sanoi musiikille: rämise sinä minkä rämiset, minä tanssin niinkuin haluan, — se kaikki oli perin uutta ja leimattiin ruotsalaiseksi erikoisuudeksi.

Mutta se miellytti Elisabetia suuresti.

Se miellytti pian kaikkia muitakin niin, että sitä täytyi ruveta matkimaan. Ei kukaan enää hyppinyt eikä hurjistellut. Jalat tekivät tanssiliikkeitä, mutta yläruumis pysyi arvokkaan levollisena, päät olivat hiukan kallellaan, kulmakarvat koholla ja ilme niin totinen, että olisi luullut hautajaisista tultavan.

Elisabet pani merkille, että itse Dubrovinkin, joka oli ehkä tulisin puolalaisen masurkan tanssija, seuraavissa vuoroissa tanssi hillitysti, oli surumielisen totinen eikä puhutellut naistaan.

Joten oli hyvinkin luultavaa, että tämä uusi, kyllästyttävää puolalaista liikakiihkoisuutta ylenkatsova tanssimistapa vielä tulisi yleisempäänkin muotiin.

Ikävämpi oli, että Aleksandr Gustavovitshia ei tahtonut saada tanssin väliajoillakaan näyttämään leppyneeltä ja hyvätuuliselta. Elisabet esitti hänet kaikkein iloisimmille tytöille, mutta tuloksetta. Ruotsalainen hyvästeli isäntäväkeä pian poloneesin jälkeen ja hävisi pidoista.

Suuri tappio Elisabetille. Hän oli tähän asti todellakin osannut saada iloiseksi kenen vain. Miksi ei tätä ruotsalaista? Hän koetti asettua Aleksandr Gustavovitshin kannalle, kuvitellen joutuneensa vieraaseen maahan ja samanlaisen hyökkäyksen alaiseksi. Kaikki olisivat soimanneet ja haukkuneet venäläisiä. Olisinko suuttunut itikanpistosta? Miksi ei Venäjää saisi haukkua? Mutta jos Venäjä olisi ollut hyvin pieni ja Suomi hyvin suuri, silloin olisin varmasti suuttunut. Olisin vaatinut sen Prshevalsky pahuksen kaksintaisteluun!

"Kunpa se ruotsalainen ei vain ajattelisikin sitä tehdä!" — hätkähti
Elisabet, sydän sykähtäen.

Tämä ajatus suuresti vaivasi häntä vielä sittenkin kun pidot olivat jo päättyneet ja vieraat lähteneet. Ei tahtonut tulla unestakaan mitään.

Aamupuoleen yötä hän keksi mitä oli tehtävä. Ensiksi hän sanoo omaisille, ettei Aleksandr Gustavovitshin läsnäollessa saa enää milloinkaan ruveta Suomesta puhumaan. Toiseksi hän sanoo Koljalle, että käskisi ystävänsä tulla viimeistään kahden viikon kuluttua, jolloin oli laskiainen ja suuri rekiretki tehtäisiin Tsarskoje seloon kolmivaljakoilla. "Silloin ruotsalainen lepytetään täydellisesti", — ajatteli Elisabet, sillä se, ettei hän ollut lepytyksessään onnistunut, ei antanut hänelle hetken rauhaa. Ja siihen päätökseen hän vihdoin nukkui.

XIII. ALEKSANDER VOIMISTELEE.

Omituista oli, että keskelle sitä harmia ja tuimaa katumusta, joka tuon vasten Aleksanderin kaikkia suunnitelmia ja päätöksiä tapahtuneen käynnin johdosta ja erittäinkin tuota tyhmää väittelyä muistellessa raateli hänen mieltään, oli jäänyt myöskin jokin miellyttävä läikkä, joka valoi suloista lievennystä katumuksen kirvelevään pätsiin.

Mikä ihmeen asia se saattoikaan niin epämiellyttävät muistot muuttaa siedettäviksi, jopa viihdyttää ja saada yhä uudestaan ottamaan pohdittavaksi tuon illan tapahtumat? Kohta oli jo viikko siitä illasta vierähtänyt ja yhä hän otti aamuin illoin ajatellakseen kaiken alusta loppuun ennen kuin hyökkäsi vuoteestaan tai vaipui uneen. Miellyttävä läikkä väikkyi kuin peiliheijastus sinne tänne kaiken kamaluuden yli, sulostuttaen ja keventäen.

Hän tutki tutkimistaan mitä tuo saattoi merkitä ja mistä se johtui. Omituista kyllä, sillä oli oikeastaan värinsäkin. Se oli hyvin tumman sininen eli gredliini, ja siinä oli ylt'yleeasä pieniä valkoisia pyörylöitä, joten se muistutti jotakin musliinivaatetta.

Mutta kun Aleksander yht'äkkiä huomasi, että Elizaveta Konstantinovnalla oli ollut koruton puku juuri sellaisesta vaatteesta, hyökkäsi hän vuoteesta siinä silmänräpäyksessä. Tämähän oli jo liikaa, ajatteli hän. Eikö hän ollut kiven kovaan päättänyt olla ajattelematta Elizaveta Konstantinovnaa, ja eikö siinä asiassa ollut erinomaisesti onnistunutkin? Ja nyt tullaan musliinihameen muodossa! Hän alkoi tarmokkaasti voimistella.

Voimistelussaan hän noudatti säännöllistä, joka liikkeen suhteen tarkasti määrättyä kaavaa. Siihen kuului paitsi tavallisia käsien ja jalkain ojennusliikkeitä 1) polvien notkistus, kädet lanteilla, 2) toisen jalan oikaiseminen eteenpäin ja toisella nouseminen asentoon. 3) Vartalon taivutus taaksepäin, kädet lanteilla, kiertäminen vasempaan, sitten oikeaan, 4) samanlainen niskan ja pään kiertely. 5) Jalat hajalle, voimakkaita hakkuuliikkeitä ojennetuin käsivarsin ja yhtynein kämmenin, ylhäältä alas jalkojen väliin.

Kun hän nousi asentoon tästä viimeisestä liikkeestä, oli hänen hengityksensä rajun kiihtynyttä, pää punaisena veren voimakkaasta syöksystä ja mielen iloinen uudistus antoi tavallisesti ilmaisunsa jossakin mehevässä Glunttien sävelmässä.

"Drick ur ditt glas, se döden på dig vä-äntar!"

Katkelma puhui kuolemasta, mutta tuota mehevää "vä-äntar" oli kerrassaan hytkähyttävän iloista laulaa.

Tällä kertaa laulahdus jäi kuitenkin tulematta, sillä Aleksander oli tyytymätön voimisteluunsa. Hän ei näet ollut voinut estää ajatustensa palautumista musliinivaatteeseen, vaan pään kiertyessä ja viipyessä vasemmalle taivutettuna hän oli ehtinyt lyhyesti toistaa mielessään kaiken mitä Jelizaveta Konstantinovna oli väittelyssä hänen puolustuksekseen sanonut.

Täytyi ottaa ankarampaa voimistelua.

Hänellä oli rautatanko riippumassa kahden köyden varassa ja siinä hän tarpeen tullen teki sangen vaikeita ja voimiakysyviä liikkeitä vapaiden liikkeittensä lisäksi. 24 kertaa hän saattoi vetää leukansa tankoon kiinni käsiä koukistamalla. Sen suoritettuaan hän käsien välitse pujottautuen veti selkänsä poikittain tangon päälle ja joko kohottautui tangolle istumaan tai laskeutui riipuksiin käsiensä varaan, josta hyppäsi maahan polviennotkistusasentoon.

Ja jos omavaltaiset ajatukset sittenkin kiertyivät musliiniin, tahtoi hän niiden suhteen käyttää toista suunnitelmaa. Hän aikoi kurittaa koko tuota perhettä mitä ankarimmalla arvostelulla.

Koko perhe oli ilmeisesti alusta loppuun pelkkää Koljaa, suvustaan, isänmaastaan ja mistään uskonnosta välittämätöntä, jonkinlaista taiteilijarotua, joka ei huolehtinut edes puvuistaan. Onko kuultu, että paronin ja kenraalin vanhin tytär omana syntymäpäivänään, satalukuisten vieraiden läsnäollessa esiintyy ihan suorassa ja mitä halpahintaisimmassa musliinipuvussa, tukka sidottuna nauhasella pään taakse? Kiireestä kantapäähän ilmeinen Kolja, hänen toisintonsa, itse Koljaakin koljempi!

Näitä hän mietti istuessaan tangolla, joka äskeisen liikkeen jälkeen vielä vähän keinui. Sitten hän keikautti polvien varassa selälleen ja tuli seisaalleen maahan.

Tätä ankaran arvostelun keinoa hän käytti sitten koko päivän työskennellessään yleisesikunnan virastossa, jos vain ajatusten puolelta jotakin omavaltaisuutta sattui ja jos miellyttävä läikkä alkoi uudelleen välkehtiä. Siellä ei ollut paljon aikaa syrjä-ajatuksiin. Selittämätön oli hänelle vain se omituinen keveys ja iloisuus, jolla hän tänään käsitteli kaikkein ikävimpiäkin virka-asioita. Kaikki oli kuin hauskaa leikkiä vain. Hän puhui sukkeluuksia virkatoveriensa kanssa ja sai hyvälle tuulelle koko osaston.

Työajan päätyttyä hänessä heräsi kaukainen epäluulo tätä hyvätuulisuutta vastaan. Aivan äkkiä ja odottamatta se heräsi kotimatkalla, joten Aleksander päätti mennä mielensä haihduttamiseksi balettia katsomaan. Ja seuraavina iltoina hän aikoi käydä oopperoissa ja keisarillisissa teattereissa.

Myöhään illalla saavuttuaan kotiin ranskalaiseen hoitolaansa hän päätti ryhtyä kirjoittamaan äidille pitkää kirjettä ja vetikin jo esille äidin kirjeistä sen, johon nyt oli vastattava, kun huomasi, että hänen työpöytänsä toiseen kynttilään oli puhkaisemalla pujotettu paperiarkki, nähtävästi jotta hän sen kohta huomaisi.

Paperiin oli ilmeisessä kiireessä töhritty seuraavaa:

"Rakas Aleksandr, olin luonasi sinua tapaamassa. Omasta ja sisareni puolesta pyydän sinua laskiaisajolle Tsarskojeen. Lupaavat hauskaa. Lähtö tapahtuu meiltä klo 11 a. p.

"Kolja."

Ajatuksiinsa vaipuneena hän tietämättä mitä teki otti pöydältä suuret saksensa ja leikkeli paperin vaivaavasti epäsuorat kulmat säännöllisen suunnikkaan kulmiksi, rutisti myttyyn reunat ja vei uuniin. Sitten hän kauan oikoili sitä paperin kohtaa, joka oli puhkottu, silitteli repeämän reunat, paineli paperin huolellisesti taitteisiin ja oli pistämäisillään salkkuun asiapaperien joukkoon, mutta heräten ajatuksistaan vei senkin paperin uuniin.

Sen tehtyään hän naurahti, sanoen varmasti ja harvaan:

— Ei ikinä!

Sillä hän ei aikonut ikinä enää mennä siihen taloon.

Sen sijaan hän otti esille äitinsä valokuvan, pujotti sen seisovaan kehykseen, jonka oli juuri samana päivänä ostanut, ja asetti pöydälle ihan eteensä, siinä olemaan niin kauan kuin hän kirjoittaa. Äidin kuva oli oleva hänen ajatuksiensa ylimpänä vartijana.

Kirjeen kirjoitettuansa hän todella tunsi kohonneensa jälleen siihen maailmaan, jossa hän tahtoi olla: äiti, isänmaa, yleneminen ylimmille asteille Suomen ja suomalaisuuden hyväksi — tämä oli hänen oikea maailmansa, josta älkööt mitkään musliiniläikät vetäkö häntä alas! Ne olkoot iäksi voitetut!

Kuitenkin hän kaiken varmuuden vuoksi otti mukaansa äidin valokuvan ja asetti sen taskukellon kera tuolille, joka oli vuoteen vieressä hänen nukkuessaan.

Silmät rypistyksissä siihen katsoen hän tunsi unen lähestyvän ja tiesi viimeisen ajatuksensa olevan: äiti, Suomi, yleneminen…

Hän puhalsi kynttilän sammuksiin.

Mutta niin harjaantunut kuin ihminen saattaa ollakin pakottamaan ja hallitsemaan ajatuksiansa, ei hän voi estää, että nukkumisen hetkellä, kun hengitys putoaa ensimmäiseen kuorsahdukseen, koko maailma käännähtää ylösalaisin ja ajatukset laukeavat siteistään, karaten omavaltaisille poluille. Vaikka kohta heräisikin tästä kuorsahduksesta, ovat ne jo ehtineet punoa kokoon pitkän romaanin. Yhdessä ainoassa tuokiossa!

Niinpä Aleksander kavahti hereille ja suuresti ihmetteli, miksi hän oli uneksinut Pietarin kirkonkellojen pampattavan pääsiäistä, kun unessa oli kuitenkin kysymys ollut vain laskiaisen vietosta, sillä hurjasti ajettiin kolmivaljakoilla tuntemattomia katuja myöten ja kaikki ohjat olivat olleet Aleksanderin käsissä, aivan kuin roomalaisilla kilpa-ajajilla. Hurjassa lennossa hän oli ehtinyt vain sen verran käännähtää, että oli saanut huudetuksi taakseen Jelizaveta Konstantinovnalle: pitäkää lujasti kiinni, muuten olette hukassa! Ja tyttö oli todella pitänyt lujasti kiinni hänen ohjastavasta käsivarrestaan, se suloinen lapsi, joka oli ensin puolustanut häntä venäläisten edessä ja sitten venäläisiä hänen edessään.

Aleksander uudisti silmäinsä rypistyksen.

— Ei ikinä! — toisti hän taas, pakottaen ajatuksensa entiseen raiteeseen, saamatta enää nähdä miten kilpa-ajot päättyivät tai tuntea tytön kieppuvan käsivarressaan.

Hänen silmänsä olivat yhtä ankarissa rypyissä vielä neljän tunnin kuluttua hänen herätessään, talviaamun jo valjettua. Hän heräsi omaan äänekkääseen Elisabetin nimen huutamiseen. Tanssiaiset olivat näet uudistuneet, ja tuostapa Prshevalskysta hänellä nyt oli koko yön kiusaa. Koko yön oli kestänyt yhä kiihtyviä poloneesivuoroja, joita oli johtanut Jelizaveta Konstantinovna siten, että kuiskasi komentosanat Aleksanderin korvaan, ja Aleksander sitten huusi ne muka ominaan koko tanssiseuralle. Heidän yhteinen salajuonensa oli antaa kaikkien hämmästyä ruotsalaisen tavatonta poloneesitaitoa ja kekseliäisyyttä. Tytöllä ei ollut muuta mielessä kuin saada hänet edulliseen valoon ja kunnostautumaan.

Tosin hän yhä aikoi sanoa Jelizaveta Konstantinovnalle, että tuo oli oikeastaan epärehellistä peliä, mutta kun tyttö oli niin innoissaan hänen menestyksestään ja kun tämä oikeastaan oli unta, ei hän sanonut mitään, vaan antoi mennä unen laskuun, ja vain yhä innokkaammin ja äänekkäämmin huuteli tanssivuoroja, näiden muuttuessa yhä satumaisemmiksi ja hurjemmanluontoisiksi.

Aina kun he olivat kohtaavinaan Prshevalskyn, teeskenteli Elisabet — yhteisymmärryksessä Aleksanderin kanssa — mitä iloisinta ystävällisyyttä puolalaista kohtaan, nyykäytteli päätään ja säteili hymyissään. Mutta sopivan hetken tultua hän antoi sovitun merkin Aleksanderille ja he liukuivat pois Prshevalskyn edestä. He koettivat kadota hänen näkyvistään, mutta se ei ollut suinkaan helppoa, vaan vaati heiltä mitä suurinta kekseliäisyyttä, ja neuvotellen he kuiskivat toistensa korviin. Puolalainen näet kohtasi heidät aina juuri siinä missä olisi vähimmin odottanut, eikä Aleksander ollenkaan osannut antaa kasvoillensa semmoista teeskennellyn lempeyden ilmettä, mikä olisi jostakin syystä ollut tässä tilanteessa aivan välttämätöntä.

Vihdoin Elisabet, puolalaisesta päästäkseen, käski komentamaan yleisen galopaadin, parittain. Aleksander huudahti reippaasti komennuksen, ja se otettiin vastaan riemuhuudoin. Hän oli tanssi-illan ylin sankari. Hurjistuneiden tanssijain seuraamina he lensivät Elisabetin kanssa kaikkien huoneiden läpi.

Mutta joka paikassa oli puolalainen heitä vastassa, vaikka he olisivat viimeiseen perukkaan paenneet. Elisabet nauroi vain yhtä ystävällisesti puolalaiselle, mutta salaa teki Aleksanderille merkkejä karkuun lähtemiseksi.

Heidän tanssittuaan kortinpeluu-huoneen pöytien välitse ja pantuaan kynttilät heilumaan ja pelaajat jättämään paikkansa, heidän rynnättyään teehuoneen läpi ja saatuaan rouvat kiljahtelemaan ja juoksemaan ovista, Elisabet kuiskasi Aleksanderin korvaan ja käski johtamaan galopaadin puistoon. Siellä oli elokuun kirkas kuudan. Jotkut parit saattoivat vaivoin seurata heidän hurjaa lentoansa noin puoliväliin puistoa, mutta kun puiston tihetessä valot talosta eivät enää kauemmas kantaneet, jäivät muut kaikki jälkeen ja he lensivät vain kahden yhä edemmäs aivan pimeätä lehmuskäytävää pitkin, ollakseen vihdoinkin turvassa. Jos oli ollut vaarallinen tämä villi vauhti kuutamon puolihämärässä, niin vielä vaarallisempi oli lento pilkkosen pimeässä, ja heidän molempien sydämet vavahtelivat pelosta, että he eksyvät käytävältä ja jokin oksa sattuu silmään.

Mutta tuoltapa jo näkyy kuun valaisema aukeama. He vetäytyvät vielä kiinnemmäksi toisiinsa, tuntien vihdoinkin pääsevänsä pois pimeästä. Silloin he kuitenkin huomaavat, että puolalainen seisoo aukeamassa. Kuu valaisee hänen valkoista otsaansa ja hänen kasvonsa ovat valkoiset, posket ja suu pyöristyneinä ivalliseen nauruun. Tukan kiharainen mustuus on hävinnyt ympäröivään pimeyteen.

Elisabet pysähtyi kuin kivettyneenä. Mutta jostakin vain unessa selvästä syystä hänen oli aivan välttämätöntä heti mennä puolalaisen luo, niinkuin olisi muka häntä vain hakenutkin, tekeytyä taas säteilevän ystävälliseksi ja hymyileväksi. Tällöin hänen vartalonsa alkoi irtaantua Aleksanderin otteesta, käsivarret liukua Aleksanderin käsivarsilta, katseen uskaltamatta hetkeksikään kääntyä puolalaisesta. Vihdoin kädet hiljaa pyyhkäisivät Aleksanderin käsiä ja sormenpäät erkanivat sormenpäistä.

Puolalainen avasi sylinsä.

Elisabet alkoi lipua puolalaista kohden.

— Elisabet! Elisabet! — huusi nyt Aleksander, ja puolihorroksissa hän kuuli oman äänensä. Puolihorroksissa hän myös raotti luomiansa, joiden välistä ensin näkyi paitsi valkuaista vain alareuna silmäterästä, sen verran että hän tuli aamuvalon tietoon. Autuas hymy väikehti vähän aikaa hänen huulillaan, sillä olihan onnellista, ettei mitään Elisabetin viskautumista Prshevalskyn syliin ollut milloinkaan tapahtunut, vaikkei ikävä kyllä myöskään Aleksanderin ja Elisabetin välillä mitään yhteisymmärrystä, ei salaliittoa eikä korviin kuiskimista.

Mutta sikäli kuin Aleksanderin tietoisuus valveutui, avasi hän silmänsä, pää kohosi aluselta ja kohta rypistyi otsa uhkaavaan ankaruuteen sen hänen omituisen, Elisabetia kohtaan tuntemansa lämpimyyden johdosta, joka yhä vieläkin hiveli koko hänen olemustansa. —

"Mitä tämä on?" — ajatteli hän, nopeasti kooten todellisuuden lankoja yhteen ja yhä voimakkaammin kauhistuen hengessään. — "Tuskin vielä kahta viikkoa ensi tutustumisesta, ja alanko minä jo rakastua tuohon venäläiseen letukkaan!"

— Oho! — huudahti hän aivan kuin jollekin näkymättömälle viholliselle, kohtalolle, taikka suoraan paholaiselle. — Äläpäs sentään!

Ja samassa hän hyppäsi permannolle pystyyn, heilautti kätensä vimmatusti ilmaan, hieroi rajuin ottein päänsä punaiseksi, viskasi sitten paidan mykkyränä luotaan ja juoksi kylmään kylpyhuoneeseen.

— Äläpäs, äläpäs! — hoki hän yhä, asettui ammeeseen ja heitti ämpärillisen jääkylmää vettä ylitsensä.

Vasta kauan aikaa tämän jääkylvyn jälkeen alkoi sen kirpeä, ihoa kihelmöivä vaikutus laimeta ja yöllisen unen muisto virota hereille. Puolustautuakseen oman itsensä edessä Aleksander ajatteli:

"Voiko ihminen oikeastaan mitään unikuvia vastaan! Ajatukset tulevat ja menevät omin päin, ei niille mitään voi. Vasta teoistahan ihminen on vastuussa. Ja niitä ei minulla ole omallatunnollani, eikä ole oleva! Tehkää te siellä rekiretkiänne niin paljon kuin haluatte!"

Mitä muuten tämän päiväpaisteisen, sinitaivaisen, kirkkaan laskiaistiistain viettoon tulee, niin päätti hän — viraston ollessa suljettuna — ottaa ajurin ja vihdoinkin käydä katsomassa kuuluisaa Pulkovan observatoriota, jonne oli Pietarista matkaa noin 17 virstaa. Sinne oli häntä kutsunut käymään itse professori Struve, tuon tähtitieteellisen laitoksen johtaja, joka geodesian ja astemittauksen opettajana Sota-akatemiassa oli tutustunut Aleksanderiin, ja huomattuaan nuoren upseerin matemaattiset opinnot sangen laajoiksi mielistynyt häneen, ehkä myös toivoi joskus vastaisuudessa voivansa houkutella hänet siirtymään laitoksen apurikseen ja työtoverikseen.

Aleksanderin saavuttua sinne oli tosin laitoksen kaikilla virkamiehillä laskiaisloma ja tähtitorni oli suljettu, mutta professori oli hyvillään hänen tulostaan, omakätisesti avasi laitoksen kaikki ovet ja näytti sen mahtavat kaukoputket pienimpiä erikoisuuksia myöten.

Erittäin ystävällisiä olivat hänelle myöskin professorin tyttäret, jotka emännöitsivät tämän asunnossa. He vaativat Aleksanderia kiven kovaan jäämään päivällisille. Mutta hän kieltäytyi kohteliaimmin. Hänellä tuntui olevan ikäänkuin jotakin kiireellistä tehtävää, jotakin ehdittävää. Mitä se oli, siitä ei hän tosin itsekään ollut selvillä. Mutta pian hän vain rupesi lähtöä tekemään, herätti torkkuvan ajurinsa ja juuri ennen päivällisaikaa pyyhälsi kotimatkalle.

XIV. LASKIAISENA.

Laskiaisajelun valmistuksia, josta piti tuleman tällä kertaa jotakin aivan erinomaista, johti Elisabet Koljan ja "kaikkein parhaimman" ystävättärensä Vieran kanssa, joka oli hänen serkkunsa eli setä Pjotr Karlovitshin tytär.

Tästä Vierasta eli Vierotshkasta Elisabet väitti, että hän oli korvia myöten rakastunut ruotsalaiseen silloin syntymäpäivätanssiaisissa ja että olisi kerrassaan julmaa, ellei Aleksandr Gustavovitshiä sijoitettaisi Vierotshkan rekitoveriksi laskiaisajelussa.

Kun mentiin äidiltä kysymään mitä hän ruotsalaisen sijoittamisesta arveli, sanoi hän, että olisi sopivampi sijoittaa hänet neiti Berkovin toveriksi, koska tämä asui kesäisin Suomen puolella Uudellakirkolla ja tunsi suomalaisia oloja, joten hänen olisi ehkä helpompi keksiä jotakin keskustelun aihetta totisen ruotsalaisen parina.

Tämä neiti Berkov, kotinimeltään Shura, oli toinen Elisabetin "kaikkein parhaista" ystävättäristä, johon Kolja puolestaan oli rakastunut. Olisi ollut kerrassaan julmaa heidätkin sijoittaa eri rekiin.

Vihdoin Vierotshka itse saapui paikalle.

Kun hänelle sanottiin, että ruotsalaista oli ajateltu hänen rekitoverikseen, alkoi hän kuitenkin merkitsevästi rykiä, jonka ryinnän tarkoitusta ei kukaan näyttänyt ymmärtävän. Mutta Elisabet punastui, koska huomasi Vieran tarkoittavan, että ruotsalaiseen ei muka ollut rakastunut kukaan muu kuin Elisabet itse.

Elisabet tiesi kuitenkin asian olevan niin, että hän vain tahtoi lepyttää Aleksander Gustavovitshin, eikä mitään muuta. Tämän rekiretken tarkoitus oli nyt hyvittää sietämätön tappion tunto. Parhaiten olisi lepytys käynyt todella istumalla samaan rekeen, mutta silloinhan Viera olisi saanut vettä myllyynsä.

— Minäpä ehdottaisin, että Liza ottaisi ruotsalaisen, — sanoi Vierotshka pyörähtäen kantapäällään ja imien karamellitahmeita sormiaan.

— Vierotshka, oletko tullut hulluksi? — sanoi Elisabet eloisasti. — Ja sitä paitsi kukas silloin Litvinovin ottaisi, joka aina minulle annetaan?

Muut tytöt kaikki kannattivat Vieran ehdotusta ja Viera puolestaan sanoi kyllä ottavansa Litvinovin.

Silloin Elisabet sanoi:

— No jos minut suorastaan pakotetaan ottamaan Aleksandr Gustavovitsh, enhän minä tahdo mitään häiriöitä toimeenpanna. Olkoon sitten niin.

Johon Elisabetin puheeseen Viera taas merkitsevästi ryiskeli, ja Shura, vaihdettuaan hänen kanssaan silmäyksen, hymähti. He olivat ilmeisesti samaa mieltä.

Kun tämä rekiretken pääkysymys näin saatiin ratkaistuksi, oli toisena kysymyksenä, kuka tai ketkä ihmisistä, tapojen ehdotonten vaatimusten mukaisesti, saataisiin nuorten paimentajaksi, ja riittäisikö siihen Mihail Konstantinovitsh, se Mishaksi sanottu Elisabetin vanhin veli, joka oli juuri vastikään mennyt kihloihin Elisabetin kolmannen kaikkein parhaimman ystävättären ja kaiman, Lizan, Shuran serkun kanssa. Misha ja tämä Liza Gavrilovna olivat ikänsä puolesta kylläkin kelvolliset nuorison esiliinoiksi, mutta oli epätietoista haluttiko heitä istua sen johdosta reessä tuntikausia.

Misha oli mennyt kihloihin Lizan kanssa "ystävyydestä" eikä "rakkaudesta", sanoivat asiantuntijat.

Elisabetille oli suurena arvoituksena miksi näin sanottiin. Sillä Liza oli suloisin ja ihanin olento mitä maa yleensä voi päällänsä kantaa. Perheet ymmärsivät toisensa joka sanassa ja ajatuksessa, toistensa vähimmät vihjaukset ja suhteitten väreilyt. Parempaa vaimoa ei Misha olisi saanut vaikka olisi maailman halki hakenut. Sen sijaan hän rakastui erään arveluttavan herra S:n sisareen, köykäiseen, pintapuoliseen olentoon, joka komiikkaa ei ymmärtänyt, mutta tyhmyyksille nauroi ylenpalttisesti.

Tämä oli Elisabetin mielestä aivan huimaavan käsittämätöntä. Misha oli hänen ja kaikkien muidenkin perheenjäsenten ylin auktoriteetti kaikissa maku- ja taidekysymyksissä, hän maalasi itsekin maisemiaan niin ehdottoman rehellisesti, että syventyipä niihin kuinka perusteellisesti tahansa, ei missään saattanut kohdata vähintäkään valhetta, tahallista tehostusta tai vaikeuksien peittämistä epäselvyydellä. Alituisella arvostelullaan ja koko olemuksellaan hän oli luonut ja istuttanut heihin käsitykset siitä, mikä on arvokasta, mikä arvotonta, mikä on viisasta mikä tyhmää, mikä luonnollista mikä teeskenneltyä, mikä humoristista mikä idioottimaista, melkeinpä hän piti esteettistä vaistoa ihmisen ylimpänä ominaisuutena, jopa hyvän ja pahan mittana. Hän sen vuoksi halveksi sydämensä pohjasta kaikkia niitä, jotka eivät taidetta ymmärtäneet, useinpa tuntui melkein säälimättömältä hänen kolea arvostelunsa ja armottomuutensa semmoisia ihmisiä kohtaan. Ja nyt tämä sama mies rakastuu ihmiseen, joka taiteesta ei ymmärrä enempää kuin jokin röhkivä nelijalkainen hopealusikasta, — joka, maisemataulua kerran katsellessaan, oli osoittanut aurinkoisella tiellä olevaa tummaa varjoa ja kysynyt: onko tuo lehmä?

Voiko tämmöisiä ajatella höperöksi tulematta? Voiko tämmöistä ollenkaan käsittää! Sanovat: rakkaus on sokea, mutta he unohtavat, että tässähän on kysymys Mishasta, maailman viisaimmasta ja teräväpäisimmästä ihmisestä! Mitä on siis tuo "rakastuminen", jos se aikaansaa niin nurinkurisia asioita, jos se saa ylenkatsomaan "ystävyyden" vaatimukset ja luopumaan sellaisesta enkelistä kuin Lizakin oli?

Sanokaa, hyvät ihmiset, mitä nuoren tytön pitää semmoisista asioista ajatella.

Mutta ei kukaan puhu mitään — ei ainakaan nuorelle tytölle. Aivan kuin tämä asia ei lainkaan kuuluisi hänelle. Pelkkiä olkapäiden nytkähtelyjä, käden heiskahduksia, jotka merkitsevät: sinä Elisabet et vielä voi näitä asioita ymmärtää.

Misha tulee yhä harvapuheisemmaksi ja umpimielisemmäksi. Jokohan hän itsekin huomaa ja häpeää? Mutta ei. Hän muuttuu myös yhä juhlallisemmaksi — seikka, johon hän ennen olisi voinut antautua ehkä vain mielenhäiriössä. Muuttuu yhä juhlallisemmaksi eikä edes ymmärrä nauraa itselleen! Ei ymmärrä nauraa itselleen, vaan pukeutuu juhlapukuun, eikä vieläkään ymmärrä. Ei häpeä, ei naura, ei pilkkaa itseään, vaan — ajaa muodollisesti kosimaan kaunotartaan!

Kauheata, — ajatteli Elisabet.

Miksi ei kukaan estänyt häntä? Miksi antoivat hänen vain lähteä, vaikka tiedän varmaan jokaisen ajatelleen, että nyt viisas Misha menettelee tyhmästi! Odottelivat vain hänen palaamistaan, tirkistelivät ikkunoista, hääräsivät huoneissa posket punaisina, kuiskuttelivat, kunnes hän todella palasi ja meni mitään sanomatta suoraan huoneeseensa.

Onneksi — hurraa! — hän oli saanut rukkaset!

Onneksi kaikkien mielestä, mutta ei suinkaan Mishan omasta.

Misha tuli kovin alakuloiseksi ja näytti semmoiselta kuin olisi aikonut ampua kuulan ohimoonsa. Kaikki hänen suuret maalauksensa keskeytyivät alkuun, eikä hän voinut mitään työtä tehdä. Olikohan tämmöinen tulos ollut hänelle odottamatonta? Olikohan se käynyt hänen ylpeydelleen? Ainakin se oli käynyt monen muun ylpeydelle. Että tuommoinen olento olikaan saattanut antaa rukkaset — Mishalle. Mishalle!

Tämä maailman käsittämättömin asia, nimittäin viisaan Mishan rakastuminen ja kosiminen, ratkesi sitten kuitenkin maailman käsitettävimpään ja luonnollisimpaan asiaan. Aikansa murjotettuaan ja saatuaan kasvonsa vapaiksi kaikista nolouden ilmeistä Misha nimittäin alkoi lähestyä Lizaa, Shuran serkkua, maailman suloisinta olentoa.

Ihmisten mielestä Misha meni kihloihin Lizan kanssa siis vain "ystävyydestä". Toiset vielä sanoivat: hän tahtoi kostaa sille, joka oli antanut hänelle rukkaset.

Mutta Elisabetin mielestä Misha oli vain ollut hulluna ja nyt tullut jälleen täysijärkiseksi.

Kaikissa tapauksissa olivat suloisen Lizan ja Mishan välit pysyneet koko ajan, jopa Mishan hassutustenkin aikana, muuttumattoman läheisinä ja tuttavallisina. He olivat luonteiltaan, mieleltään ja maultaan niin sopusuhtaiset kuin konsanaan sisarukset voivat olla, he olivat keskenään niin läheisiä ystävyksiä, ettei olisi mitenkään voinut kuvitella Mishan sanovan Lizalle jotakin niin outoa ja tavatonta kuin: pyydän sinun kättäsi, tai: menkäämme naimisiin!

He vain menivät kihloihin, luultavasti ilman mitään kosimispuheita, kaikessa hiljaisuudessa, aivan kuin vain lohdutukseksi Mishan äskeisen kosinnan epäonnistumisen johdosta.

Misha sai Lizasta sittemmin ylevän vaimon, ja he olivat hyviä ystävyksiä. Misha maalasi parhaat teoksensa tämän avioliittonsa aikana. He oleskelivat enimmäkseen kotonaan eivätkä huvitelleet juuri milloinkaan. Suurena tapauksena pidettiin, jos he joskus ilmestyivät jonkun luo vieraisille.

Ja nyt oli Elisabet rukoillut Lizaa tulemaan Mishan kanssa rekiretkelle, hyvin tietäen, ettei hänen kiusaamisiansa ajan pitkään kukaan voinut vastustaa.

Liza lupasi.

Mutta nyt oli suurena vastuksena se, että äiti piti Mishaa ja Lizaa aivan liian nuorina seuran kaitsijan tehtäviin. Äiti oli mitä jyrkimmin tällaista järjestelyä vastaan, eikä ollut suostua koko rekiretkeen, ellei isä tai joku todella vanhempi tai ainakin vanhalta näyttävä henkilö ollut mukana.

Isä, Konstantin Karlovitsh, joka oli aamuun asti saanut istua vieraittensa kanssa korttipöydän ääressä, oli veljeltänsä Pjotr Karlovitshilta tuotujen kolmivaljakkojen lisäksi kyllä auliisti luvannut valjastuttaa kaikki hevoset tallistaan, mutta itse hän haukotteli nyrkkiinsä ja vuoroin pyyhki haukottelemisesta johtuvia kyyneleitään, eikä jaksanut lähteä seuran paimentajaksi.

Silloinpa Lisotshka, se aina suloinen ja totinen, heittäysi kerrankin leikkisäksi. Hän pukeutui vanhaksi mummoksi ja sai Mishankin innostumaan. Misha laittoi itselleen pumpulista harmaat suortuvat ohimoille, näkymään karvalakin alta, valkoiset viikset ja valkoisen piikkiparran. Kun tämä pariskunta sitten köyryselkäisenä, turkinkaulukset koholla ilmestyi retkeläisten eteen, nousi seurassa ankara naurunhahatus, ja isä ja äitikin hihittivät taukoamatta niin että heidän piti vihdoin tuskasta väännellä ruumistaan. Nyt eivät enää mitkään estelyt auttaneet, ja Elisabetin rekiretki pääsi semmoiseen alkuvauhtiin, ettei sitä olisi mikään enää pysäyttänytkään. Virmat hevoset hyppelivät, tömistellen, takajaloilleen nousten, kuskien yllyttäessä paukkuvin piiskoin ja estäessä kiristetyin ohjin. Kukin parejansa etsien iloinen seurue alkoi sijoittua rekiin, naiset kiljahdellen, miehet huudellen vihaisia järjestysneuvojansa yli rähinän ja naurun.

Yksin vain Elisabet, levottomana ja silmät pyöreinä kuin säikähdyksestä, kulki katsellen ympärilleen joka suunnalle. Hän ei kiirehtänyt enää lähtöä, päin vastoin, hän koetti kaikenlaisilla verukkeilla sitä viivyttää. Nyt alkoi jo olla selvä, että ellei Aleksandr Gustavovitsh heti tule, ei lähtöä enää voi pitkistyttää. Vieran, sen ilkimyksen takia Elisabet ei kehtaa huutaa hätäänsä julki. Koljakin on niin puuhissaan Shuransa istuttamisessa ja vaippoihin peittämisessä, että ei näytä ollenkaan muistavan mitään, vaikka kysymys on oikeastaan hänen omasta ystävästänsä ja vieraastansa. Nyt ovat jo kaikki sijoittuneet.

— Antakaa soida! — kuuluu jo takimmaisista reistä etumaisille. —
Hei, hei, antaa huhkia!

Mutta lähteä ei voida, Elisabet on poissa, aivan kadonnut.

Kaikki kääntyvät päin kysyen, mikä nyt?

— Sukkanauha kai laukesi! — sanoo Viera merkitsevästi ivailevalla äänellä.

Seurue jäi kiltisti vieläkin odottamaan, sillä eihän toki ilman
Elisabetia voinut lähteä.

Reestä rekeen alettiin kilpaa kertoa pilajuttuja ja saatiinkin toimeen aika naurunrähäköitä.

Mutta kului jo vähintään 10 minuuttia eikä lauennut nauha vain näyttänyt olevan kiinnitettynä. Alkoi kuulua useista reistä napinaa ja kaksimielistä leikinlaskua sukkanauhan laskuun.

Vihdoin lähetettiin Kolja katsomaan mikä oli syy viivytykseen.

Kun Kolja tuli siihen huoneeseen, jossa Elisabet oli, seisoi tämä ikkunan luona kulmapeilikköön katsomassa, joka oli ulos kiinnitetty ja näytti kadut kummallekin suunnalle.

Kolja hoksasi nyt, että Elisabet varroskeli Aleksandr Gustavovitshia, ja hän rupesi senvuoksi puolustamaan itseänsä, kun Elisabet närkästyneenä kysyi:

— Mitäs tämä nyt on?

Kolja sanoi:

— Minä kirjoitin kutsun paperille, ja että hän sen heti huomaisi pujotin vielä kynttilään kiinni.

— Pujotit kynttilään kiinni! Mutta siksihän hän ei sitä olekaan huomannut. Kuinka voi olla niin ajattelematon: kynttilään kiinni! Suorastaan olette välistä kaikki aivan kuin järkeä vailla.

— Mutta, Liza hyvä, tule jo, nyt ei voi enää häntä odottaa, — sanoi
Kolja, — täytyy lähteä.

Elisabet rupesi ensin nopeasti menemään ovelle päin, mutta äkkiä pysähtyi ja sanoi tuoliin istuutuen:

— Minä en tule ollenkaan mukaan!

Koljan silmät suurenivat.

— Liza, mitä sinä ajattelet!

— Kehen kuuluu mitä minä ajattelen. Minä ajattelen, että sinä et ole oikea veljeni etkä myöskään hänen oikea ystävänsä, sitä minä ajattelen.

Silloin njanja juoksi antamaan Koljalle postiljoonin tuoman kirjeen.

Se oli Aleksanderilta. Aivan vain lyhyesti:

"Hyvä Nikolai Konstantinovitsh.

Kiitän kutsustasi. Valitan että olen estynyt sitä noudattamasta.
Kunnioittavin tervehdyksin vanhemmillesi,

Sinun Aleksander."

— Siinä nyt näet, että hän oli huomannut lapun, — sanoi Kolja. Mutta Elisabetilla oli harmin ja pettymyksen kyynelet silmissä. Kolja otti häntä käsipuolesta ja sanoi:

— No olkoon miten hyvänsä, Liza, tule heti ulos, muuten luulevat vielä, että olet häneen rakastunut. Tule ja koeta nauraa.

Ja tietäen, että Elisabetin oli aivan mahdotonta saada kasvoihinsa tekohymyilyä, vaatipa sellaista teeskentelyä kuinka tärkeä asia tahansa, Kolja rupesi kutittamaan häntä kainaloista.

Elisabet, vaikka oli vihaisesti torjuvinaan Koljaa luotansa, naurahteli jo pari kertaa.

Kolja kutitti niin lakkaamatta, että heidän pihalle tullessaan Elisabet hahatti jo valtoinaan ja hänen kyyneleensä oli helppo selittää naurusta johtuneiksi.

Elisabet istui ensimmäiseen rekeen Litvinovin viereen ja jo itsekin ihmetteli äskeistä itkuansa, sillä varmasti oli hänelle tuleva sangen hauska retki näinkin, Litvinovin seurassa.

Viera istui kuskipukille kuskin viereen Mishan ja Lizan rekeen.

Ja yleiseen nauruun, kulkusten kilkatukseen iloinen seura pyrähti liikkeelle, valjakkojen pyrkiessä kilpaa toistensa ohitse, kevyen lumen tuiskahdellessa tieltä vasten sinisiä suojusverkkoja ja pyrynä kietoessa valkoiseen jauhoon reet kaikkinensa, kuskinensa, istujinensa.

XV. ALEKSANDER TEKEE KAUHISTUTTAVIA HAVAINTOJA.

Aleksander palasi Pulkovasta sangen huonolla tuulella.

Olisi päin vastoin ollut syytä tyytyväisyyteen Struven osoittaman tavattoman huomion ja ystävällisyyden johdosta. Mutta kaikki tuo meni alas kuin sammuneen raketin kipunat sen merkillisen, voisi sanoa melkein järkyttävän havainnon vuoksi, minkä Aleksander teki nyt seuloessaan omia vaikuttimiaan.

Sen vuoksi kotona tuntui kaikki ikävältä, ranskattaret harmittivat ja oma työhuonekin oli kuin kuollut.

Ikävältä tuntui jopa se triangulaarilasku, johon hän ryhtyi ajatustensa karkottamiseksi. Ennen toki matematiikka, hänen lempiaineensa, oli aina auttanut, eivätkä mitkään omavaltaiset ajatukset päässeet mielessä hievahtamaankaan, niin kauan kuin hän liikkui tämän jalon tieteen lumoissa. Mutta nyt, — vaikka laskelman perustelut olivat valmiiksi sarjoitetut logaritmien merkitsemistä varten, menivät ja tulivat ajatukset kuin hataran pärekorin raoista ja pitivät hänen mieltään apeana.

Kaikki oli nyt hänen omaa syytänsä. Hän oli kuin olikin liukunut pelkistä ajatuksista ilmeisiin tekoihin, vastoin tuoretta valaansa ja omalle itselleen tekemäänsä lupausta.

Pulkovaan oli hän matkustanut mitä parhaimmalla tuulella, sillä hän ei ollut vielä silloin sitä havaintoa tehnyt. Mutta observatoriossa ollessaan hän oli yht'äkkiä huomannut ajattelevansa kaikkea muuta vaan ei niitä tähtitieteellisiä koneita, joita professori esitti. Hän huomasi odottavansa jotakin sangen malttamattomasti ja katselevansa ikkunoista tielle. Ja kun kello osoitti jo kahta eikä enää voinut odottaa, oli hän menettänyt kaiken mielenmalttinsa ja kiirehtinyt kotimatkalle.

Puolitiessä oli sitten tapahtunut se mikä paljasti hänelle kaiken.

Hän ajoi turkkisinelliin kääriytyneenä ajurin ohjastaessa kuskipukilla istuen. Noin 9 virstaa Pulkovan kylästä oli ruvennut kaukaa näkymään ikäänkuin jokin pyryryöppy, joka vihurina lähestyi häntä.

— Mikäs se tuolta tulee? — kysyi Aleksander kuskin selän takaa, vaikka jo hyvin arvasi mikä sieltä tulee.

— Ah, teidän ylhäisyytenne, — sanoi ajuri, — tietäähän tuon, ajavat
Tsarskojeen huvittelemaan, suottako nyt on laskiainen!

"Tämäpä sattui pahasti", — ajatteli Aleksander, — "jos he nyt minut huomaavat, voivat luulla minun järjestäneen kohtauksen." — Ja hän huusi kuskille, kohottaen sinellin kaulusta niin korkealle kuin mahdollista:

— Annapas nyt luistaa, mies!

Mutta tuskin hän oli saanut tämän sanotuksi ja kohotetuksi turkinkauluksensa yli korvien, kun Elisabetin rekiseurue jo pyrysi heidän ohitsensa.

Ensimmäisessä reessä jokin aukesi, joku kääntyi, joku huusi truu, joku nousi puoleksi seisaalleen, jopa oli Aleksander kuulevinaan nimeänsäkin huudahdettavan. Mutta hän kiljaisi kuskille:

— Anna piiskaa!

Ja hänen hevosensa läksivät lentoon.

Tämä kohtaus se nyt oli saanut Aleksanderin kokonaan masennuksiin, niin ettei hänelle tänään matematiikkakaan kelvannut.

Sillä totisesti hän kyllä rakasti matematiikkaa. Ikävyyksien, ristiriitaisuuksien, kierojen olojen ja suhteiden tahtoessa saada ihmisestä ylivaltaa se aina vei hänet varmoille rauhan, syvyyden, yksinäisyyden maille. Matematiikassa ei saanut olla vähintäkään valhetta tai kieroutta, ei miljoonasosa millimetriäkään. Siinä koko menestys riippui rehellisyydestä, lahjomattomuudesta, totuudenrakkaudesta, niinkuin ei millään muulla alalla eikä missään muissa olosuhteissa, joissa useimmiten onnistuminen riippui viekkaudesta, valtioviisaudesta, jopa suorastaan valheesta.

Mutta nyt oli hänen eteensä tämän tapauksen johdosta äkkiarvaamatta noussut sellaisia kysymyksiä, joiden analysoiminen oli aivan välttämätön ennen kuin saattoi täydessä rauhassa antautua differentiaali- ja integraalilaskelmiin tai edes istua pöydän ääreen, missä nuo rakkaat tehtävät olivat. Matematiikka vaati täydellisesti puhdasta omaatuntoa, täyttä vapautta kaikista mielen kaiveluista, ja semmoista rauhaa ei voinut saavuttaa, ellei häikäilemättä, totuuden täydellä mitalla, matemaattisella rehellisyyden pyyteellä käynyt noihin vaivaaviin kysymyksiin käsiksi ja saanut niitä tieltä.

Hän istui siis mustaan vahavaatesohvaansa.

Ensimmäinen kysymys esiintyi hänelle huolimattomana muminana ja kynsiin katselemisena.

"Kuulepas Aleksander, etkö sinä tiennyt, että tie Pietarista
Tsarskojeen menee Pulkovan kylien kautta?"

— Kyllä sinne muitakin teitä pääsee, — vastasi hän ensin, mutta kohta suuttui ilmeiseen kiertelemiseensä ja vihaisesti hammasta purren puristi itsestään tunnustuksen:

— Tiesin.

Viipyi kauan ennen kuin mitään muuta kysymystä esiintyikään, ja hän rupesi jo ajattelemaan: no olipa tuo nyt jotakin, senhän tietää jokainen koulupoikakin, että sama tie viepi kumpaankin.

Silloin esiintyi kohta toinen kysymys:

"Mutta miksi valitsit juuri tämän päivän? Etkö aikonut matkustaa
Pulkovaan vasta saatuasi kutsumakirjeen Struvelta?"

Aleksanderilta pääsi antautumisen huokaus, ja hän vastasi:

— Valitsin.

Tämän jälkeen ei kysymyksiä enää esiintynytkään, vaan hän rupesi itsestään vastaamaan aivan ylimääräisiä, suu kärsimyksestä irvissä pakottaen itseänsä:

"Tietysti siksi, että odotin heidän saapuvan Pulkovaan minun ollessani siellä. He olisivat antaneet hevosien levähtää, itse ehkä nousseet tähtitornia katsomaan ja löytäneet minut sieltä, keskustelemasta tieteellisistä kansainvälisistä astemittauskysymyksistä Struven kanssa. — 'Aivan mahdotonta keskeyttää näitä neuvotteluja', — oli aikomukseni sanoa, kun he olisivat ruvenneet kiusaamaan mukaan Tsarskojeen. Mutta kun kello lähestyi kahta eikä heitä kuulunut, väsyin minä professoreihin ja kaikista näiden jäämispyynnöistä huolimatta läksin Pulkovasta, vaikka toisissa oloissa olisin ollut onnellinen saadessani heidän kanssaan puhella ja vaikka Struve sanoi haettavan sopivaa miestä, joka lähetettäisiin Lappiin geodeettisia mittauksia suorittamaan, ja ilmeisesti viittasi siihen, että myöskin minä voisin olla noiden ajateltujen joukossa. Läksin aivan kuin äärimmilleni nolattuna, vaikka olisi ollut kaikkea syytä olla onnellinen."

"Ja tässä minä nyt olen."

Tämän tunnustuksen jälkeen Aleksander tunsi olevansa näännyksiin asti väsynyt, eikä niin paljon tuon nolon rekiretkensä kuin nyt näiden nolojen oman itsensä paljastusten vuoksi. Hänen täytyi oikein painaa silmänsä umpeen tässä masentavassa nöyryytyksessään, syvän sohvan nurkassa. Hän ajatteli:

"Äiti se aina sanoo jumalan olevan ihmisen ajatusten takana. Mutta jos niin on, niin miksi ihmistä ei huomauteta silloin, kun ajatus poikkeaa valheen poluille, vaan hänen annetaan suoritella jos jonkinlaisia ajatuskieräilyjä, jopa retkeillä 17 kilometrin päähän hänen huomaamatta ajattelevansa valheellisesti?"

"Sanalla sanoen: minä olen ollut sillä portilla, josta äiti varoitti. Minä olen ollut 'sekaantumaisillani venäläisiin'. Minä olen tekemäisilläni sen mitä vähimmin tahtoisin tehdä. Ja onpa hyvä, että edes näinkin ajoissa älysin vaaran, kuka tietää mihin ansaan olisin muuten voinut takertua, esimerkiksi vaikkapa suorastaan rakastua Koljan sisareen. Ja menisin ehkä vielä naimisiin. Kumoaisin yhdellä iskulla elämäni kaikki periaatteet ja suunnitelmat, jättäisin ainiaaksi ajatuksen Suomeen palaamisesta ja suomalaisuuden aatteen toteuttamisesta! Venäläistyisin, hävittäisin kaiken itsekunnioitukseni!"

Nämä ajatukset kauhistivat Aleksanderin mieltä ja hän tunsi olevansa kuin hornan kuilun partaalla. Hänen täytyi, täytyi päästä ajatuksesta, että hän muka olisi "sekaantumaisillaan venäläisiin". Hänen täytyi todistaa itselleen, että niin ei ollut asianlaita.

Aleksander nousi pöytänsä äärestä ja alkoi suuttuneena kävellä edestakaisin.

"Ihmeellistä! Ihminen tahtoo suunnata ajatuksensa oikeaan, mutta se, jota äiti sanoo jumalaksi, ei ota osaa hänen ponnistuksiinsa, ei auta, ei vahvista oikeata, ei kumoa väärää, pitää kuin pilkkanaan, tekee ihmisen naurettavaksi!"

Hän viskasi sinellin yllensä ja lähti kävelylle.

Oli jo iltapäivä. Hänen katunsa alkupäässä oli verrattain hiljaista. Kauempana oli valoisampaa ja näkyi jokin Fontankan silloista. Siellä jo lyhtyjä sytyteltiin, ja kelmeän keltaisesti ne loistivat kirkkaan viheriätä alataivasta vastaan, jossa sirisi tuskin tuntuvia tähtiä. Kauempana ihmiset melusivat tummasti törröttävien katurakennusten väleissä.

Oli se hetki, jona muukalainen voi meluavassa maailmankaupungissa tuntea niin sanomattoman kaihoisan yksinäisyyden alakuloisuutta, että hän jok'ikisenä hetkenä on kuin elävältä hautaan menemässä.

Niin tuntui Aleksanderista, kun hän nyt luuli väkivalloin ja ainiaaksi reväisseensä itsestään tuon omavaltaisesti hänen elämäänsä tunkeutuneen ja jo hänen askeleitaan johtaneen tunnevaikuttimen.

Täytyi vain kaikin keinoin auttaa sen poissapysymistä, täytyi joka päivä ja joka hetki kehittää itsessään vastavoimia, jotka edistivät sen tukehuttamista. Hänen täytyi ennen kaikkea päästää valloilleen koko se venäläisviha, mikä suinkin saattoi hänen veressään liekehtiä.

Näissä aikeissa hän tuli häikäisevästi valaistulle pääkadulle. Siellä vallitsi hurja laskiaisremu. Kauniit naiset välähyttelivät silmiänsä totiselle upseerille, kiihoittuivat, kun eivät saaneet puoleensa katsahtamaan ja tulivat uudestaan häntä vastaan. Mutta suuttunutta Aleksanderia nyt kaikki inhoitti, ihmisten naurut, juopuneet kasvot, rähinä, tuttavallisuus, ja erittäinkin tämä rajaton, valloilleen päässyt venäläisyys! Inhoittava ryssäläinen praasnikka! Siihen ne vain ovatkin luodut, — ajatteli hän hyvillään siitä, että oli löytänyt oikean kohteen valmiille vihastukselleen.

Ja nyt, missä hän vain löysi kaikkein inhoittavinta, siihen hän tarrautui melkein nautinnolla.

"Voiko olla mitään yököttävämpää kuin nuo ravintolasta pulpahtaneiden lihavain ryssänkauppiaitten öljynkiiltoiset, juonnista pyöristyneet ja punoittavat naamat! Voiko suomalainen korva kuulla mitään katalampaa kuin heidän kielensä tahmeansuhahtavaa vääntelyä heidän sylen levyisestä suustaan! Senkin harvahampaat, valehtelijat!"

Aleksanderin täytyi itsekin ihmetellä miten hänellä oli niin paljon kuohuvaa vihaa säilössä ryssien varalle, kun vaan oikean luukun aukaisi. Erittäinkin rupesivat häntä inhoittamaan nuo kiljuvat, vallattomat karnevaaliajajat, joilla näytti olevan oikeus tänä hurjasteluyönä poiketa käytävällekin ja tehdä mitä vallattomuuksia tahansa.

Nevskin prospekti tuli hänelle lopulta aivan sietämättömäksi. Hän suuntautui Rantakadulle, joka oli verrattain tyhjä ja hiljainen.

Talvipalatsin ikkunat kumottivat ylimyksellisen pimeinä. Keisari oli jättänyt pääkaupungin. Pääportaiden lyhdyt valaisivat edestakaisin liikkuvia Napoleonin aikaisia tötteröpäävahteja jollakin tavalla yksinäisen koleasti. Todella tuntui kuin keisari, Suomen Suuriruhtinas, olisi ollut tämän kansan ainoa hienompi ihminen. Ja hänkin oli nyt Tsarskojessa, mutta Aleksander vain vaelteli ikävöiden yksinäisenä Pietarin katualhaison laskiaismässäyksissä. Lapin tunturille tähtitaivaan alle yksin istumaan heitettynä ei olisi tuntunut niin yksinäiseltä kuin kävellessä tällä hylätyllä Rantakadulla.

Mutta kas tuolla Nevalla on ilotulitus ja raketit suhahtelevat ilmaan ja paukahtelevat ja ihmisiä on mustanaan jäällä. Parempi sittenkin ihmisvilinä kuin tämä kolea keisarittomuus ja kodittomuus.

Aleksander laskeutui jäälle.

Hän tuli kulkeneeksi leveätä talviajoväylää yli jään toispuoleiselle rannalle melkein Nikolainsillalle asti, josta olisi saattanut nousta Vasili Ostroville. Mutta hän ei noussut sinne, vaikka oli nousemaisillaan, vaan kääntyi ja rupesi kävelemään samaa ajoväylää Admiraliteettiin päin, vielä entistäkin väkiperäisemmin yllyttäen itseään venäläisvihassaan ja selvitellen mielessään sitä kerrassaan sovittamatonta, ikäänkuin veressä asuvaa, synnynnäistä vastakohtaisuutta, mikä vallitsi suomalaisen ja venäläisen luonteen välillä. Hän pyrki kerta kaikkiaan saamaan tuon eron selvin sanoin määritellyksi eikä pysymään vain hämärästi tuntuvana. Tämä luonnollinen, vuosisatojen ja nyt viimeksi sodan oikeuttama viha oli saatava suomalaisessa sydämessä itsetietoiseksi voimaksi, joka yhtä varmasti kuin vesi sihahtaa tulikuuman raudan kosketuksesta, estäisi suomalaisen milloinkaan sekaantumasta venäläisiin. Joku oli sanonut asian täsmälleen niin kuin se oli: Suomen koko itsenäinen olemassaolo riippui tämän pyhän vihan puhtaana säilymisestä.

Suuren hevosliikenteen vuoksi, joka jäällä vallitsi, Aleksander kulki, niinkuin muutkin, sillä polulla, joka oli muodostunut jalkamiesten varalle tien syrjään auroitetun lumen viereen. Mutta tottapa edessä päin oli joitakin kilpa-ajohäiriöitä syntynyt, koska tie tuli ajajille ahtaaksi. Hurjasti hihkuen ja piiskojaan läimäytellen kilpailevat kuskit pyrkivät toistensa edelle ja paremmin sivuuttaakseen toinen kolmivaljakkojonoista jo ajoi jalankävijäin tiellä, jotka nauraen ja kiljahdellen hyökkäilivät väistäen lumeen.

"Äh, noita lurjuksia!" — pääsi Aleksander juuri ajattelemasta jatkuvassa venäläisvihassaan, kun jono jo joutui hänen kohdalleen ja hän näki, että hänen ohitsensa kiiti juuri sama, hänen Tsarskojen tiellä päivällä kohtaamansa tuttu kolmivaljakkojono.

Tämä ohipyrähdys oli tapahtunut lyhyessä tuokiossa. Mutta lyhyemmässäkin sydän ehtii ilosta sykähtää.

Ja tätäpä ilonsykähdystä Aleksander ei voinut itsellensä anteeksi antaa palatessaan verkalleen jälleen ilotulituskentän ohi ja noustuaan sitten Admiraliteetin rantaterassille, josta hän oli jäälle laskeutunut. Eikä niin, että hän olisi yhä enemmän anteeksi antanut, mitä kauemmas jäältä tuli, vaan päinvastoin yhä ankarammin hän arvosteli itseänsä tai oikeastaan syytti jotakin näkymätöntä tuosta sykähdyksestä.

Voi, eikö se todella ole pikemminkin paholaisen töitä kuin hyvyydenhengen? se nimittäin, että ihmisen sydän sykähtää ilosta, vaikka sen pitäisi ilmeisen loogillisuuden mukaan sykähtää katkeruudesta, sillä nuokin olivat ihan samoja ryssiä, ei eroa mitään! Totisesti, eikö Koljalla niinkuin useilla muillakin saman suvun jäsenillä ollut vähän liian iso ja ulkoneva suu! Ja eivätkö he ajaneet remuten kolmivaljakoillaan aivan niinkuin nuo blininaamatkin Nevskillä! Miten ihminen voi silloin hallita ajatuksiaan ja tunteitaan, jos kerran tämmöinen järjetön epäloogillisuus häneen pakotetaan ulkoapäin, aivan hänen tahdostaan riippumatta!

Nevskin luona Aleksander otti ajurin, juotuansa teetä ravintolassa.

Kotiin päästyänsä hän alkoi heti riisuutua makuulle, yhä samassa voimakkaassa syytöstunnelmassa sokean luonnon vastoin ihmisen tahtoa pakottamaa tunteellisuutta kohtaan.

Tämä ankara kohtalon syyttäminen ja yhä raskaampien syytösaiheiden löytäminen, vaikka siinä oli valloilleen pyrkivän ateismin uhmaa, tai ehkä juuri siksi, tuotti hänelle lohduttavaa mielihyvää.

Neljännestä vaille kymmenen hän oli jo vuoteessaan.

Ja koska hän piti noita kohtaloa vastaan tähdättyjä syytöksiänsä ehdottoman sitovasti todistettuina ja itseään siis jollakin tavalla voittajana, päätti hän tähän ajoissa lopettaa kaiken enemmän ajattelemisen ja nukkua heti, tai ainakin ummistaa silmänsä ja olla enää niitä avaamatta ennen aamua.

Silloinpa, kaiken jo rauhoituttua hänen päässään, silmäinummistuksen pimeässä, esiintyi hänelle uusi kysymys, eikä lainkaan missään ilkkuvassa tai ilkeässä sävyssä, vaan päinvastoin niin lempeän hellässä, ettei se suinkaan voinut olla paholaisesta lähtenyt, vain niinkuin olisi tahtonut kysyä, jotakin unohtunutta varovasti muistuttaen, kun hiljaisuus oli vihdoin tullut:

— Mutta, Aleksander, — kysyttiin häneltä, — miksi sinä ollenkaan menit Nevan jäälle?

Tämä oli jo enemmän kuin hirveätä.

Aleksanderin täytyi itsekseen, silmäinummistuksen pimeässä, myöntää hyvin tietäneensä, että juuri siltä kohtaa ajetaan Nevan yli, kun tullaan Tsarskojesta Vasilinsaarelle.

Mutta kun hän tuon myönsi, oli sillä myöskin myönnetty, ettei hän oikeastaan ollutkaan lähtenyt kävelylle paisuttaakseen itsessään venäläisvihaa, vaan vielä kerran nähdäkseen sen rakkaan reen, jossa Elisabet istui.

Hän tosin piti kuin pitikin päätöksensä olla enää avaamatta silmiänsä ennen aamua. Mutta ei voinut estää, että luomien raoista puristautui esille pienen pieniä vesipisaroita.

XVI. KOLJAN JA SHURAN RAKKAUS.

Rekiretki oli kaikkien osanottajien mielestä ollut tavattoman hauska.

Erittäinkin suurta nautintoa oli tuottanut Shura Berkov, kun hän aamupäivätanssin ja muun riehumisen jälkeen hämärissä ennen kuin hotellin kattokruunut sytytettiin ja iltatanssi olisi vielä ollut tanssittava, istuutui pianon ääreen ja käänsi seuran tunnelman herkän surunvoittoiseksi.

Koko seurue antautui heti hänen lumoihinsa, ahmien hänen soittoaan, niin kuin nälistynyt ruokaa.

Hän oli mestarisoittaja. Koko hänen pitkä, hienostunut, haaveksien katseleva olentonsa, koko hänen ihmisensä soitti, sormien vain täyttäessä tavattomalla taituruudella ja nöyryydellä ikäänkuin jonkin mahtavan, suvereenin hengen tahtoa. Tukkakin hänellä oli suittu ylimielisesti suoraan ylös päälaelle kaikista kampausmuodeista riippumatta, ja siellä se lainehti ylpeän vapaasti pitkinä suortuvina, kunnes aleni niskaan ja yhtyi tiukasti nupuksi sidottuun palmikkoon. Hän käytti mielellään valkoista pehmeätä pitsikaulusta, olipa hänellä muuten yllään mikä puku tahansa.

Mutta silmäin ilme oli hänessä kaikkein ihmeellisintä.

Ne katsoivat maailmaan niin kuin hän olisi juuri laskeutunut joistakin korkeuksista ja kummastellut elämän detaljeja, jotka hänen eteensä täällä alhaalla aukenivat, vastaamatta tuonpuolen ihanteita.

Kummastelun ilmettä lisäsi vielä sekin seikka, että hänellä oli tapana pitää silmäkulmiaan aina korkealla, joten näytti niinkuin hän olisi arvostellut näitä elämän detaljeja paitsi pienen hämmästyksen, myöskin hienon huumorin sekaisella kaihon sävyllä.

Mitä ikinä hän soittikin, kaikki oli kuin hänen oman henkensä tuotetta, hänen säveltämäänsä.

Hän pani soittoon oman itsensä kaikkine vivahduksineen, hän soitti hienoa Shura Berkovia, eikä enää Chopinia. Mutta yhtä hyvin saattoi sanoa hänen esittävän Chopinin hengen ydintä, tämän säveltäjän pohjatonta kaihomieltä, menneisyyden palaamattomuuden tuskaa, kadottamisen surua, surun majesteettisuuden ylistystä. Aivan niin kuin Chopinkin olisi pitänyt silmäkulmiaan korkealla ja katsonut elämän detaljeja kaihoisalla kummastuksella.

Ei kukaan enää ajatellutkaan tanssin uudelleen alkamista. Eikä kenenkään mielestä tämä retki olisi voinut antoisammin päättyä, kun aika oli kulunut ja joku huusi:

— Mutta, ystävät, ellemme nyt lähde, jäämme susien saaliiksi.

Tämäkään ei paljon vaikuttanut, vaan useat rupesivat lisää soittoa pyytämään.

Silloin alkoi joku matkia suden ulvontaa, ja nyt naiset todella pelästyivät. He hajosivat turkkejansa ja miehisiä suojelijoitansa hakemaan.

Kun oltiin ulkona tähtisen taivaan alla rekiin istuutumassa, huusi
Shura reestänsä Elisabetia luokseen ja sanoi:

— Lizotshka, kultaseni, tule sinä tähän minun viereeni, ajetaan me yhdessä.

Elisabet ilostui, mutta kohta tuli totiseksi ja sanoi ihmetellen:

— Entäs Kolja?

Shura sanoi:

— No tule nyt vain.

Kolja oli siinä, ja vaikka hänen kasvojansa pimeän vuoksi ei voinut erottaa selvään, niin portailla kohotetun lyhdyn tuikkeessa, milloin sen lepattava liekki sai tuulelta hetken rauhaa, saattoi nähdä, että Koljan ylähuuli oli toiselta puolelta kaarella, mikä aina merkitsi, että hän oli jostakin nolostunut.

Mutta hänkin sanoi Elisabetille:

— Niin, niin, tietysti, istu vain siihen Shuran viereen.

Ja sen sanottuaan meni johonkin toiseen rekeen, häviten pimeään muiden lähtijäin sekaan.

Tämän vuoksi Elisabet, vaikka muuten olisi ollut riemuissaan siitä, että sai ajaa Shuran seurassa, joka oli hänen ehkä todellisimmin "kaikkein parhain" ystävänsä ja päälliseksi oli soittanutkin tänään niin taivaallisesti, ei hyvään aikaan voinut alkaa puhetta hänen kanssaan, yhä vain muistaen Koljan kaareutunutta ylähuulta ja arvaillen jos jotakin kauheata tapahtuneeksi heidän välillänsä.

Kun Shurakaan puolestaan ei aloittanut puhelua, vaikka oli ajettu jo vähintään virstan verran, rupesi Elisabetista tuntumaan päivän selvältä, että hänet puolestaan oli kutsuttu rekeen vain siksi, ettei Kolja saisi siinä olla. Ja hän suri ja kärsi veljensä puolesta yhä enemmän.

Ja tietenkin hänen täytyi samassa määrässä kylmetä Shuralle.

Kylmetä Shuralle! Sehän oli kauheata ajatella. Koko maailma menee rikki. Pimeässä metsät tanssivat ja tähdet keikkuivat ylös alas.

Mutta Shura ei vain aloita puhelua. Onkohan se niin ajatuksissaan, vai onko jostakin niin suuttunut Koljalle, että viha ylettyy Elisabetiinkin?

Hän koetti ajatuksissa kysyä Shuralta näin: "Shura, etkö sinä rakastakaan Koljaa?" — Hän koetti kuvitella sanovansa sitä monella eri äänenpainolla, mutta ei mikään niistä kelvannut. Mikä niistä oli liian tuomitsevainen, sillä oliko hänellä oikeutta tuomita Shuraa siitä, ettei tämä rakastanut Koljaa! Mikä taas oli melkein ivansekainen moite, ikäänkuin: ja semmoista miestä sinä et ymmärrä rakastaa! Kolmas oli aivan liian huokaavainen. Neljäs suorastaan koomillisen toruva.

Mutta puhumattomuuden väli piteni pitenemistään.

"Ei, tämä kamala äänettömyys ei saa enää jatkua, muuten tästä vielä purskahtaa itkuun ja syntyy jotakin peräti kömpelöä, jotakin niinkuin armonpyyntöä Koljan puolesta, joka olisi nöyryyttävää ja voisi syvästi käydä Koljan kunnialle."

— No, Shura, etkö sinä rakastakaan Koljaa?

Tämä tuli nyt sanotuksi. Mutta eikö harmillista! ihan toisessa äänilajissa kuin oli ollut aikomus, nimittäin hassun pelonsekaisessa. Ääni oli vavahdellut joka sanalla.

Onneksi Shura oli niin ajatuksissaan, ettei heti voinut tajuta, mitä häneltä oli kysytty ja kääntyen epämukavasti turkeissaan Elisabetiin päin sanoi vain kysyvästi:

— A?

Elisabet otti pois vastauksestaan pelonsävyn.

— Ei, minä tässä vain sanoin, että etpä sinä taida enää rakastaakaan
Koljaa.

Shura oli aivan kuin olisi kovasti säikähtänyt, ja pakottaen itsensä kääntymään vielä enemmän Elisabetiin päin sanoi painaen häntä kädellään polven kohdalle:

— Mutta ketä, rakas lapsukaiseni, ketä minä en enää rakasta?

— No, Koljaa.

— Herran nimessä, kultaseni, mistä sinä tie … olet kuullut, että minä rakastaisin Koljaa?

— En minä ole keltään kuullut, vaan olen tiennyt itse, että hän rakastaa sinua ja sinä häntä.

— Tietysti, tietysti, lapseni. Kuinka minä en häntä rakastaisi!

— Mutta sillä tavalla?

— Kaikilla tavoilla ja silläkin tavalla.

— Ei sillä_kin_, vaan sillä tavalla ensin ja vain siksi myös kaikilla muilla.

Tähän Elisabetin puheeseen Shura oli vähän aikaa vaiti, mutta sitten hän käännähti kokonaan Elisabetiin päin ja sanoi iloisesti:

— Sinun kanssasi on kovin hauska puhua. Mutta minä tiedän. Käänny sinäkin tännepäin ja paneudu kyljellesi, ja päästetään auki turkit, eihän nyt ole kylmä, ja riisutaan hansikkaat, että saamme kätemme yhteen.

He tekivät niin.

Vielä he kielsivät Kuisma kuskia koettamasta pysytellä muiden jäljessä ja käskivät ajaa aivan tavallista juoksua, tai vaikkapa käydenkin.

Tähdet asettuivat kohta paikoilleen ikuiseen järjestykseensä ihmisten äänettömästi tuikkiviksi ystäviksi.

Ja Elisabet oli onnellinen, kun Shura taas puhui niin kuin ennen ja he pitivät toisiaan käsistä niin kuin ennen ja niin kuin ennen sanoivat toisilleen juuri sitä mitä sydän tunsi. Vielä nuo kädetkin olivat Elisabetista taivaallisen suloiset tunnustella, ne osasivat niin ihanasti soittaa, pitkät sormet hienoine nivelineen, muuten kyllä semmoiset kuin monilla, ja kuitenkin niin erikoinen taika asui niissä.

— Mutta sinä, Liza kultaseni, — sanoi Shura, — sinä kyselet minulta rakastanko minä, mutta kuinka on sinun itsesi laita? Kyllä me huomasimme kaikki.

Elisabet nosti kummastuneena päätänsä.

— Mitä te huomasitte?

— Kuinka nyreilläsi sinä olit, kun Aleksandr Gustavovitsh jäi pois, — sanoi Shura sormea takoen Elisabetin nenän edessä, — älä kielläkään.

— Ei, rakas Shura, olisitpa nähnyt kuinka ne kaikki ahdistivat häntä minun syntymäpäivilläni, kaikki hänen yhden kimpussa. Hän oli sitten hirveän totinen koko illan, ja minusta näytti, että hän vain siksi ei tullutkaan rekiretkelle. Minun oli häntä niin, niin, niin sääli. Tiedätkö, kun säälistä ottaa tässä näin kipeätä. Ja tuntuu vieläkin. Ajatteles, suuri Venäjä, aivan kuin äärettömän suuri kilpikonna, ja litistää painollaan semmoista pientä-pientä. Se on suorastaan inhottavaa!

— No mutta hän kuuluu sentään osanneen hyvin puolustaa itseänsä, — sanoi Shura.

— Ei, Shura, sinun olisi ollut vielä enemmän sääli häntä, jos olisit nähnyt, semmoinen, tiedätkö, istuu kaikkien keskellä, pää vähän liian suuri takaa, ja kaikki hänen kimpussaan, erittäinkin Prshevalsky.

— Entä Kolja? — kysyi Shura.

— No Kolja tietysti ei. Minä huomasin kuinka Kolja kärsi ystävänsä tähden. He ovat ystävyksiä.

Shura sanoi:

— Tiedätkö, minunkin on usein sääli Koljaa, ja tiedätkö, minä luulen että juuri sillä tavalla rakkaus syntyy. Vai mitä sinä ajattelet? Hm?

Kun Elisabet ei vastannut sitä eikä tätä, Shura jatkoi filosofoimistaan:

— Ensin tulee vain jostakin syystä sääli ja hän muuttuu niin pikkuisen-pikkuisen pikkuiseksi. Hm?

Mutta ei tähänkään tullut odotettua myönnytystä. Shura koetti siis selittää ajatustansa vielä yksityiskohtaisemmin:

— Katsoppas, juuri siksi että hän tulee silloin niin pieneksi, voi hänet ottaa ikäänkuin käsiinsä ja hellitellä mielin määrin. No ja syntyy rakkaus. Hm? Eikö sinunkin mielestäsi? Hm?

Shuran ja Elisabetin keskinäinen ystävyys perustui ennen kaikkea siihen, että he toisensa ymmärsivät jo puolesta sanasta, jopa usein vain katsahduksestakin, silloin kun joillekin muille olisi pitänyt selittää puoli päivää, heidän ehkä sittenkään voimatta ymmärtää niin monimutkaisia asioita. Sen tähden Shuraa alkoi ihmetyttää, ettei Elisabet jo vastannut jotakin. Kun hän sitten vielä näki tähden putoavan ja hypähtäen melkein istualleen käski Elisabetia pian katsomaan, eikä Elisabet kääntynyt, vaan vetäisi ilmaa nenitse, joka hänellä aina merkitsi, että jokin ei ollut hänen mieleensä, tyrkkäsi Shura häntä kädellään ja sanoi:

— Mutta Lizotshka! Mikä sinun on?

Elisabet vetäisi taas ilmaa ja pyyhkien pois olemattomia roskia vaipan päältä sanoi, silmäluomia nostamatta:

— Ei, muuten vain tässä ajattelin, kun sinä sanot, että rakkaus syntyy säälistä, mutta itsepä sinun ei ollutkaan äsken sääli Koljaa.

Shura sanoi vilkkaasti:

— Mistä sen päätät?

Elisabet sanoi:

— Toinen aikoi istua viereesi luottaen siihen, että te rakastatte toisianne, ja sinä sanoit: ei, en minä huoli sinua, ja hän menee nolona … tai sinä et ehkä huomannut kuinka nolona hän meni?

— Voi Lizotshka, kultaseni, — sanoi Shura kietoen kätensä Elisabetin kaulaan, — en minä oikein tiedä voiko sinun kanssasi puhua kaikesta…

— Sitten olet unohtanut valamme.

— Niin, niin, mutta sittenkin on muutamia asioita, joita ei voi puhua vain siksi, että me molemmat olemme tyttöjä, ja ehkä Kolja ei tahtoisi.

— Nyt en todellakaan ymmärrä.

— No olkoon, — sanoi Shura. Hän laittautui vielä lähemmäksi
Elisabetia ja rupesi leikkimään hänen helminauhojensa kanssa.

— Kun olimme Tsarskojeen matkalla, — alkoi Shura puhua, — niin sinähän muistat, me istuimme samassa reessä hänen kanssaan.

Elisabet sanoi:

— Itse minä sen niin toimitinkin, luulin että se sinua miellyttäisi, mutta taisin erehtyä.

— No hyvä, hyvä, odota, äläkä puhu mitään vähään aikaan. Ja miksei se olisi minua miellyttänyt? Mutta katsos, Koljaan tulee välistä semmoinen omituinen tuuli, josta minä en pidä. Hän tulee silloin hyvin ylimalkaiseksi ja puhuu semmoista, jota hän itse oikeastaan ei koskaan puhuisi, vaan puhuvat varmaankin jotkut hänen toverinsa, Kalygin esimerkiksi.

— Tiedän, tiedän, — sanoi Elisabet, — ja kuinka luonnoton hän on silloin! Ei yhtään Kolja.

— No niin, sinähän tiedät hänen ja minun välipuheestamme, että me rakastamme toisiamme ylitse kaiken, mutta huomaa: minä rakastan Koljaa enkä Kalyginiä, ja minun ehtoni on, ettei saa tulla kysymykseen mitään tuommoista — sinä kyllä tiedät — no tuommoista — puristelemista — hyi, oikein inhoittaa sanoakin.

— Mutta ei suinkaan nyt Kolja … rupesi Elisabet veljeänsä puolustamaan.

— Katsos nyt, enkö minä sanonut, että koko tämä asia ei sovi kolmelle, vaan ainoastaan meille Koljan kanssa!

— Mutta olisiko nyt Kolja…!

— Odota, — sanoi Shura. — Jos sinä et anna minun puhua yksin ainakin viittä minuuttia, niin en puhu enää ollenkaan.

He olivat tämän jälkeen kauan aikaa vaiti molemmat, ja molemmat olivat pahoillaan, sillä tuntui kuin olisi jotakin epäsopua tullut heidän väliinsä.

Vihdoin Shura puhkesi jatkamaan:

— Ikäänkuin minä tässä tahtoisin moittia Koljaa, ja sinä vielä rupeat puolustamaan muka veljeä. Minä sanon sinulle, Liza, että Kolja on minulle ainakin yhtä läheinen kuin sinulle veli, vieläpä minusta tuntuu, että minä rakastan häntä enemmän kuin yksikään teistä.

Elisabet rupesi yht'äkkiä leikkimään Shuran sormilla, mutta ei sanonut mitään, koska viisi minuuttia tuskin oli ehtinyt kulua.

— Niin juuri, — sanoi Shura, — ja leikkisin hänen sormillaan niinkuin sinun, mutta siinäpä se juuri onkin, että semmoinen ei näy voivan tapahtua. Sanalla sanoen, hän oli tänään Kalygin, eikä Kolja. Tahtoi pidellä minua vyötäisistä, tietysti niinkuin kuvitteli, että Kalygin olisi pidellyt, ja muuta semmoista. Sanalla sanoen, meille tuli ensin ankara mielipiteiden selvittely. Mutta vihdoin hän kuitenkin myönsi olleensa Kalygin. Ja loppumatkan me olimme taas niin onnelliset, tietäen rakastavamme toisiamme ylitse kaiken. Hän antoi minulle lupauksen, ettei koskaan, ei koskaan, ei vaikka menisimme naimisiinkin, tulisi mitään tuommoisia kosketuksia välillämme tapahtumaan eikä rakkautemme siis milloinkaan tarvitsisi häiriytyä.

— Tiedätkö mitä, — ei Elisabet voinut enää olla puhumatta, — et usko, mutta minäpä luulen, että ehkä ymmärrän tuon asian. Luuletko, että todella ymmärrän?

Shura huokasi.

— Kuuleppas, Liza, olisikohan mahdollista, että niillä olisi ollut siellä jotakin juotavaa?

Elisabet vastasi siihen kyllä nähneensä, että lähtiessä Kalygin oli Petrushan kanssa tuonut korillisen pulloja, mutta mitä pulloja ne olivat ei hän huomannut, sillä he piilottivat sen kuskipukin alle.

— No olkoon miten tahansa, — sanoi Shura. — Voitko ajatella mitään hullumpaa: olimme juuri tanssineet mignonin kaikki vuorot, kaikki menivät mikä minnekin, me menimme myös ja harhailimme ja tulimme — en vieläkään ymmärrä kuinka sinne jouduimme — syrjähuoneeseen, johon oli koottu talveksi kukkalaatikoita ja yhdessä nurkassa lattialla oli omenoita. Yht'äkkiä Kolja ottaa minua käsistä ja rupeaa niitä suutelemaan. Minä sanon: Kolja, mitä varten? Mutta hän vain suutelee. Ja tiedätkö, ihan kuin hullu, eikä vain käsiä, vaan joka paikkaan, kaulaan, kasvoihin, tähän, tuohon, silmiin, suuhun, niin rajusti, että minä olin tukehtua. Mitä sinä sanot siihen?!

— Täytyy sanoa, — sanoi Elisabet pahastuneena Koljalle, — että tuollainen menettely kaiken sen perästä, mitä te olitte puhuneet reessä, oli todellakin kummallista. Eikö hän ollenkaan edes hävennyt lupauksensa rikkomista?

— No, katsoppas, ei ainakaan niin kuin olisin odottanut. Sehän se minua harmittaakin, etten saa häntä ottamaan noita lupauksia sen vakavammalta kannalta. Hän luulee, että minä noin vain muuten… Nyt minun kuitenkin täytyy sanoa hänelle totuus.

— Mutta kuule, Shura, johan sinä rankaisit häntä, — sanoi Elisabet pelästyen tuota "totuutta" veljensä puolesta. — Minä luulen, että hän todella otti kovin sydämelleen, kun sinä et tahtonut häntä rekeesi kotimatkalle.

Shura vähän aikaa mietti ennenkuin vastasi Elisabetille, mikä tämä "totuus" oli. Hän sanoi:

— Sinä Lisotshka et ehkä tiedä sitä, mutta minun täytyy sanoa se sinulle. Asia on näet se, että suutelemisesta voi syntyä lapsia. Oletko semmoisesta koskaan kuullut?

Elisabet sanoi:

— Olen kyllä kuullut ja njanjakin sanoi niin, mutta en minä koskaan ole oikein ymmärtänyt miksi lapsia syntyy vain naineille ihmisille eikä muille.

Shura sanoi:

— Niin se nyt vain on. Ja vaikka minä koko sydämestäni toivon, että me menisimme Koljan kanssa kerran naimisiin ja aina-aina asuisimme yhdessä, niin lapsia ei meille koskaan saa syntyä.

— Miksi ei? Sehän juuri olisikin hauskaa!

— Voi olla hauskaa, mutta ei saa. Sinä tiedät, että minulla on eläke ja sillä minun täytyy elättää äitipuoli ja kälyni ja hänen kaikki lapsensa. No, näetkös! — Mutta nyt, Lizotshka, meidän täytyy taas istua oikein, olemme kohta Pietarissa.

— Kuisma, aja kiinni toiset, — sanoi Elisabet kuskille.

Mutta kuski rupesi nauramaan ja sanoi toisten olevan ainakin kolme virstaa heistä edellä. Hän kokosi ohjat, ja hevoset, jotka olivat kävelleet valloillaan, lunta hamuellen, lähtivät rivakkaan raviin.

Elisabet ja Shura istuivat jo kaupunkilaisesti vierekkäin, turkinkaulukset ojona, kun Shura vielä sanoi:

— Eikö se ole ihmeellistä sentään? Tarvitseeko sinun ja minun rakastaaksemme suudella toisiamme? No miksi me Koljan kanssa emme voisi rakastaa toisiamme suutelematta!

— Mutta minusta on vielä ihmeellisempää, — sanoi Elisabet, — että toiset tässä maailmassa ovat rikkaita ja toisten pitää olla köyhiä.

Shura sanoi:

— Ei, Lizotshka, en minä sanonut sitä vain siksi, että äiti ja veli vainajan perhe ovat köyhiä, vaan todella minun rakkauteni Koljaa kohtaan ikäänkuin kärsii, kun hän rupeaa Kalyginiksi. Minä rakastan häntä enemmän kuin veljeä, sisarta, enemmän kuin ketään, no!

Pitkän ajan perästä hän sanoi:

— Ja minä olen varma, että sinunkin sydämeesi tulee mahtumaan vielä paljon suurempi rakkaus kuin vain omiin veljiin.

Heidän juuri ajaessaan alas Nevan jäälle Shura hypähti aivan kuin säikähdyksestä.

— Herranen aika, kummitteleeko tänään?

— Mitä, mitä, — ehätti Elisabet koettaen kääntyä turkissaan katsomaan samaan suuntaan kuin Shura.

— Tuolla oli aivan niinkuin hän, se sinun, se ruotsalainen, Aleksandr
Gustavovitsh, no ihan varmaan, oli se!

— Mitä sinä puhut, Shura? Se on mahdotonta. Johan me hänet kerran näimme tänään. Ja mitä hän täällä jäällä balagaanien seassa, johan sinä hupsuttelet.

— Ole uskomatta, mutta hän se nyt vain oli. Tai sitten on kuin onkin kummitellut.

— On siis kummitellut, — sanoi Elisabet. Sitten hän oli kauan vaiti ja vihdoin sanoi:

— Vaikka, kuka sen yksinäisen raukan tietää, ehkä käyskentelee ikävissään pitkin kaupunkia. Minusta näyttää että hänen täytyy olla hirveän ikävä täällä Venäjällä. Kolja sanoo, ettei hänellä ole täällä ketään tuttavia. (Elisabet oli hyvillään, etteivät hänen kyynelensä voineet pimeässä näkyä.) Ajattele, raukkaa! Sano sinä, Shura, mitä sinä oikein pidät hänestä. Sano ihan niinkuin ajattelet.

— Ulkonäöltäkö?

— Niin, ja muutenkin.

— Enhän minä ole sanaakaan puhunut hänen kanssaan. En tiedä muuta kuin mitä olen Koljalta ja sinulta kuullut.

— Varmaankin sinulla sitten on jotakin häntä vastaan, muuten sanoisit.

— No voiko olla sen komeampaa miestä! Niin suora ja niin kohtelias.
Minusta vain…

— Sano, sano.

— Ah, kuinka sinä kiusaat, Lizotshka. Kuinka minä voisin hänestä mitään sanoa? Kaikin puolin erinomainen mies, muuta en voi sanoa, no, oletko tyytyväinen?

— Mutta jotakin on, joka sinua ei miellytä. Ja jos olet minun ystäväni, niin sano.

— On, Lizotshka, — sanoi Shura matalalla äänellä.

Elisabet tunsi, että Shura koettaa koskettaa häntä hellyytensä merkiksi, mutta ollen jälleen turkkinsa pinteessä ei siinä onnistu. Sen sijaan Shura sanoi kaikkein lempeimmällä äänellään:

— Katsos, oma Liza kultaseni, minä en ole milloinkaan oikein pitänyt patrioottisista ihmisistä.

Tällöin Elisabet kuuli Shuran äänestä, että hänellä oli hampaat näkyvissä ja nenä kurtussa, niinkuin tehdään, kun jokin ei maistu ihan hyvälle. Mutta myöskin tuntui, että Shura koettaa sanonnallaan vetää Elisabetia puolelleen yhteisymmärrykseen ja tekee niin kuin tuo patrioottisuus olisi vain hiukkasen hänen nenäänsä hajahtanut, ei aivan syvälle.

Mutta juuri tämä lieventämisyritys antoi Elisabetille varmuuden, että
Shura oli sanonut sen, minkä syvimmässään todella tunsi.

He olivat oikeastaan yhdessä joskus nauraneet patriootteja. Mutta että Shura nyt sovitti tuon heidän yhteisen pilkallisen arvostelunsa tähän tapaukseen, se jostakin syystä syvästi kuohutti Elisabetia.

Hän oli tyytyväinen että oli pimeä eikä Shura siis voinut tätä loukkaantumista hänen kasvoistaan lukea. Myös varoi hän mitään sanomasta, sillä hänen ominaisuuksiansa oli ei ainoastaan, että kaikki auttamattomasti näkyi hänen kasvoistaan, vaan myöskin, että kaikki kuului hänen äänestään. Hän siis oli vaiti.

Vähän ajan perästä, kun Shura kuuli Elisabetin vetäisevän henkeä nenitse, hän sanoi:

— No katsos nyt, pakotit minut sanomaan ja nyt itse suutuit!

Ja todella heidän väliinsä ikäänkuin tuli jotakin. He kyllä koettivat loppumatkan sanoa toisilleen muita asioita, niinkuin ei mitään olisi välissä, mutta kummankin piti keksiä mitä sanoa. Ja se tapahtui heidän ystävyydessään ensi kerran.

XVII. ALEKSANDER EI KIERÄILE.

Kun Aleksander vihdoinkin oli huomannut, että hänen oli turha potkia tutkainta vastaan, se on, taistella tuota rakastumistansa vastaan, — kun hän oli huomannut, että mitä enemmän hän tunnettansa pakeni, sitä voimakkaampana se häntä seurasi, kaikkien inhimillisten voimain ollessa riittämättömiä sen vastustamiseen, — ja kun hän siis jo tiesi, ettei edessä ole mikään muu kuin tieten tahtoen lähestyä tuota hänelle niin kohtalokasta venäläistä perhettä, silloin hän ei ruvennut kieräilemään itsensä edessä, koettamaan sovittaa yhteen tai paikata, esimerkiksi kuvittelemaan mahdolliseksi saavuttaa Suomessa asemaa, vieläpä ajaa suomalaisuuden asiaa — vaimon ollessa venäläinen. Ei. Vaan hän tunnusti itselleen suoraan menettäneensä pelin. Hän katkaisi selvällä ja ratkaisevalla iskulla kaikki entiset tulevaisuuden-suunnitelmansa, tunnustaen joutuneensa tappiolle, häpeällisesti voitetuksi, kukistetuksi, niin kirvelevän masentava kuin tämä tunnustus hänelle olikin.

Hänen toimintansa tämän katastrofin jälkeen oli sangen määrätietoista ja äärimmäisen suoraviivaista.

Ensi töikseen hän — Koljan suureksi hämmästykseksi ja iloksi — suostui tämän vanhoihin alituisiin kehoituksiin jättää yksinäinen huoneensa ranskalaisessa hoitolassa ja muuttaa Vasilinsaarelle Koljan luo asumaan.

Kolja ilostui tämmöisestä asian käänteestä suuresti. Hän oli viime aikoina ollut yhä enemmän huolissaan ystävänsä erakkomaisesta elämästä ja yksinäisyydestä. Nyt hän aikoi — asuen samassa huoneessa Aleksanderin kanssa — aikaansaada täydellisen muutoksen tämän elämäntavoissa. Enemmän iloa, enemmän keveyttä, enemmän huvittelun halua.

Se oli kuitenkin helpommin ajateltu kuin tehty.

Aleksander pysyi totisena, ajatuksiinsa keskittyneenä ja ehkä vieläkin umpimielisempänä kuin ennen muuttoa. Paras, minkä hänelle näytti voivan tehdä, oli jättää hänet rauhaan, antaa hänen olla. Sen huomasivat pian kaikki muutkin perheen jäsenet parhaaksi.

Vaikka hän ruokatunneilla ja iltaisin teetä juodessa seurusteli perheen kanssa ja siis joka päivä tapasi myös Elisabetin, ei hän vähimmälläkään tavalla, ei katseella eikä erikoiskohteliaisuudella ilmaissut tälle tunteitansa. Hän oli muuttumassa vain uskolliseksi, totiseksi perheen ystäväksi.

Mutta kolmen kuukauden kuluttua, kun hän oli huomannut ja päässyt varmuuteen Litvinovin ja Elisabetin välillä vallitsevasta läheisestä ystävyydestä, käytti hän tilaisuutta milloin enimmät perheen jäsenet olivat kaupungilla ja esittäytyi vanhalle paronittarelle, pyytäen audienssia.

Aleksanderin juhlalliset eleet ja tavallista juhlallisempi pukukin vähän hämmästyttivät paronitarta. Hän johdatti nuorenmiehen vierashuoneeseen ja pyysi istuutumaan.

Aleksander kuitenkin jäi seisaalleen. Kohteliaasti kumarrettuaan hän muitta mutkitta ja silmää räpäyttämättä sanoi aikovansa kosia talon vanhinta tytärtä ja siinä tarkoituksessa ensin pyytävänsä paronittaren suostumusta.

Nyt ei paronittaren hämmästys ollut enää vähäinen. Hän ei voinut hyvään aikaan saada sanaa suustansa ja mumisi ensin vain olemattomia. Hänestä tuntui kuin olisi häneltä kosittu yhtä hänen lyhythameisista tyttölapsistaan, joilla ei vielä ollut oikeutta kantaa pitkää hametta, ja hän alkoi nopeasti muistella Lizotshkan ikää, huomaten vihdoin, että olihan lapsi todella äskettäin täyttänyt jo viisitoista vuotta. Mutta, herra varjelkoon, oliko tämäkään vielä mikään naimisiinmenon ikä!

— Aleksandr Gustavovitsh … aloitti paronitar, tietämättä vielä millä sanoilla hän kieltonsa lausuu ja katsoen maahan, ikäänkuin sieltä niitä sanoja etsien. Mutta hän ei voinut löytää, sillä hän piti kovasti tästä nuoresta miehestä eikä tahtonut jyrkkyydellä loukata. Turhaan koetettuaan löytää sopivaa vastauksen muotoa hän vihdoin katsahti Aleksanderin silmiin, ikäänkuin edeltäpäin anoen anteeksi kieltoansa.

Aleksander katsoi suoraan hänen silmiinsä, räpyttelemättä omiansa, rehellisyys, selkeys ja asiallisuus koko olennossaan, odottamatta mitään muuta kuin: ei taikka jaa.

Semmoisen lyhyen vastauksen antaminen oli kuitenkin paronittarelle ylivoimaista. Hän alkoi selittää Aleksanderille Elisabetin nuoruutta, ja asia loppui siihen, että kiellon asemesta paronitar myöntyi. Kuitenkin semmoisella ehdolla, että Elisabetille itselleen ei annettaisi asiasta mitään vihiä ennen kuin hänen täytettyään kuusitoista vuotta eli siis noin vuoden kuluttua. Tämä oli välttämätöntä — sanoi paronitar — Elisabetin nuoruuden vuoksi. Tytön täytyi saada elää vapaana sellaisen askelen myllertävistä vaikutuksista hänen ajatusmaailmaansa. Mutta vuoden kuluttua oli paronitar ottava asian uudelleen puheeksi ja kysyvä Elisabetin omaa ajatusta siitä.

Tähän Aleksander tyytyi.

Hän eli kokonaisen vuoden Koljan huonetoverina ja täytti niin täsmälleen paronittaren toivomuksen, että paitsi paronitarta itseään ja paronia, joka salaisuuteen vihittiin, ei Elisabet eikä yksikään elävä sielu koko talossa olisi voinut aavistaakaan mitään sellaista olleen puheenalaisena paronittaren ja Aleksanderin välillä.

Sinä vuonna tapahtui Litvinovin nimitys ja komennus kaukaiseen garnisoniin, mutta mitään ilonvärähdystä ei paronitar voinut havaita Aleksanderin kasvojen ilmeessä, kun uutinen hänelle kerrottiin. Ei liioin voitu havaita hänen ilmeessään vähintäkään mustasukkaisuuden tai edes mielenliikutuksen merkkiä Elisabetin hellien hyvästelyjen ja katkerien kyyneleiden johdosta Litvinovin lähtiessä.

Lopulta paronitar ja paroni keskustelivat salaa tästä omituisesta ilmiöstä ja tulivat siihen johtopäätökseen, että naimisiinmenon ajatus oli kaiketi jo haihtunut Aleksanderin mielestä. Se seikka teki heidät kummatkin yhä totisemmiksi, ja tahtoi saattaa heidän mielentilansa pysyväisen alakuloiseksi, sillä he olivat ehtineet syvästi kiintyä nuoreen ystäväänsä.

Mutta täsmälleen vuoden kuluttua siitä kuin tuo ensimmäinen kosinta oli tapahtunut, Aleksander ilmestyi yhtä juhlallisena paronittaren eteen, totisen kohteliaasti muistuttaen hänen antamastaan lupauksesta.

XVIII. ELISABETIN VASTAUS JA CATHERINEN ILO.

— Emmekö menisi vähän kävelemään? — sanoi Catherine, Elisabetin äiti, katsahtaen ovesta tyttärensä huoneeseen. Sitten hän tuli kokonaan sisälle.

Elisabet vilkaisi äitiinsä oudoksuen, sillä hänessä oli tuntunut omituinen epävarmuuden värähdys, niinkuin olisi jotakin ihmeellistä tapahtunut, jota ei voinut ilmaista ennen kuin vasta kävelyllä oltaessa. Myös tuntui selvästi, että se hiukan auttamattomasti teeskennelty huolettomuuden sävy, joka ilmeni äidin äänessä, oli tarkoittanut päin vastoin asian tärkeyden salaamista, jopa jonkin mielenliikutuksen peittämistä.

Äidin levottomuus tarttui heti Elisabetiin.

Hän alkoi kiireesti pukeutua, ja tätä tehdessään hän huolettomalla naurulla ja kaikenlaisilla liverryksillä pyrki salaamaan tyystin sekä omaa levottomuuttaan että yht'aikaa äitinsä selittämätöntä mielenliikutusta.

Pian he olivat kävelemässä jo kaukana rantakadulla, joka vei poispäin kaupungista, kaiken aikaa vilkkaasti ja kiihtyneesti keskustellen senkin seitsemästä turhanpäiväisestä pikkuasiasta. Näin he kumpikin kilvan yrittivät saada siirtymään tuonnemmaksi jotakin, josta oli ilmeisesti noloa nostaa puhetta.

Mutta kun yhä kauemmaksi tullessa puheenaineet pikkuasioista vihdoin alkoivat väkisinkin loppua ja Elisabet ei niiden sijaan keksinyt muuta kuin hypellä kiveltä kivelle, joita oli vedenrajassa, ja vihdoin uhkasi hypätä niin pitkän välimatkan, että äiti hätääntyi, sanoi tämä äkkiä:

— Aleksander Gustavovitsh on pyytänyt kättäsi, Lizaseni!

Suurin silmin tuijottaen äitiinsä Elisabet tuli rannasta ylös töyräälle. Ennen kuin hän osasi tästä asiasta itse mitään ajatella, hänen täytyi tietää mitä äiti siitä ajatteli. Ja sen vuoksi hän koko sielullaan ja olennollaan katsoi äidin silmiin päästäkseen perille, mitä kasvojen ilme saattoi äidin ajatuksista ilmaista. Voihan olla, että äiti nauroi koko asialle. Voi myöskin olla, että hän tarkoitti täyttä totta.

Mutta äidin ilme ei sanonut kumpaakaan. Huulilla hänellä oli hymy, niinkuin on joskus ihmisellä, joka on epätietoinen miten hänen suuri uutisensa vastaanotetaan: huulet hymyilevät, mutta kasvot ovat pelokkaat.

— No, ja mitä? — kysyi Elisabet, kasvojen saadessa saman pelokkaan ilmeen ja huulten samalla lailla nolosti hymyillessä. Äiti vastasi:

— Olen omasta puolestani suostunut. Mitä vain itse sanot.

He katsoivat yhä toisiinsa voimatta kumpikaan ratkaista mitä toinen asiasta ajatteli. Oliko Liza iloinen vai surullinen tapahtuman johdosta?

Ennen kuin Elisabet puolestaan osasi ajatella sitä tai tätä, täytyi saada tietää oliko äiti iloinen vai surullinen. Siitä kaikki riippui.

Catherine taas, voimatta vielä ratkaista mitä tunteita uutinen oli Lizassa herättänyt, alkoi varovasti lausua ajatuksiaan Aleksanderista yleensä, edullisuuksia tehostaen, puutteellisuuksia vähäksyen.

Ja jo ensimmäisistä äidin sanoista Elisabet vainusi, että äiti oli taipuvainen kallistumaan enemmän ilon kuin surun puolelle. Elisabet alkoi sentähden yhtä varovasti myönnytellä kaikkeen mikä äidin sanoissa oli Aleksanderin eduksi.

Tästä rohkaistuna Catherine puolestaan yltyi lausumaan ajatuksiaan Aleksanderin luonteen rehtiydestä ja rehellisyydestä, ja Elisabetille kävi yhä ilmeisemmäksi, että äiti ottaa asian ilon kannalta. Erittäinkin huomattavaa oli, ettei äiti ottanut ollenkaan puheeksi Aleksanderin mahdollisia epäedullisuuksia, kuten hänen vierasmaalaisuuttaan, vaillinaista venäjänkielentaitoa ja varattomuuttaan. Äidin ääni tosin välistä vavahti, mutta sekin tuntui olevan ikäänkuin vain ilon malttamatonta pyrkimistä pian irti vakavista velvollisuuden sanottavista. Elisabet myönnytteli siis yhä iloisemmin, ja äiti puolestaan yhä yltyi Aleksanderin kehumisessa.

Nyt Catherine kertoi Elisabetille koko salaisuuden, miten Aleksander oli jo vuosi sitten kosinut ja tänäpäivänä uudistanut kosintansa, vaikka jo luultiin hänen muuttaneen mieltänsä.

Elisabet kuunteli tätä kertomusta syvästi punastuneena. Hänen mieltänsä liikutti sanomattomasti, että joku oli voinut koko vuoden olla häneen rakastunut ja niin kauan osannut salata tunnettansa, sen heikentymättä. Hänkö, Elisabet, siis oli se, jonka oli sallittu tulla tuon ankaran, jylhässä yksinäisyydessään niin kirvelevästi säälittävän miehen toveriksi! "Kuinka minä, niin peräti tyhmä tyttö, joka en tiedä enkä osaa mitään", — ajatteli Elisabet, — "olen saanut osakseni semmoisen tehtävän? Kuinka hän on voinut minuun rakastua, sillä enhän minä todella osaa muuta kuin korkeintaan olla aina iloinen? Ja olenkohan minä aivan varma, ettei äiti epäile tai ehkä pelkääkin mitä tästä on tuleva?"

Ja Elisabet alkoi uudelleen urkkia äidin syvimpiä ajatuksia ja tunteita, päästäkseen varmuuteen hänen tahdostaan.

Monta kertaa oli ennenvanhaan sattunut, että kun äiti oli ottanut pikku Elisabetin mukaansa puoteihin, jotta tyttö saisi itse osoittaa mitä vaatteita tai korua hän pukuunsa mieluimmin halusi, Elisabet jätti kaiken äitinsä huoleksi ja itse selin tiskiin nojaten vain katseli tulijoita ja menijöitä.

— No mutta Liisukkani, eikö sinulla ole ollenkaan omaa tahtoa, — oli äiti vihdoin huudahtanut.

— On kyllä, mutta minä kun tahdon aivan, aivan juuri niinkuin äiti.
Valitkaa nyt vain, kyllä minä olen tyytyväinen.

Ja äiti valitsi.

Niin Elisabet yhä vieläkin tahtoi juuri sitä mitä äiti. Kunpa siitä olisi vain päässyt täyteen varmuuteen.

Vihdoin kävi kuitenkin ilmi, ettei mitään iloisempaa saattanut äidin mielestä tapahtuakaan kuin juuri tämä avioliitto. Taatumpaa, luotettavampaa ja turvallisempaa aviomiestä ei Elisabet hänen mielestään voisi koko maailmasta löytää. Ja nämä sanat kuultuaan ei Elisabetkaan enää pidättänyt iloaan. Kaikki oli samassa kuin kauan sitten päätettyä. Äiti antautui jo viittailemaan miten hän oli järjestävä heidän vastaisen kotinsa, jopa tuntui kuin hän olisi ehtinyt ajatella sen pienimpiä erikoisuuksia. Näitä puheita Elisabet ei enää kuunnellutkaan, tietäen että äiti osaa hänelle järjestää kodin paljon paremmin kuin hän itse osaa edes ajatellakaan. Hänelle oli pääasia, että äiti siis oli tyytyväinen. Yhä kasvavassa riemussa Elisabet ajatteli jo omiansa: miten hän ilmoittaa tämän asian sisarille, mitä veljet tulevat sanomaan, mitä Vierotshka, mitä Shura, miten hän lentää isän kaulaan. Ja yhtä monta riemun soihtua syttyi hänen mieleensä, kuin oli niitä, joille hän kuvitteli kohta kertovansa tämän suuren, uskomattomimman ja hämmästyttävimmän ilosanomansa.

Vaikea on kuitenkin sanoa kumman ilo tapahtuneen kihlauksen johdosta oli suurempi, Catherinenko vai Elisabetin. Varma on, että Catherine Elisabetin kihloissa-olemisen aikana, jota kesti kokonaisen vuoden, eli yhtä onnellista ilon ja vironneen toimeliaisuuden aikaa kuin hänen tyttärensäkin. Hän hoki hokemistaan: parempaa miestä ei Lizotshkani olisi voinut saada.

Hän rupesi kohta tiedustelemaan nuorille sopivaa asuntopaikkaa. Heille vuokrattiin — jo monta kuukautta ennen häitä — kaunis pikku huoneisto aivan vanhempien läheisyydestä. Samalla innolla kuin Catherine oli ennenmuinoin valmistellut lapsilleen nukkekaappeja hän nyt rupesi valmistamaan todellista nukkeasuntoa todellisille, eläville nukeille. Siitä ei saanut puuttua mitään. Päivät pitkät hän siellä puuhasi, järjesteli järjestämistään. Kukaan ei saanut tulla katsomaan, ei huoneita eikä sisustusta. Se vain nähtiin, että sinne tuotiin kaupungilta tavaroita lakkaamatta, tuotiin ja tuotiin. Mutta ennen kuin hän hämärän tultua palasi väsyneenä kotiin oli hän tyystin sulkenut asunnon ja toi avaimet tullessaan. Hän valmisti Elisabetilleen ikäänkuin suurta, todellista joulua entisten leikkijoulujen asemesta, samaa salaperäisyyttä noudattaen, samaa ilon yllätystä tavoitellen, samaa innostusta itse tuntien.

Häät vietettiin 22 p:nä joulukuuta 1857, perjantaipäivänä, niinkuin Elisabet itse oli tahtonut. Hän ei ollut silloin vielä täyttänyt 18 vuotta.

Kun nuori pariskunta tanssiaisten jälkeen myöhään illalla saatettiin uuteen asuntoonsa, ei monikaan tutummista häävieraista malttanut olla seuraamatta heitä ja Catherineä sinne nähdäkseen, minkä vaikutuksen harvinainen häälahja oli nuoriin tekevä. Vain paroni yksin jäi kotiin.

Ja olisiko vaikutus voinut ollakaan vähäinen, kun Elisabet sisälle astuttuaan näki huoneet sisustetuiksi aivan viimeiseen viimeistelyyn asti! Hän itse oli tosin vähän hajamielinen, mutta siitä huolimatta hän huudahteli: ah! ah! ja löi käsiänsä yhteen joka kerta kun hänelle näytettiin vielä ja vielä jotakin uutta. Vieraat raastoivat häntä joka suunnalle, aukoilivat laatikoita ja käskivät katsomaan mitä olivat niissä keksineet. Näin käytiin keittiö läpi, hyllyineen, astioineen, harjoineen, pölyriepuineen — olipa siellä saavikin jo valmiiksi vedellä täytettynä ja pinnalla kellui punavaskinen, tinattu kauha. Ruokasalissa höyrysi kiiltävä samovaari, tarjottimelle oli asetettu kaksi kuppia…

Makuuhuoneessa oli kaksi vuodetta asetettuna vierekkäin. Siellä oli myöskin Elisabetille aiottu työpöytä, jonka laatikoista löytyi kaikki mahdolliset ompeluvehkeet, joita suinkin saattoi tarvita, langoista, rihmoista, kutomapuikoista, napeista, sormustimista neulasiin ja nuppineulasiin asti.

Kaikkien päät kurkottuivat näyteltyjen esineiden ympärille niin taajasti, että onnellinen Catherine muiden takaa vain vilaukselta sai nähdä ilmeitä rakkaan lapsensa kasvoilla.

Vihdoin syrjäiset alkoivat lähteä ja Catherinekin alkoi hyvästellä tytärtään.

— Rakas äiti, lähdettekö tekin? — kysyi Elisabet levottomasti ympärilleen katsellen. Hänen kätensä vähän vavahtelivat.

— Mutta kuinkas muuten, lapsukaiseni, — sanoi Catherine, — minulla on oma kotini ja sinulla on nyt myös omasi.

Elisabeth katsahti Aleksanderiin ikäänkuin apua tai selitystä odottaen. Mutta hänkin näytti olevan yhtä hämillään ja neuvottomana. He olivat molemmat siinä kuin satimeen suljetut.

— Niin, niin, kuinkas muuten … tietysti, kuinkas muuten, — sanoi Elisabet ja pakottautui iloisesti hymyilemään. Mutta hänen ylähuulensa oli nolosti kangistunut, ja hän peitti sen viskautumalla lähtevää syleilemään.

Elisabetin muistoon on painunut, että vielä monet ajat jälkeen päin häneen tuli uudessa kodissaan usein jonkinlainen levoton kaipuu, joka sai hänet tarkoituksettomasti kulkemaan edestakaisin huoneesta huoneeseen tai ikäänkuin jotakin lähtöä tekemään.

Aleksander silloin kysyi:

— Minne sinä olet lähdössä?

Elisabet vastasi sen enempää ajattelematta:

— Minnekö minä lähden? Tietysti kotiin.

Semmoisesta ajattelemattomasta, mutta alituiseen uudistuvasta vastauksesta oli Aleksander aina tullut pahoilleen.

XIX. ELISABET KERTOO ENSIMMÄISESTÄ MATKASTAAN SUOMEEN.

Noin vuoden kuluttua häittemme jälkeen, joulukuussa 1858, mieheni vei minut kaukaiselle matkalle Suomeen. Oliko tarkoituksena muuttaa kokonaan Pietarista ja jäädä Suomeen, vai vielä palata Venäjälle ja asettua Pulkovan observatorioon jatkamaan tähtitieteellisiä tutkimuksia, se asia ei näyttänyt olevan vielä ratkaistu, vaan riippuvan joistakin neuvotteluista mieheni sukulaisten ja erittäinkin hänen äitinsä kanssa. Kaikissa tapauksissa oli yhtenä tarkoituksena esittää minut omaisille, äidille ja sisaruksille, jotka asuivat Kuopion pienessä kaupungissa, kaukana pohjoisessa Suomessa.

Matka oli tehtävä yksinomaan kyytihevosilla, sillä eihän siihen aikaan ollut vielä rautateitä, pitkät matkat tehtiin kesäisin diligensseillä ja talvisin reillä.

En voinut mieleeni ollenkaan kuvitella niitä mittaamattomia talvisia taipaleita, jotka nyt olivat edessämme. Suomessa olin käynyt vain Uudellakirkolla setä Pjotrin maatilalla, ja vain kesäiseen aikaan. Talvisista maaseutumatkoista en tiennyt mitään. Mieheni kertoi, että sielläpäin ei enää ollut merta, niinkuin Terijoella, vaan oli pitkiä järvenselkiä, jotka olivat jäässä, ja tie oli viitoitettuna pienillä vesoilla, joita kyytimiehen tarkka silmä saattoi yölläkin erottaa toisesta toiseen, niin ettei meidän tarvinnut eksymistä pelätä. Kysymykseeni oliko Suomessa susia, mieheni, joka ei milloinkaan edes leikilläkään valehdellut, myönsi niitä kyllä voivan siellä olla, mutta sai minut rauhoittumaan vakuuttaen, ettei Suomessa ollut milloinkaan kuultu susien hyökkäävän laumoissa ihmisten kimppuun, niinkuin romaaneissa kerrottiin Venäjällä joskus tapahtuvan.

Äiti varusti minut matkaan. Kumpia oli enemmän, lämpimiä vaatteitako, shaaleja, vaippoja, tossuja, turkkeja, vaiko välttämättömiä varoituksia ja matkaohjeita kaikenlaisten mahdollisuuksien varalta, en voi sanoa, arvatenkin niitä oli yhtä paljon, sillä ohjeita oli yhtä vaikea kaikkia pitää mielessä kuin hengittää siitä pienestä rakosesta, joka oli jätetty suun kohdalle vaipanreunojen väliin.

Meidät istutettiin vieri viereen kuomureen perälle, mutta vaatevarustusten vuoksi olimme enemmän erillämme kuin milloinkaan, tuskin saattaen kääntyä edes katsahtamaan toisiimme.

Vihdoin olivat varoitukset ja hyvästelyt sanotut, viimeiset loimen reunat kietaistu jalkain alle, viimeiset taputukset taputetut. Tiukuset helähtivät soimaan ja kitisten ja natisten reki alkoi lipua pakkasessa kovettuneella lumella.

Pari kertaa pyysin pyörtämään takaisin, sillä olin unohtanut jotakin. Aleksander ei suuttunut, päin vastoin laski leikkiä ja antoi minun hälyytellä koko talon uusille hyvästille. Toisella kertaa lähtiessämme hän nosti turkkeihin kangistuneen kätensä ja tunnusteli niskaani. Kun kysyin mitä hän sillä tarkoitti, hän sanoi koetelleensa olinko muistanut ottaa mukaan pääni.

Surin kovasti että turkkieni vuoksi en voinut vielä viimeistä kertaa syleillä itkevää äitiäni.

Pietaria kesti kauan. Toiselta puolen Nevaa näkyi rantakadun ja Talvipalatsin huikeita lyhtyvalojen rivejä. Mieli kulki hajanaisesti, repeytyen asiasta toiseen. Välistä olin näkevinäni omaiseni kokoontuneina vierashuoneeseen — ilman minua. Misha kiertää kokoon savuketta sanoen jotakin sukkeluutta minun olemattomuuteni kustannuksella (oikeastaan vain naurunaiheella lohduttaakseen äitiä), isä on heittäytynyt sohvalle, oma kotitakki peitteenään, kädet ristissä niskan takana, äiti ompelee pikku Olgalle nukkea, silmät alhaalla. Välistä taas tuikahtivat Nevan upeat valot silmiini ja ajatukseni lennähtivät Talvipalatsin valaistuihin saleihin, joissa nyt nuori Aleksanteri II hallitsi. Kuka se lieneekään kertonut minulle, että hän aikoi vapauttaa maaorjat, ja vielä joku toinen sanoi hänen aikovan päästää myöskin kaikki Nikolain karkoittamat nihilistit Siperiasta valloilleen? Isä oli asian puolesta, mutta paroni Medem oli kauhistuksissaan… Kesken kaikkea huomaan ajattelevani, olenkohan ottanut mukaan sitä pientä posliininukkeani, niinkuin olin aikonut? Jos en, niin pikku Olga sen löytää ja rikkoo, sillä se tyttö ei malta milloinkaan olla koettelematta paljonko naputtelemista leikkikalut kestävät. Ah, kun en tuota nyt ollut muistanut! Niin tärkeätä kuin minusta olisikin ollut vielä kerran palata kotiin, en sitä enää pyytänyt, sillä Aleksanderin sijassa olisin jo itsekin semmoisesta vaimolleni suuttunut.

Vihdoin kaupungin valot alkavat harveta, ja minun täytyy yrittää kääntyä taakseni katsomaan näkisinkö vielä kerran iloisen Pietarin rantalyhtyjä. Mutta niitä ei enää näy. Maa on pimennyt, taivas loistaa! Koko sen suunnan taivas on yhtenä valomerenä!

Ja samassa olen kiepsahtanut polvilleni, taapäin kääntyneenä. Aleksander puhuu jotakin rauhallista, joka ei koske tulipaloa, ja minun täytyy lopulta alkaa kuunnella häntä. Hän sanoo olevan tässä pääasiana, että minä en liiku reessä enkä vilustu ja että — miten nyt saadaan turkin helmat ja loimet yhtä tarkasti jalkojen ympärille kuin ne olivat lähtiessä! Mutta mitä tulipaloon tulee, niin se ei ollut muuta — sanoi hän — kuin Pietarin valojen pilviin heijastusta, eikä mitään liekkejä. Ja käski vain istua oikeinpäin ja rauhoittua.

Kuinka lyhtyjen valo saattoi kuvastua pilviin, oli minulle epäselvää, mutta olin päättänyt totella äitiä tottelemalla Aleksanderia kaikissa asioissa, ja istuin siis oikein päin, hänen ähkien järjestellessä loimia entiselleen. Pietari jo jääpi, jääpi sinne taakse, jonne ei enää saa katsahtaa. Sen liikemelu, kaukainen tuttu humukin on jo hiljennyt ja pääasiaksi on muuttunut tiukuistemme kilinä ja oman rekemme natina. Lyhtyjen sijassa on edessämme totisen kelmeäksi kirkastuva tähtitaivas, jonka luonnollista puhtautta silloin tällöin vielä häiritsevät laitakaupungin harvenevat rakennukset ja huvilain tornit. Kohta ei ole Pietarista enää mitään jäljellä. Sinne jäi hovi, sinne sohvalla loikova isä ja ompeleva äiti, sinne Shurat, setä Pjotrit, sinne Vierat, Natashat, sinne isot veljet ja pikku sisaret! Ah, vaikka kuinka yrittäisi kääntyä taakseen, ei enää mitään valoja näy. Tähtitaivas avartuu ja selkenee. Silloin tällöin jokin pitkä, harvaoksainen kuusi kulkee ohitsemme, tähtien editse, toinen, kolmas … yhdeksäs … ja painuvat kaikki taaksemme, niinkuin rientäisivät nopeasti takaisin Pietariin.

Aivan odottamattani tunsin nenässä ja kurkussa tutun kutkutuksen, joka ennusti silmiin kihoovia kyyneleitä, ja minä kiirehdin pian nielaisemaan semmoiset oireet. Itkeminen olisi ollut vastoin äidin moneen kertaan lausumia neuvoja (hänellä täytyi olla niissä asioissa suuri kokemus!) ja sitäpaitsi se olisi ollut vastoin päätöksiäni olla antautumatta tunteellisuuksiin. Selitin itselleni, ettei tuo kutkutus ollut johtunut muusta kuin posliininukkeni unohtumisesta, ja uskoin niin olevankin.

Näin me siis sukelsimme rohkeasti yhä sakeampiin kuusikkoihin ja minä pidin silmiäni kiinni, etten suotta näkisi noiden Pietariin palaajien rientoa.

Äkkiä tunsin Aleksanderin iloisesti töykkäsevän kyynärpäällään minua kylkeen.

Minä tietysti vastasin yhtä iloisesti.

Emme sanoneet sanaakaan.

Tämä oli hänen puhettaan.

Hän oli tavattoman harvasanainen. Hän ei milloinkaan puhunut "noin vain" — jotakin sanoakseen, niinkuin me sisarukset siellä kotona, joille alituinen nauru ja laverteleminen oli sääntönä ja vaikeneminen poikkeuksena. Hänellä oli päin vastoin puhumattomuus sääntönä ja puhuminen poikkeusta. Hän ei milloinkaan laverrellut puuta heinää. Hän ei milloinkaan puhunut muuta kuin viisaita ja tarpeellisia asioita ja vasta sitten kuin oli valmiiksi miettinyt sanottavansa. En tahdo väittää, etteikö hän milloinkaan sanonut sukkeluuksia, semmoista kyllä sattui, mutta ne eivät olleet hetken tuotteita, vaan ikäänkuin valmistettuja nekin, sillä jo kauan edeltäpäin saattoi hänen ilmeestään havaita, että nyt sieltä jotakin tulee. (Ja silloin tulikin niin, että sai nauraa itsensä kippuraan.) Mutta sellaiset tilaisuudet olivat harvinaisia kuin joulu ja pääsiäinen.

Kun siis näin vaitelias mies yht'äkkiä töykkäsee toista kylkeen, täytyy semmoisen puukkauksen olla sitä enemmän merkitsevää.

Ja ihmeellistä onkin kuinka paljon puhuva se saattoi olla erittäinkin juuri tässä tapauksessa, reen yksitoikkoisesti hytkähdellessä ja meidän siinä kököttäessämme vieri vieressä turkkeihimme kangistuneina. Menisi puolisen tuntia, jos minun olisi sanoin selitettävä mitä kaikkea tiesin sen töykkäyksen tahtoneen minulle ilmaista.

Ensiksikin tuntui siinä valtavan ilon hytkähdys, niin kuin meille joskus sattuu, kun äkkiä saamme tietää asiain olevan parhaalla mahdollisella kannalla. Ymmärtäähän sen, että hänen täytyi näin tuntea. Olihan Pietari vihdoinkin jäänyt taaksemme, olimmehan vihdoinkin päässeet irti kaikesta hänelle vieraasta ja sukeltaneet hänen kotoiseen maailmaansa!

Ja siinä oli samassa myöskin jokin iloon kehoitus minullekin, niinkuin hän olisi tahtonut tempaista minut pois ajatuksistani ja sanoa: älä huoli surra, pian olet näkevä, että se mihin tulemme ei ole huonompi sitä mistä lähdimme!

Koetin olla mukana hänen ilossaan. En katsellut enää noita mörkömäisiä harvaoksakuusia, vaan ummistunein silmin kokosin muististani kaiken ihanan minkä olin Suomesta nähnyt: Terijoen sinihelkkyvän ulapan, Halilan kartanon, surullisten laulujen laulajat, ja pian olin hyvilläni, että olin sielussani tehnyt todeksi sen vastauksen, minkä olin iloisella vastatöykkäyksellä Aleksanderille antanut.

Minun olisi kuitenkin tehnyt sanomattomasti mieli vähän sanoillakin jatkaa tätä välillämme tapahtunutta mykkää keskustelua. Koetin miettiä sellaisia sanoja, jotka olisivat ilmaisseet lähimaille samaa kuin tuo molemminpuolinen puukkauksemme. Mutta sellaisia ei löytynyt, eipä tainnut olla koko kielessäkään. Sanelin itsekseni niinpäin ja näinpäin, ei mikään kelvannut, kaikki tuntui ihan hassulta viisaan ja totisen Aleksanderin kuultavaksi. Jos olisin saanut mielinmäärin lörpötellä, niin varmaan olisi jokin sana oikeaankin osunut. Mutta minä en Aleksanderin seurassa koskaan lörpötellyt ja viisautta minussa ei ollut.

Aleksanderia ei pitkä vaikeneminen näyttänyt milloinkaan vaivaavan. Mutta meidän sisarusten välillä merkitsi vaikeneminen huonoa väliä tai riidanaihetta ja ahdisti sielua. Kun en voinut löytää nyt sanoja, rupesi tämä vaikeneminen ahdistamaan minua Aleksanderiinkin nähden. Hän voi vaikenemisensa puolustuksena pitää vaillinaista kielitaitoa, mutta minulla ei ole mitään puolustusta: olen tottunut lavertelemaan ja nyt olen vaiti! Ah, miksi hän ottikin minun kaltaiseni tyhmän olennon vaimokseen!

Vihdoin kuulen suuni puhuvan viattoman huolettomalla äänellä:

— Kuulepas Aleksander, miksi nuo puut ja metsät näyttävät kulkevan ohitsemme, mutta tähdet pysyvät paikallaan?

Aleksander oli kallistuneena taapäin puoliloikovaan asentoon, ja näytti havahtuvan ajatuksistaan.

— No kuinka…? — kysyi hän ikäänkuin vähän huolestuneena, kohosi ja katsahti kuomun alta ulos. Ja minä kohta jo tunsin kuinka sanomattoman tyhmänä olentona hän minua pitää juuri tuon kysymykseni johdosta.

Hän oli pitkän aikaa ääneti, nähtävästi miettien vastausta, joka olisi ollut täsmällinen ja minulle käsitettävä. Hän otti aina kaiken niin perusteelliselta kannalta. Minä puolestani en kyllä ollut tarkoittanut mitään tärkeätä, ajattelin vain johtua siitä tähtiä kyselemään, johon aineeseen hänen tiesin olevan kiintynyt. Tarkemmin ajatellen olihan oikeastaan selvää miksi tähdet eivät voineet pyöriä ohitsemme niinkuin kuuset. Olin siis kysynyt vain tyhmyyttäni, ja odotin nasevaa, tyhmyyteni johdosta hermostunutta vastausta.

Mutta minun rehellinen Aleksanderini ei ollut suuttunut tai oli suuttumuksensa voittanut. Mitä suurimmalla kärsivällisyydellä hän alkoi selittää minulle miksi aidanseipäät, joiden ohi ajamme, näyttävät liikkuvan ohitsemme, jota vastoin samalla puolella nouseva kuu näyttää seuraavan mukanamme. Ja todella kuu hauskasti hyppeli seipäitten ylitse, puikkelehti puiden välitse, katosi joskus näkymättömäksi tiheän metsikön taa, mutta kun jouduimme taas aukeamalle, niin eikös ollutkin ennättänyt juuri samalle paikalle ja rientänyt jälleen mukanamme! Tämä oli kaikki hyvää ja hauskaa, mutta mitä varten sen johdosta ruveta selittelemään perspektiivioppia, vertailemaan välimatkoja meistä kuuhun ja meistä aitaan, ikäänkuin asia ei olisi jo aikaa sitten selvä, koska minä olen omin silmin nähnyt seipäitten juoksevan Pietariin, mutta kuun matkustavan mukanamme tuntemattomaan pimeyteen? Minkä tähden ylimalkaan muuttua noin herttaisen puheliaaksi kohta kun tulee kysymys tähtitieteellisistä välimatkoista ja niiden mittauksista? Minkä vuoksi jälleen hermostua, kun minä, jotakin sanoakseni minäkin, kysäisin onko kuussa ihmisiä tai edes hiiriä? Miksi ruveta kertomaan, että heillä Suomessa on sananlasku, joka kuuluu: hyvää päivää — kirvesvartta, ja joka merkitsee, että minä olin sanonut jotakin asiaan aivan kuulumatonta ja keskustelusta poisjohtavaa?

Ajatteleeko siis Aleksander — ja hän ei muuta teekään kuin vain ajattelee — ajatteleeko hän aina vain tähtiä ja taivaan mittauksia?

Eipäs!

Nyt juuri hän alkaa puhua ihan toisesta, semmoisesta missä on väriä ja lämpöä. Lopetettuaan selityksensä välimatkojen suhteista avaruuksissa eli oikeastaan meidän maallisten välimatkojemme suhteesta taivaallisiin välimatkoihin hän kotvan aikaa vaiettuaan jatkaa näin:

— Mutta jos minut määrätään, niin kuin toivon, Pulkovan observatorioon tähtitieteellisiä opintoja jatkamaan, niin otan sinut mukaani sinne, ja silloin saat mielin määrin katsella suurien kaukoputkien läpi, ja saat nähdä planeettoja, joilla on montakin kuuta.

Tämäpä oli kovin kiinnostavaa! Silloinhan saisin vielä kerran palata Pietariin ja jäädä sinne ainakin niin kauaksi kuin Aleksanderin opinnot kestävät, ehkäpä ainiaaksi! Ihanaa!

Yht'äkkiä Suomi ja sen kuuset eivät olekaan ikäviä, vaan sangen hauskoja ja niiden rakastaminen on helppoa ja luonnollista. Ellemme Suomeen asettuisikaan, tulisi niitä varmaan ikävä (sillä minä jo vähän rakastin…).

Minä rakastin jo vähän Aleksanderiakin noiden hänen sanojensa vuoksi, ja olisi tehnyt mieli jotenkin ilmaista se hänelle.

Kun en yhäkään voinut keksiä miten sanoa hänelle jotakin hellää, olisin tahtonut edes hellästi painautua hänen kylkeänsä vasten ja kallistaa pääni hänen olalleen. Mutta ne turkit, ne turkit! Niiden suuressa kankeudessa ei ollut ajattelemistakaan mihinkään sellaiseen ryhtymistä.

Yksi helppo keino olisi ollut, vaikka se tosin ei olisi ollut mikään omintakeinen keksintö. Olisin voinut nyt minä vuorostani töykkäistä häntä kylkeen ja ilmaista jostakin syystä suuresti riemuitsevani. Voiko olla mitään helpompaa kuin kankeissakin turkeissa puukkaista toista kyynäspäällä kylkeen? Mutta minä en voinut sitä tehdä. Joka kerta kun olin tekemäisilläni, kadotin kaiken rohkeuteni. Ajatus oli jo ihan siinä kyynäspäässä, ajattelin: nyt-nyt puukkasen! Mutta sen sijaan oma sydämeni vain alkoi hurjasti sykkiä, enkä tullut sitä tehneeksi.

Olimme olleet jo vuoden naimisissa, mutta minä en ollut vielä kertaakaan omasta aloitteestani, ensimmäiseksi osoittanut hänelle hellyyttä. Olin vain ujosti vastannut hänen ystävällisiin hellyyksiinsä. Olin naimisiin mennessämme vielä siihen määrään lapsellinen, ettei minulla ollut kaukaisintakaan aavistusta avioelämän varsinaisesta luonteesta. Hääyön jälkeen riensin minä äidin luo ja haikeasti itkien lankesin hänen kaulaansa. — Äiti lohdutteli minua parhaansa mukaan, jopa itki vähän yhdessä minun kanssani, ja sanoi: "Eihän sinulle, lapsi kulta, ole mitään onnettomuutta tapahtunut, ei oikeastaan mitään muuta kuin mitä tapahtuu jokaiselle tytölle, kun hän joutuu naimisiin." Äiti kuivasi kyynelensä ennen minua ja vakavasti neuvoi minua ottamaan nöyrästi ja rauhallisesti vastaan elämän kaikki yllätykset, katkeratkin. Varmaankin hän oli itse puolestaan jotakin samanlaista saanut kokea, sillä hänkin oli mennyt miehelään melkein lapsena.

Ennen tälle matkalle lähtöä, siis noin vuoden kuluttua häistämme, vei äiti minut erikseen ja puheli kanssani vakavasti, kysyen: "Etkö sinä, Liisukkani, ole huomannut ehkä jotakin omituista tunnetta sisässäsi, — niinkuin jokin sinussa liikahtaisi?" — Ihmetellen minä vastasin: "Olen kyllä, juuri semmoista olen tuntenut." Vasta äidin selitettyä ymmärsin, että se, mikä minussa liikahteli, oli lapsi, Aleksanderin lapsi. Hämmästyin … ihastuin … Jollekin, en tiedä kelle, annoin kaikki anteeksi.

Siitä asti aloin rakastaa Aleksanderia. Kuinka nainen ei rakastaisi miestä, jonka lasta tuntee kohdussaan kantavansa! Tiesin myös äidin kautta, että Aleksander tietää. Hän tietää, vaikka tapansa mukaan ei sano mitään, — tietää ja aikoo olla hellänä isänä, kun lapsi syntyy. Ehkä hän on itsekseen jo miettinyt millä tavalla hän on ottava lapsen syliinsä ja kuinka onnelliset tulemme silloin olemaan…

Kuu paistoi suoraan sisään kuomumme alle, ja metsikössä näkyi ihastuttavia pieniä lumimättäitä, jotka olivat aivan pyöreitä kukin oman pikku näreensä ympärillä, ikäänkuin suojaten näitä ja ylettyen alioksiin asti. Niiden oli turvallinen viettää yötään ja odottaa päivää. Ja yht'äkkiä minut tempasi niin hurjan iloinen turvallisuuden tunne siinä istuessani mieheni kanssa kyljikkäin, että minä — ilman sen pitempiä valmistuksia — otin ja töykkäsin häntä. Vasta sen tehtyäni alkoi sydämeni pamppailla ja jännittyneenä minä odottelin mitä tuleman piti.

Ei mitään vastausta, ei töykkäisyä, ei kysymystä.

Onko hän ehkä närkästynyt ja pitää sopimattomana minun aloitettani? Jos hän olisi edes sanan sanonut, olisin kohta ruvennut rohkeasti puhumaan lapsestamme ja hän olisi ymmärtänyt miksi olin niin tehnyt. Mutta tämä vaikeneminen oli kauheaa. Minä päätin ottaa selvän mitä hän oikein ajatteli tästä käytöksestäni.

Käännyin turkkieni kankeudesta huolimatta väkisin sivulle päin. Katson. Kuu paistaa häntä kohti, hän on laskeutunut puoleksi selälleen kuomun takamusta vastaan. Bashlikin (upseerien käyttämän suojuspäähineen) reunain väliin jääneessä hengitysrakosessa näkyy vain hänen kaunis, viivansuora nenänsä, jota kuu valaisee. Painaudun alemmaksi, katson rakosen pimeyteen. Hänen silmänsä ovat ummistuneet, hän nukkuu.

Jo ennen lähtöämme oli Aleksander tosin sanonut minulle nukkuvansa pitkillä rekimatkoilla melkein koko ajan, mutta että hän olisi saanut unta jo näin pian lähtömme jälkeen, sitä en olisi voinut ajatella. Semmoista se on, kun mies ei osaa puhua.

Minua peloitti olla yksin oudossa, kuutamoisessa talvimaisemassa, jommoista en ole ennen voinut kuvitellakaan. Äskeinen riemukas turvallisuus muuttui säikkyväksi turvattomuudentunteeksi, ja jo aloin kuvitella susia.

Kysyin kuskilta, voisiko tapahtua, että sudet hyökkäisivät kimppuumme.

Sain toistaa kysymykseni useaan kertaan ja eri sanoilla, ennen kuin hän ymmärsi. Hän vastasi hullunkurisen tökeröllä venäjänkielellä, oli nähtävästi tshuhna jostakin kauempaa, ja minä en oikeastaan ymmärtänyt paljoa hänen selityksestään. Kauhukseni kuitenkin sen verran, että hän sanoi susien olevan vaarallisia vain hyvin nälkäisinä ollessaan.

Sitten hän kääntyi taas istumaan kuskipukillansa eteenpäin ja siihen meidän keskustelumme päättyivät. Mistä minä tiedän olivatko sudet tänä yönä nälkäisiä vai kylläisiä! Ja ovatkohan ne kaikki ihmiset tässä maassa noin harvapuheisia?

En ollenkaan osannut vaieta ja viettää aikaani yksinäisyydessä. Ja nyt oli koko yö edessä. Minä ikäänkuin en osannut olla ja elää, jos ei ollut kenen kanssa puhella. Mutta tässä oli vielä päälliseksi yö edessä. Ja sudet! Ja se kuski pahuskin jo nuokkuu torkuksissaan!

Äiti oli jäänyt kauas, kauas pois, ja mieheni — hän oli hävinnyt tajuttomuuden syvyyksiin. Mutta minä en voinut olla ilman turvaa, en voinut olla ilman sitä, joka minun edestäni päättää ja ratkaisee asioitani ja antaa minulle rohkeutta susia vastaan.

Tuskissani minä herätin Aleksanderin.

— Mikäs nyt? — kysyi hän hiukan kohottaen päätänsä.

— Aleksander, Aleksander, minua peloittaa niin kauheasti! — sanoin minä syyllisenä ja itkuun valmiina.

Hän sanoi:

— Joutavia! Tyyny on asetettu pääsi taakse. Paneudu selällesi ja ummista silmäsi.

Kun eivät ne ihmiset käsittäneet, ettenhän minä voinut nukkumista ajatella niin kauan kuin vapisin pelosta enkä saanut kenenkään kanssa puhua!

Jonkin ajan kuluttua oli Aleksander jälleen niin sikeässä unessa, että minä saatoin — turkeista väljemmälle vapauduttuani — panna toisen käteni hänen ylitsensä ja kumartua lähemmäksi häntä turvaa hakien.

Tällöin näin uudelleen hänen nenänsä bashlikin raosta.

Rakonen oli suurentunut ja nyt näkyivät ummistuneet silmäluomet ja vähän otsaa. Syvä tyytymättömyyden ja ankaruuden ryppy oli hänellä silmäin välissä. Se oli kai siihen jäänyt äskeisen heräämisen ja nuhteen jälkeen. Ankara mies.

Mutta tätä tuttua ankaruuden ryppyä katsellessani — omituista kyllä — rupesin tuntemaan turvaa. "Kyllä tuo mies minusta huolen pitää!" — tuli lohdullisena, mahtavana tunnevirtana sieluni syvyydestä. Ryppy oli äärettömän ankara, mutta sen vaikutus sama kuin äidin hellyys.

XX. PÄIVÄN VAIKUTELMIA.

Yö ei ollut ikuinen. Susien viipyminen, kaiken vastuun rauhoittava siirtyminen miesten huoleksi alkoi vihdoin antaa sijaa muillekin ajatuksille, maailma alkoi tutusti keikahdella ja viskellä erilleen ja sekoitella selvyyksiä ja taas yhdistellä yhteen sopimattomia, kuten esimerkiksi pani suomalaisen kuskin leukaparran njanjan leukaan, joten minun täytyy otaksua, että lienen torkahtanut, niinkuin muutkin reessä olijat.

Kaikissa tapauksissa, kun avasin silmäni, oli auringonpaiste, ja istuville kohottuani tuskin saatoin kestää sitä häikäisevää valkeutta, joka heijasti lumikentiltä.

Lunta oli joka paikassa, aitojen päällä ja kuusten oksilla, joista alimmaiset olivat kokonaan hautautuneet nietoksiin. Yölliset pikku lumimättäät nyt punersivat toiselta puolen ja toiselta sinersivät. Joskus näkyi taloja ja niiden lumiset katot nekin toiselta puolen punersivat ja toiselta sinersivät.

Yhden talon pihaan me ajoimme, ja kun Aleksander nousi reestä ja kuski rupesi päästämään hevosia valjaista, oli minulla aikaa katsella pihaa ja siinä liikkuvia ihmisiä.

Merkillisintä kaikesta minkä näin oli kelkkaa työntävä tyttö, joka hurahtaen alamäkeen tuli kelkkoineen kaivolle. Hän seisoi kelkan kannoilla pidellen sen pitkistä tolpista, ja hänen toinen jalkansa, kauas syrjään ojennettuna, viilsi edessään tupruavaa lunta. Mutta hurjasta vauhdista huolimatta hän sai kauniin käännöksen onnistumaan ja pääsi juuri kaivon eteen.

Hän asetti paikoilleen saavin, joka oli vauhdissa kolissut alas kelkan etusille, ja kiipesi kaivon yli laitetulle jäiselle puulavalle, jossa oli iso pyöreä reikä. Ihmeellinen tossu näkyi tytön jalassa: sen kärki oli taivutettu ylöspäin kippuraan. En voinut ymmärtää kuinka tytön ei tullut kylmä, sillä siniset sukat olivat valuneet alas tossujen päälle ja sääret olivat alastomat. Hän rupesi nyt molemmin käsin vauhdikkaasti suljuttamaan alas kaivoon pitkää, kolisevaa tankoa, ja kun katsoin ylös, tuli tangon mukana alas hirmuisen pitkä hirsiriuku, joka vaappui keskikohdaltaan toisen pystyssä olevan hirren päässä. Hän veti riu'un pään alas asti, kuului vedenmulskahduksia, ja nyt hän alkoi yhtä vauhdikkaasti nostaa tankoa kaivosta ja lopuksi nosti sieltä sangollisen kirkasta vettä, jonka kaasi saaviin. Hän teki samaa usean kerran. Minä aivan rakastuin tähän reippaaseen tyttöön. Hänkin pari kertaa katsahti minuun kulmiensa alta ja vihdoin sanoi minulle jotakin, jota en ymmärtänyt ja josta me naurahdimme toisillemme.

Aleksander seisoi suorana punaisen talon kuistilla, jossa ei ollut seiniä, mutta kyllä penkit. Hän oli jättänyt turkkinsa sisälle lämpenemään ja oli nyt upseerin palttoossa. Hän puheli muutamien miesten kanssa, ja heillä kaikilla hengitys höyrysi kovassa pakkasessa. Naisia ja lapsia oli kerääntynyt heidän ympärilleen ihmettelemään sotaherraa. Ja ihmeellinen käppyrähäntäinen keltaturkkikoira haisteli vuoroin heitä kaikkia. Vielä toisen punaisen talon kupeella, jossa oli ruokakello kahden katetun punaisen hirren välissä, kengitettiin hevosta.

Minulla oli niin paljon katselemista, etten tiennyt, mitä olisin ensin katsonut. Huomioni kiintyi jälleen tyttöön. Hän oli saanut saavinsa täyteen vettä ja lähtenyt kelkkaa työntämään ylämäkeen. Hänen asentonsa oli mitä ihmeellisin. Selkä taipuneena keskikohdalta hän oli melkein aivan vaakasuorassa asennossa, kädet ojoina kelkan tolpissa ja jalat ojoina lunta vasten. Vesi läikkyi kovasti, mutta ei läikkynyt ulos.

Kun käänsin katseeni hänestä, seisoi edessäni toisella puolen kuomua vaimoihminen, jolla oli käsissä tarjotin, ja tarjottimella oli sokeria ja kermaa ja kupillinen mustaa, kovasti höyryävää kahvia. Hän hymyili minulle kovin ystävällisesti ja vähä väliä tekeytyi lyhyemmäksi kuin oli, niinkuin olisi aikonut istahtaa, mutta sitten jälleen kohonnut ylös.

Kuinka sääli, etten voinut ymmärtää mitä hän puhui niin tuoreesti nauraen! Aleksander huusi minulle kuistilta, että talonväki itse tahtoi kestitä minua eikä kahvi ollut hänen tilaamansa. Kun en osannut kiittää, tahdoin edes suudella tervehdykseksi, mutta Aleksander viittasi minulle, ettei semmoinen käynyt päinsä.

Pian olimme jälleen matkalla. Kuski oli toinen ja hevoset olivat toiset. Tämä kuski ei enää ymmärtänyt venäjää.

He puhelivat Aleksanderin kanssa suomea, ja minä aloin ensi kerran seurata tämän kielen äänteitä. Minulle Aleksander sanoi vielä äskeisen selitykseksi, että vieraanvaraisuus oli suomalaisen rahvaan tunnusominaisuus, mutta että suudella ei tässä maassa ollut tapana, — seikka, joka teki minulle kielentaitamattomalle erikoisen sydämellisyyden osoitukset melkein mahdottomiksi.

Tämä seikka kävi erittäin selvästi esille, kun me parin vuorokauden matkan jälkeen saavuimme suurenlaiseen ja taaskin punaiseksi maalattuun maataloon, jossa asuivat Aleksanderin ensimmäiset, tosin vähän kaukaisemmat sukulaiset.

Me poikkesimme sinne valtatieltä ja hurautimme kauniissa kaaressa portista sisälle.

Jos nyt olisimme olleet Venäjällä, olisi talossa heti syntynyt liikettä. Ovet olisivat paukahtaneet auki, kuistit, portaat, jopa pihakin olisi täyttynyt riemuitsevilla sukulaisilla, niiden lapsilla ja palvelijoilla. Tulijat olisi saatettu melkein kantaen sisälle, melkein tukehutettu suudelmiin ja puristuksiin, riemusaatossa ja kauhean sekamelskaisessa puheensorinassa viety talon sisimpiin ja kodikkaimpiin suojiin. Vaikka en olisi osannut sanaakaan talonväen kieltä, olisivat kaikki olleet vakuutettuja, että minä olin täynnä iloa ja ystävyyttä.

Mutta tässä kävi näin:

Hevosten pysähdyttyä portaiden eteen renki ensimmäiseksi kiipesi reestä. Hän meni toisen kuistin luo, joka lienee ollut keittiön puolta, ja piiskanvarrella naputteli oveen. Sitten hän koputteli vielä toisen kerran, kunnes keittiön ikkunassa jokin vilahti, joka näki meidät ja katosi. Tämä jokin arvattavasti meni joillekin sanomaan, sillä hetken odoteltuamme ilmestyi pääportaiden vieressä olevaan ikkunaan harmaapäinen pitkäpartainen ukko, joka painoi kasvonsa hyvin lähelle lasia, koettaen ottaa selvän tulijoista.

Nyt hän tunsi Aleksanderin.

Tämä tunteminen ilmeni siten, että hänen kulmakarvansa kohosivat, ja pään hitaasti nyökäyttäessä huulet painuivat yhteen, niinkuin hän olisi itsekseen ajatellut: jaha! Sitten hänkin katosi.

Aleksander sanoi:

— Se oli laamanni itse.

Minä rupesin tekemään reestä kapuamista.

— Ei, ei, — sanoi Aleksander, — odottakaamme, kunnes ovi avataan.

Jonkin ajan kuluttua alkoi kuistin rappusissa kuulua kopinaa, molemmat ovenpuoliskot aukenivat, ja palvelustyttö — samalla tavalla seisten-istahtaen — sanoi jotakin, jonka arvasin olevan sisälle pyytämistä.

Nyt me kiipesimme reestä, suoristimme kurttuiset vaatteemme ja rupesimme nousemaan ulkokuistin korkea-askelmaisia rappusia.

Palvelustyttö avasi meille sisäoven, josta tulimme suoraan huoneeseen. Tämä huone oli iso sali, jossa oli paljon ikkunoita sekä vastakkaisilla seinillä että sivulla. Lattia oli maalaamaton, pesty hohtavan valkoiseksi ja vihreillä katajanoksilla siroteltu.

Meidän vaatteemme pantiin — kaiketi ulkokuistin kylmyyden vuoksi — huoneen tuolin- ja sohvanselustoille. Sitten meidät käskettiin vierashuoneeseen, jossa laamanni ja laamanska olivat.

He kättelivät meitä ystävällisesti, mutta minun oli oltava melkein kuin kuuromykkänä, sillä laamanni kyllä puhui vähän saksaa, mutta laamanska ei sitäkään. Voi etten minä saanut lentää näiden niin pehmeiltä ja hyviltä tuntuvien vanhusten kaulaan ja suudella ja puristella kaiken vierastamisen olemattomaksi! Olisimme ymmärtäneet toisiamme ja heti puhuneet käsillämme ja silmillämme paremmin kuin millään kielillä. Nyt sen sijaan piti vaivaisella saksalla tiedustella ja yhtä kuolleesti vastata kysymyksiin miten matka oli käynyt, miten muka Suomi miellytti —; kaikesta tuli — ei sitä oikeata, vaan jotakin muodollista, teeskenneltyä, josta tuntui mahdottomalta milloinkaan päästä ennenkuin oli kielen oppinut.

Nämä vanhukset olivat minulle koko olomme aikana kuin jokin lämmin aavistus jostakin rakkaasta ja puoleensa vetävästä, jota ei voinut koskettaa, koska ei ylettynyt, ja jota voi katsella vain lasin läpi.

Vierashuoneessa meidät istutettiin sohvaan, ja taas saimme kahvia, jota meille oli tarjottu jokaisessa majatalossa. Pian olivat laamanni ja laamanska vilkkaassa keskustelussa Aleksanderin kanssa, ja minä sain mielin määrin ihmetellä ympäristöäni, pienimmistä esineistä suurimpiin.

Laamanni ja laamanska istuivat vierekkäin mitä kummallisimmalla liikkuvalla laitoksella, joka keinui kuin kahden puusta veistetyn joutsenen varassa, niinkuin kaksi leveätä nojatuolia olisi yhdistetty yhteiseen karmiin ja jalat kiinnitetty samantapaisiin keinulaitteisiin kuin on lasten puuratsujen alla. He istuivat totisina vieri vieressä, herralla pitkä, lattialle ylettyvä, valkopesäinen, hopeahelainen piippu, josta hän veteli tavattoman pitkiä sinisiä savuja, antaen pesän seistä nuppinsa päällä maassa ja piipun suun seurata edestakaisin keinun liikettä. Imuletku pysyi koko ajan hänen suussaan ja hän joskus pani sen naputtelemaan huuliansa eri paikkoihin. Laamanskalla taas oli sukankudin kädessä ja puikot kilisivät hänellä tavattoman nopeasti. Kutoessa hänen huulensa laskivat silmuja, mutta suu hymyili sille, mitä Aleksander ja laamanni keskenään haastelivat. Keinunta kävi hyvin hitaassa ja syvässä tahdissa. Pitkään aikaan minä en voinut siihen tottua, vaan kun keinu painui taaksepäin, minä ajattelin: nyt-nyt he keikahtavat nurin! — ja taas kun alkoivat tulla minua kohden: nyt he kupsahtavat syliini! Oli aika noloa istua liikkumattomana Aleksanderin vieressä, kun isäntäväki näin heilui. Mutta Aleksander selitti minulle jäljestäpäin, että tämmöinen kahdenistuttava keinutuoli oli isännän ja emännän kunniapaikka, jota vieraiden ei sopinut anastaa. "Ennenkuin kaikki nämä tavat oppii!" — ajattelin minä, vaivoin hilliten haluani istahtaa heidän väliinsä ja antaa keinulle parempaa vauhtia.

Emäntä nousi paikaltaan ja hävisi. Vähän ajan perästä alkoi kuulua pöytien liikuttelua suljetusta huoneesta, jonka arvasin ruokailusaliksi. Illan kuluessa kiihtyi suljetun huoneen melu: sieltä kuului lautasten kilinää, veitsien ja haarukkain putoamista läjästä hajalleen, vihdoin tuolien siirtelemistä ja alituista ovissa käymistä. Minulla kihosi sylki suuhun, mutta odotus venyi iankaikkiseksi. Ennen illallista ehti tapahtua paljon.

Vähitellen alkoi ovikello kilistä ja vieraita tippui huoneeseen toinen toisensa jäljestä. Ilmeisesti ne olivat kaikki meitä varten kutsutut. Ja kaikki esiteltiin minulle. Aleksander oli esittelyssä apuna, hän nimitti minulle jokaisen nimen ja — hämmästykseni oli suuri — myöskin jokaisen ammatin: apteekkari, nimismies, kirkkoherra… Minä tein hänelle merkkejä, ettei tarvitse, mutta hän asetteli edelleen jokaisen nimen eteen ammatti-ilmoituksen.

Tietysti minun oli jatkaminen samaa mykkyyttäni vieraiden luvusta huolimatta. Pian istuin jälleen eristettynä. Ensin he katsahtelivat minuun, hymyilivät ja ilmeisesti puhuivatkin minusta, mutta sitten pakostakin unohtivat ja vajosivat keskinäisiinsä.

Vierashuoneen pöydälle tuotiin suuri tarjotin, joka oli täynnä teelautasten päällä seisovia juomalaseja kilisevine lusikoineen. Mutta samovaaria eli teekeitintä ei tuotu. Sen sijaan oli tarjottimella astia kukkurallaan sokeria ja kaksi pulloa, jotka laamanni itse aukaisi.

Nyt panivat herrat paljon sokeripaloja laseihin ja täyttivät lasit kolmannesta vajaiksi höyryävän kuumalla vedellä, jota tuotiin kannussa yhä uudestaan pöytään. Viimeksi he kaatoivat keltaista nestettä laseihin ja täyttivät ne reunoja myöten. Nyt he joivat varovasti niinkuin kuumaa teetä.

Mutta ihmeellisintä kaikesta oli mielestäni se, että he ennen juomista joka kerta lähensivät laseja toisiinsa ja kilahuttivat vastakkain, jonka jälkeen kumpikin härppäsi hiukan. Ei kukaan juonut kilahuttamatta.

Katseltuani talon kaikki kuvakirjat, jotka olivat minulle tuodut ajanvietteeksi, ja kierrellessäni myös seinälle ripustettuja kuvia katselemassa, joiden joukossa oli enimmäkseen lintumaalauksia (toisessa metsot tappelivat ja toisessa kotka repi saalistaan), huomasin, että herrojen kesken tapahtui jotakin erinomaisempaa. Aleksander oli noussut seisomaan ja piti lasia kädessään. Laamanni piti myöskin lasia kädessään ja puhui hänelle kaikkien muiden vaietessa ja pitäessä laseja käsissään. Sitten he kaikki kilistivät lasejaan Aleksanderin lasia vastaan, tulivat iloisiksi ja puheliaiksi, ja yht'äkkiä kaikki kääntyivät minun puoleeni. Laamanni sanoi saksaksi: tervetuloa! — ja kaikki joivat laseistaan.

Minä tahdoin mennä ottamaan lasia, kilistääkseni heidän kanssaan, niin kuin Aleksander oli tehnyt, mutta hän kielsi hätääntyneenä. Sitten hän kuitenkin antoi minun maistaa omasta lasistaan, ja juoman maku oli niin kamala, että minun täytyi virnistää ja kääntyä pois, josta kaikki purskahtivat raikuvaan nauruun.

Tämän jälkeen näytti herroille olo tulevan yhä hauskemmaksi, ja usea koetti puhutella minua saksaksi, mutta ei osannut jatkaa pitemmältä. He unohtivat minut jälleen ja minä vajosin mykkyyteeni, jatkaen seinäkuvien tarkastamista. Löysin oikein hyvän öljyvärimaalauksen, jota olisi tehnyt mieleni nähdä päivänvalossa, se oli maisemakuva, täynnä ihastuttavia, ikivanhoja koivuja ja niiden alla pieni lammaskota. Mutta sitten seurasi taas lintuja, nimittäin vesilintuja, joista toiset uivat, toiset lekottivat vesikivillä silmät ummessa ja toiset järjestelivät höyheniänsä rannalla.

Laamanni tuli minulle vähän seuraa pitämään. Hän rupesi minulle selittämään seinäkuvia, sanoen, että nuo koivut oli maalannut nuori Holmberg ja kaikki linnut oli maalannut Wright, jota hän piti Suomen etevimpänä maalarina. Hän osoitteli sormella ja käski katsomaan hyvin läheltä, kuinka jokainen untuva noissa linnuissa oli mestarillisesti suoritettu ja aivan kuin oikeita höyheniä. Hän ei tyytynyt ennen kuin minäkin olin pistänyt nenäni melkein kiinni kankaaseen ja todennut taiteilijan siveltimen hämmästyttävän tarkkuuden. Vielä hän kankealla saksallaan tiedusteli minulta oliko Venäjällä yhtään maalareita ja sitten ihmetteli miksi he eivät olleet asettaneet teoksiaan näytteille Suomessa. Hän käski välttämättä matkustamaan Helsinkiin, jossa saisin nähdä paljon maalauksia ja veistoksia näyttelyyn asetettuina. Hän puhui niin vakuuttavasti, että minä aivan pienenin hänen edessään ja hetkeksi todella luulin, että Venäjä oli autio maa, unohdin Pietarin Eremitagen valtavat taidekokoelmat, unohdin oman veljeni, oman setäni, ja tulin surulliseksi suuren Venäjän puolesta.

Myöhemmin laamanskakin pistäysi pikimmältään vierashuoneessa, ja minut huomattuaan hän tuli luokseni ja otti minua vyötäisistä, säälien yksinäisyyttäni. Kädenliikkein hän sai selitetyksi, että eikö huoneessa ollut mielestäni liiaksi savua, ja johdatti minut toisiin huoneisiin, tahtoen minua olemaan niinkuin olisin ollut kotonani, vapaasti liikkumaan missä huoneessa halusin ja katselemaan mitä vain löysin. Sitten hän taas meni illallisvalmistuksiinsa.

Kaikista paljoista nähtävyyksistä eri huoneissa minua ihmetytti enin — vuoteet. En nähnyt missään oikeita vuoteita, niinkuin meillä Venäjällä, semmoisia leveitä, pehmeitä ja matalajalkaisia, joihin heittäytyy valtoinaan ja nukkuu pitkin taikka poikin, yhdentekevää miten, vaan täällä olivat vuoteet korkeita, ylettyivät minulle vyötäisiin asti ja olivat neliön muotoisia, jonka pituussivu oli yhtä lyhyt kuin leveyssivukin. Tämä asia oli huolestuttavaa. Miten semmoisessa vuoteessa voi nukkua, oli minulle aivan käsittämätöntä, ei suinkaan muuten kuin paneutumalla ihan kippuraan. Niin kai he siis nukkuvat tässä maassa, ihmettelin minä, pahoillani siitä, että mitään lepoa en voinut odottaa suuressa väsymyksessäni. Mutta täytyyhän minunkin semmoiseen makuutapaan lopulta tottua, koska muutkin ovat tottuneet. Ihmeellistä! Olisi pitänyt tästä asiasta hiukan neuvotella Aleksanderin kanssa, mutta siihen ei ollut tilaisuutta, hänet olivat muut kokonaan anastaneet piiriinsä.

Vihdoinkin avautuivat ruokasalin ovet ja laamanska kumarrellen pyysi astumaan pöydän ääreen. Laamanni johti minut sisälle.

Mutta tuoleja ei ollutkaan pöydän ympärillä, enkä minä tiennyt minne istua.

Ei kukaan muukaan istunut, vaan ensin asetuttiin seisten pöydän ympärille. Kaikki vaikenivat ja suuren hiljaisuuden aikana laamanni katsahtaen ylös sanoi jotakin hiljaisella äänellä ja pani sormensa ristiin. Muut katsoivat totisina alas ja yhdistivät hetkeksi kätensä. Sitten tulivat kaikki jälleen iloisen näköisiksi ja alkoivat puhella. He haukkasivat ensin vähän, mikä mitäkin, sitten täytettiin pienet tirrikkalasit kirkkaalla nesteellä ja jokainen herroista otti täytetyn lasin käteensä, mutta ei kukaan juonut. Sensijaan joku alkoi laulaa, — ja minä ymmärsin, että tämä oli leikkiä, sillä laulu ei ollut oikeata laulua, vaan repäisevän vallatonta renkutusta, kuitenkin ankarassa tahdissa, eikä siinä kuulunut paljon muuta kuin yksi ainoa sana, heelangoor, eri rytmeissä. Kaikki yhtyivät yhdestä suusta lauluun, ja yht'äkkiä — bats! — kaikki kulauttivat ryypyn suuhunsa. Minä nauroin kohti kurkkuani, mutta Aleksander kohautti kulmakarvojansa, mikä näytti olevan hänen salainen merkkinsä minulle, kun menettelin vastoin tapoja. Herrat rupesivat taas syömään, mutta hauska laulu uusiutui vielä erinäisiä kertoja ennenkuin päästiin paisteihin ja oluthaarikkoihin.

Illallinen kesti sanomattoman kauan ja mieliala näytti vain vilkastumistaan vilkastuvan. Tässä sorinassa, joka mykästä tietenkin alkoi tuntua yksitoikkoiselta, nukutti minua lopulta siihen määrään, että Aleksanderin täytyi käydä pitämässä minua valveilla, enkä minä ollenkaan muista, että kukaan olisi minulle pitänyt puhetta illallisen aikana, niinkuin Aleksander myöhemmin väitti. Hän oli muka vastannut minulle pidettyyn puheeseen, seisten vieressäni. Silmäni olivat muka tuon tuostakin vierähtäneet ympäri ja minä olin vain nuokkunut. Sanoi monen muunkin sen huomanneen, ja että olivat vain hyväntahtoisesti hymyilleet asialle.

Muistan todellakin kerran aivan kuin heränneeni. Hirmuinen tuolien räminä herätti minut. Vieraat, joista suurin osa oli vähitellen istuutunut ruokapöydän ympärille sikin sokin, nousivat äkkiä yht'aikaa suurella pauhinalla ylös — ja minä heräsin.

Illallinen oli päättynyt.

Vihdoinkin!

Olisin kohta sanonut hyvää yötä ja rientänyt nukkumaan, mutta Aleksander kohautti minulle jälleen silmäkulmiansa ja minun oli jääminen vierashuoneeseen.

Herroille tuotiin kahvit, ja eri tarjottimella paljon matalia ja korkeita pulloja. Kaikki kokoontuivat vierashuoneen pyöreän pöydän ympärille, jossa kahvit ja juomat olivat. Mutta laamanska, joka varmaan oli huomannut minun torkahtaneen illallisella, tuli luokseni ja otti minua jälleen vyötäisistä. Jotakin selitellen ja käsillänsä viittoen hän alkoi vetää minua pois vierashuoneesta, ilmeisesti kehoittaen menemään levolle.

Aleksander tuli siihen ja sanoi:

— Kuinka sinä menisit pois, kun koko juhla on meitä varten!

Mutta laamanska nauroi ja huitoi Aleksanderia pois ja veti minut puoliväkisin seurasta.

Sitten hän hyvästiksi taputti minua olalle ja avasi minulle makuuhuoneen oven.

En ole koskaan tuntenut itseäni niin tyhmäksi kuin tällä ensimmäisellä Suomen matkallani ja erittäinkin nyt astuessani kuin nolosti käyttäytynyt koulutyttö eristettyyn huoneeseen. Miksi olinkaan yht'äkkiä täällä vieraassa maassa tullut niin pieneksi, mitättömäksi, merkityksettömäksi, niin etten itsekään löytänyt itseäni ja olin kuin sokkosille laskettu, joka ei näe itseään eikä muita ja vain hapuilee tyhjyydessä! Kun kadottaa kaiken käsityksen itsestään, on kuin tuuliajolla. — Enkö minä ollut kotitanssiaisissa aina ensimmäinen, eikö minua sanottu "primadonnaksi", enkö ollut ylinnä kaikkialla missä ilakoitiin, enkö ollut kaikkien seurojen kaivattu elähyttäjä, nukuttiko minua milloinkaan, minäkö olisin milloinkaan ensimmäisenä seurasta lähtenyt, sanoen: mennään maata! Mihin oli tämä kaikki kadonnut ja minä sen mukana? Aivan, aivan tyhjäksi riisuttu minä olin, aivan olemattomaksi tehty. Niinkuin laineet hyökkäävät ristiin rastiin pienen kiven ohitse, niin minä hain itseäni enkä löytänyt. Tietäkää siellä kotona: Liza on kadonnut!

Mutta voi autuutta! Kun minä yksikseni jätettynä katsahdin ympärilleni, ei vuode ollutkaan enää kolkko, ahdas neliö, jonka päällä olisi ollut sykkyrässä maattava, ei, vaan se oli levitetty matalaksi ja pitkäksi. Muhevina paisuttivat siinä itseänsä pehmeät vuodealuset, peitteet ja tyynyt, ja niin sirosti oli silkoinen lakana käännetty peitteelle, etten moista ollut milloinkaan ennen nähnyt. Ah, mikä nautinto oli vain ajatellakin tuohon vuoteeseen ja sen peitteen alle painautumista! Kuinka olinkaan saattanut olla niin tyhmä! Vai sykkyrässä!

Aloin nopeasti riisuutua. Kaikki tuntui minusta taas hauskalta. Komeapitsinen yöpaitakin oli minulle asetettu siroon vaatepussiin. Laamanska oli maailman rakastettavin olento ja mistäpä se laamanni olisikaan voinut venäläisiä maalareita tuntea. Ukot olivat minusta taas sangen hauskoja ja uskoin varmasti, että vielä minä kerran heidät valloitan, jahka heidän kielensä opin. Oikein hytkähtelin sisällisestä naurusta, kun palautin mieleeni yhdenkin, joka oli laulettaessa ollut kovin totinen ja ehkä äänekkäin kaikista. Hänen kasvonsa olivat hehkuvan punaiset, silmät törröttivät ammollaan, kaulasuonet olivat paisuksissa ja laulava suu näytti vain huolehtivan siitä, että ääni rämisi ylinnä muita. Kaikessa koomillisuudessaan hän oli niin rakastettava, että teki mieli temmata hänet syliinsä.

Jo vuoteeseen sukeltuneena minä yhä tavoittelin tuon merkillisen renkutuksen säveliä. Alkurytmiin olinkin jo päässyt kiinni: attararamtam, attararamtam heelangoor, attararamtam … hellangor ohallangor … mutta enempää en muistanut, vaikka koetin yhä uudestaan. Alkoi nukuttaa liikaa.

XXI. MATKA JATKUU.

Laamannin omat ripeät hevoset valjastettiin seuraavana aamuna rekemme eteen ja nopeassa ravissa ne lähtivät viemään meitä edelleen Kuopiota kohden. Entinen kyytimies oli tietämättämme maksettu ja lähetetty pois.

Talon vieraanvaraisuus — vaikka vastaanotto oli minusta ensin tuntunut koleahkolta — oli itse asiassa kaikitta suudelmittakin ja tunteellisuuksitta ollut aivan suurenmoinen. Meidän oli melkein väkisin riistäydyttävä matkalle, ja minä olin lopulta niin kiintynyt sekä laamanniin että laamanskaan, että olisin aivan mielelläni jäänyt heille oleilemaan vieläkin vuorokaudeksi. Mutta Aleksanderin huomasin haluavan pikaista lähtöä, sillä matkan päämäärä oli vielä kaukana, ja hän luonnollisesti tahtoi pian nähdä äitinsä, josta oli niin kauan ollut erossa.

Sää oli kaiken alkutaipaleen ollut erinomaisen suotuisa. Meillä oli päivisin ollut auringonpaistetta. Maan vaihteleva luonto hirmuisine havumetsineen ja taas avonaisine lumikenttineen ja punahelkkyvine taloineen mäkien harjalla oli painautunut mieleeni iloisena, runollisena, lupaavana, öisin oli taivas ollut miljoonissa tähdissä, ja me pidimme kuomua alhaalla, paremmin taivasta nähdäksemme. Sillä milloin Aleksander ei nukkunut, hän halusi opettaa minua tähtiä tuntemaan. Hän näytti minulle Otavan, sanoi sen olevan reenmuotoisen, selitti missä oli aisa ja missä itse reki, ja käski laskemaan viisi reen perälaudanmittaa suoraan avaruuteen päin, jolloin löytyi Pohjantähti, taivaan liikkumaton napa, jonka ympäri koko muu taivas pyöri kerran vuorokaudessa. Vaikka välimatkojen mittaileminen olikin Aleksanderille taivaan katselemisen pääviehätyksenä ja minulla taas haaveileminen sen mahdollisesta asutuksesta, oli meistä kummastakin tuo katseleminen ja tähdistä puhuminen kuitenkin suuresti kiinnostavaa. Se ikäänkuin yhdisti meitä. Me ikäänkuin tulimme lähemmiksi ystäviksi. Ehkäpä Aleksander semmoisina hetkinä unohti tuovansa Suomeen venäläistä vaimoa, ja ehkä minä itse pääsin silloin painostavasta aavistuksesta, joka oli alkanut tuntua sydämen perimmässä sopukassa, että venäläisyyteni tulisi olemaan Aleksanderille tässä maassa suurena vastuksena. Se epäilys oli laamannilla-olosta vain vahvistunut, sillä oli ilmeistä kuinka huolestunut Aleksander oli ollut nolon avuttomuuteni johdosta. Mutta kun miljoonat tähdet kaareutuivat päittemme yllä, unohtuivat kaikki sellaiset huolet, ja me olimme vain kaksi pientä ihmistä, jotka vaelsimme lumiaavikolla ja haimme onnea toistemme läheisyydestä.

Luulenpa, että olimme yhtä hyvillämme kumpikin, kun päivätuulien tyynnyttyä, yöpakkasessa laskimme kuomun alas, ja taas saman mittaamattoman, mustan avaruuden miljoonat tähdet tuikkivat yllämme.

Mutta sää ei pysynyt yhtä suotuisana koko matkaa. Viimeisenä vuorokautena, kun meillä Aleksanderin sanojen mukaan ei olisi ollut kuin yksi yö matkustettavana, alkoi jo puolesta päivää taivas sumeta pitkiin usvapilviin ja tuuli yltyi yltymistään. Kuski nosti lammasturkkinsa kauluksen ja laski karvalakin nahat korville. Hän piti päätään vinottain tuulta vasten, jonka mukana hänen kasvoihinsa lensi kristallisokerin tapaista hienoa ja kirpeää lunta, sitä samaa kokoontui myös kaikkiin jalkanahkojen laskoksiin ja kuomun sokkeloihin. Tuuli tempoili hevosten harjoja, piti niiden häntiä vinossa ja välistä sai temmatuksi koholle nahkaloimet, jotka kuski oli sitonut hevosten selkiin.

Illan tultua ei ollut kysymystäkään kuomun alhaalla pitämisestä, vaan se päinvastoin varustettiin edestäpäin tiheällä nahkapeitteellä, jonka keskellä oli neliskulmainen lasiruutu. Lasin läpi ei näkynyt muuta kuin hevosten juoksussa hölkkyvät luokit ja tuulessa ryöppyvät harjat. Joskus näkyivät myös piiskansiiman sivallukset, joista tuntui kuskin pahatuulisuus. He olivat näet vähän riidelleet Aleksanderin kanssa. Ymmärsin asian niin, että kuski oli pyryn vuoksi neuvonut matkan keskeyttämistä yön ajaksi, mutta Aleksander oli käskenyt noutaa mökistä lumilapion mukaan, ja sen tehtyä olimme laskeutuneet aavoille vesien selille, joita oli Aleksanderin sanojen mukaan nyt kestävä Kuopioon asti. Hän kehoitti minua paneutumaan pitkäkseni ja nukkumaan. Asetti tyynynkin minulle. Itse hän teki niin, ja luullakseni hän nukkui heti kun oli sanonut, ettei vaaraa ollut minkään näköistä, ja että vaikka kuski ei näkisikään missä tie kulkee, niin hevoset kyllä tuntevat sen kavioillaan eivätkä milloinkaan eksy tieltä.

Nyt alkoi minulle matkan peloittavin yö.

Tuuli ulisi ja vonkui ulkona. Kuomumme tutisi ja ryskyi sen puuskissa. Puuskat piiskasivat tuota sokeria kimakasti ruudun lasia vasten, ja sitä tuli jokaisesta rakosesta sisälle kuomuunkin, muodostaen sinne tänne pieniä mäenkumpuja, joita minä sitten koetin koota ja työntää piiloon, kunnes huomasin että ne kasvoivat hitaammin, jos ne jätti paikoilleen.

Välistä tuli outo ajatus. Mitä tämä pimeässä kuomussa tutajaminen oikeastaan on? Minne me ajamme? Mitä varten pohjoiseen ja aina vain pohjoisempaan? Pois lämpimästä, valoisasta, iloisesta elämästä yhä kauemmas tuntemattomaan pimeyteen!

Silloin muistin aina, että Aleksander oli vieressäni ja hän ajoi äitinsä luokse. Olin hakevinani omaa äitiäni, ja minun täytyi myöntää, että jos hänet olisi ollut haettava vielä paljon pimeämmästä pohjolasta, en olisi epäillyt rientää hänen luokseen, matkustaa yöt läpeensä tuiskussa ja pakkasessa, kiljuvien susilaumojen seuratessa kintereillämme.

Mutta tämä kaikki oli teoriaa, joka auttoi vain niin kauan kuin sitä ajatteli. Uudet puuskat ja jyskytykset ajoivat pelon jälleen vallitsevaksi, ja monta kertaa minä olin jo aivan varma, että täydellinen tuhoutuminen ja kaamea kuolema tässä pyrymeressä oli ainoa mahdollisuus.

Hevoset hiljensivät juoksuansa ja minä ymmärsin, että ne liikkuivat enää vain käyden. Nyt se tuho siis tulee, ajattelin, kohta reki pysähtyy ja me hautaudumme nietoksien alle.

Aivan oikein, me pysähdyimme. Ihan pimenneen ruudun takaa vain kuulin kuskin vihaista hevosille ärjyntää ja piiskan läimäyksiä vasten nahkaloimia. Vain pieniä nytkähdyksiä, ja taas olimme liikkumattomina. Kuski on tyyntynyt eikä enää piiskaa hevosia, vaan odottaa jotakin. Aleksander nukkuu yhä kuin tukki, ja minä olen varma, että jos hänet herättäisin, hän vain sanoisi: Älä sekaannu kuskin asioihin, vaan kallistu levolle ja ummista silmäsi!

Tämän kansan levollisuus tuntuu joskus aivan sietämättömältä.

Mutta eipäs! Nyt naputtaa kuski piiskanvarrella lasiin. Odottaa. Taas naputtaa. Ilmeisesti hän tahtoisi sanoa jotakin Aleksanderille. Mutta noinko varovasti naputellaan silloin, kun on saavuttu kuoleman kynnykselle! Minä tartun Aleksanderin turkkiin ja alan sitä voimieni takaa rytyytellä.

— Mikäs nyt? — kuulen hänen unisen äänensä pimeässä.

— Nouse, nouse, olemme hukassa.

— Joko sudet ovat syöneet kuskin? — laskettelee hän pilojaan, pysyen pitkänään.

Mutta samassa kuuluu kuskin ääni puhuvan jotakin lasin takaa ja Aleksander kohottautuu. He keskustelevat vähän aikaa, ja Aleksander alkaa avata kuomun etusia. Tätä tehdessään hän minua rauhoittaakseen selittää syytä pysähdykseen.

— Siellä on avautunut railo hevosten eteen, ne eivät uskalla hypätä ylitse. Onpa se kuski aika saamaton mies, tahtoo poiketa rantataloon päivää odottamaan. Vielä mitä!

— Aleksander, Aleksander, — huudan tuskissani, — tee niin kuin hän tahtoo, muuten vajoamme pohjaan!

Aleksander selvitteli yhä jalkojansa turkeista ja peitteistä, joten hänellä on aikaa selvitellä myöskin railojen fysiikkaa.

— Näetkös, — sanoi hän, — jos heti jään halkeamisen jälkeen nousee voimakas tuuli, niin — ennenkuin halkeama on ehtinyt uudelleen jäätyä umpeen — voi jää ankaran tuulen painosta liikahtaa erilleen toisesta jäälautasta, ja niin syntyy aukeama, jonka yli kohta sataa lunta eikä se lumen alla enää ota jäätyäkseen. Hevoset vainuavat sellaisia aukeamia ja pysähtyvät.

— Jumalan nimessä, kääntykäämme takaisin, jos hevoset vainuavat, — huusin minä, tavoitellen Aleksanderia turkin liepeestä.

Hän irroitti minun turkkiin tarrautuneet käteni ja ulos kiivetessään sanoi:

— Vaaraa ei ole minkään näköistä, usko minua, Liza. Me luomme lumen aukeaman päältä ja hevoset astuvat kauniisti ylitse.

Näin sanoen hän uudistuneista huudoistani huolimatta hävisi kuomun alta pimeään pyryyn.

Kaikki oli sekaisin. Valkoista lumenmöyhyä tuprusi sisälle aukijääneestä kuomuetusesta, jonka lieve lepatti ruutuineen kuin lippu myrskyssä. Itse kuomukin tutisi ja lunta lensi sen seinämiin, jopa lakeenkin.

En voinut ymmärtää mitä ne miehet siellä ulkona puuhasivat, luulen heidän kaivelleen lumessa lapiolla, jonka olivat ottaneet talosta.

Vihdoin he lopettivat ja asettuivat kumpikin paikalleen.

Ja tämmöisenkö kuorman on lentäminen sylenlevyisen avannon ylitse! — ajattelin minä kauhun salvatessa hengitykseni ja ääntämiskykyni.

Reki liikahti.

Nyt he varmaankin ottavat vauhtia, — ajattelin, sydämeni koettaessa repeytyä ulos rinnastani. Hevoset rupesivat juoksemaan.

— No näetsen, — sanoi Aleksander, — kuinka kauniisti se kävi.

— Olemmeko jo ylitse? — huusin ihmeissäni.

— Aikoja sitten, — sanoi hän ja rupesi sovittelemaan taaksensa alusia, paneutuakseen pitkäkseen. Sen tehtyään hän toisella kädellään kohensi vielä minunkin tyynyjäni, kehoittaen seuraamaan hänen esimerkkiänsä. Hän sanoi, että minun täytyy levähtää ennenkuin tulemme Kuopioon, muuten voi käydä niin että nukun aamiaispöytään, niinkuin olin illallispöytäänkin nukkunut.

Olin niin iloinen vaaran välttymisen johdosta, että tottelin häntä kaikista hänen ivapuheistaan välittämättä, ja heittäysin selälleni. Olin sanomattoman onnellinen myöskin sen johdosta, että minulla oli sellainen mies, joka tietää neuvon missä tilanteessa tahansa. (Hänen nenänsä alkoi jo sipistä nukkumista.) Hieno, solakka upseeri, mutta kyllä tietää pyryasiat, vieläpä neuvoo vanhoja kuskeja! Kuinka monta esikuntaupseereista, jotka osaavat pyöritellä valssissa naisiaan paljon taitavammin kuin hän, olisi osannut pyrymyrskyssä lapioida railon selväksi lumesta! Esimerkiksi Litvinov! Varma on, että olisimme hänen kanssaan jo ajamassa täyttä karkua takaisin Pietariin päin, jos eteemme olisi tämmöinen hornan kuilu auennut. Ei, olinhan tosin suuri tyhmyri ja pelkuri, mutta kylläpä vaan olin osannut itselleni miehen valita!

Sanalla sanoen, kun sydänalassa taas jokin ihan tuntuvasti liikahti, täytti minut sellainen elämänriemu, että minä itsekseni hytisin ilosta ja tuulen jyskytys kuomua vastaan oli minulle pelkkää tuutulaulua. Kaikki, mikä äsken oli peloittanut ja nukkumasta estänyt, ajoi nyt ihan väkisin unta silmiini.

Kun heräsin, muistin kuulleeni vielä nukkuessa aisakellon kilinää, ja nyt avasin silmäni samanlaiseen kilinään, jonkun ajaessa meidän ohitsemme. Olin pitkästä nukkumisesta niin raukeana, etten ensin ollenkaan liikahtanut, en edes päätäni kääntänyt, vaan annoin maailman todellisuuden omin neuvoin virrata sisälle ja selittää minulle kaiken. Miksi on niin valoisaa? Siksi että Aleksander on avannut kuomun edestä etusen ja että pyry on tauonnut. Hän istuu suorana ja katselee ulos eteensä. Hänen viiksensä ovat huurussa, ja kulmakarvansakin. Silmät välkkyvät elokkaan kirkkaina kaikelle minkä hän näkee, mutta suu ei hymyile. Hän luulee minun nukkuvan ja varoo minua herättämästä, mutta näkyy selvästi, että hän palaa halusta saada näyttää minulle mitä itse näkee. Juuri siksihän minä vain pysynkin liikahtamatta, että ensin saisin rauhassa ajatella omiani, katsella Aleksanderia ja nauttia olevaisuudesta, itse siihen sekaantumatta.

Minä kuulen kaukaa ikäänkuin tornikellon kumean soinnin, välistä ei kuulu, välistä taas kuuluu, biu-bau … bau… Onko nyt sunnuntai? — On. — Kuinka rauhallista — biu-baau … baau … baau…

Välistä kuulen myös kaukaa ja lähempää kukkojen laulua, ja arvaan, että me kai lähestymme jotakin kylää. Mutta en raatsi sittenkään vielä kohota. Tornikellon kumina yhä kovenee. Sitä on hauska kuunnella.

Takaamme lähestyy taas kulkusten kilinä. Meidän hevosemme alkavat käydä. Ohitsemme ajetaan, reessä puhellaan iloisesti, sitten kulkuset taas etenevät. Silloin kun kulkusten kilinä oli kovimmillaan, Aleksander katsahti minuun, että enkö minä muka vielä tuostakaan herää. Mutta minä painoin silmäni kiinni. Ja tornikello yhä lähestyi.

Nyt alkoi jo kuulua jalankävijäinkin ääniä ja heidän askeltensa kopinaa, kun ajoimme heidän ohitsensa. Nyt jotkin pojat juoksivat rekemme talkille, sillä heidän kikatuksensa kuului ihan kuomun takaa. Ja nyt he kai pyrähtivät pois, sillä sekä kulkusten että suuren aisakellon räminä tuli jostakin käänteestä taaksemme ja hetken kuluttua ajettiin ohitsemme tavattomassa kellojen kilinässä.

Nyt minä vilkaisin Aleksanderiin, ja meidän katseemme tapasivat toisensa.

— Se on maalaista kirkkoväkeä, — selitti hän, tarkoittaen ohiajajia.

— Missä olemme? — kysyin haukotellen.

— Nousehan katsomaan, — hän sanoi, sierainten juuret tutusti kangistuneina, millä tempulla hän tavallisesti hillitsi kasvojensa omavaltaisia ilmeitä, erittäinkin tyytyväisyyden ilmettä ja tarpeetonta hymyilemistä, joka olisi omin päin pyrkinyt leventämään suuviivaa.

Minä kohottausin.

Edessäni oli loivasti kohoavalla rannalla isonlainen kylä kirjavine puurakennuksineen, jotka hauskasti heloittivat esille-pilkistävässä auringonpaisteessa. Erittäin helakasti loisti valkoinen kirkko torneineen, kohoten keskeltä kylää, taustanaan mahdottoman suuri vuorenharjanne, joka oli tummansininen, koska auringon valo ei ollut sinne vielä ennättänyt. Niin idyllisen kaunista! Ja sieltähän kylästä se kellojen soitto tulikin.

Jäällä näkyi paljon teitä ja mustia pilkkuja, jotka kaikki liikkuivat kylään päin. Ne olivat ajajia ja jalankävijöitä, menossa kirkkoon, kuten Aleksander selitti. Kun me ajoimme jalankävijäin ohitse, menivät he lumeen seisomaan, ja monet miehistä tervehtivät lakkia nostamalla ja naiset tekivät itsensä lyhyemmiksi, niinkuin se kahvintarjooja ensimmäisessä pysähdyspaikassa.

— Mikäs tämän kylän nimi on? — minä kysyin. Kun Aleksander ei kohta vastannut, kysyin uudelleen:

— Oletko ollut tässä kylässä ennen?

— Olen, — vastasi hän nyt. Ja kun katsahdin häneen, olivat sierainten juuret kangistuneet vieläkin syvempään. Hän sanoi:

— Olemme Kuopiossa.

Minä hämmästyin.

— Lasket leikkiä, Aleksander! Ihanko Kuopiossa?!

— Ihan Kuopiossa. Eikö tämä vastaa odotustasi?

Vastasiko vai ei, en tiedä, mutta totta on, etten ollut kuvitellut tämmöiseksi. Olin kuvitellut kaupungiksi. Ja jos kaupungiksi, niin tietenkin olin kuvitellut monikerroksisia kivimuureja. Mitään semmoista en nähnyt. En nähnyt melkein mitään siitä mitä olin osannut kuvitella.

Tornikellon kumea soitto oli ihan kuin päämme päällä. Voimakkaasti ja levottomasti sen ääniaallot vavahtelivat ylitsemme kaikkiin ilmansuuntiin.

Ja nyt me jo etenimme kellojen pauhusta. Olimme poikenneet syrjäkadulle. Kukaan ei enää aja ohitsemme.

Edessäni on rauhallinen, leveä katukuja. Ei mitään lumesta puhdistettuja katukäytäviä eikä lyhtytolppia, niinkuin Pietarissa, vaan suora tie, joka oli avattu lumireellä — ajoimme sellaisen ohitse, — ja molemmin puolin matalia puurakennuksia, joskus välimatkan päässä toisistaan, mutta kuitenkin suorassa linjassa, niinkuin vastaisen kadun ajatuksessa. Nuo rakennukset olivat kovin siistejä kaikki, toiset punaisia, toiset keltaisiksi maalattuja, ja niissä oli valkoiset kulmalaudat ja valkoiset ikkunanympärykset, ja ikkunoissa oli pitsikaihtimet kahden puolen ja näkyi palmuja ja muita huonekasveja, jopa pieniä punaisia kukkiakin.

Yhden tämmöisen keltaiseksi maalatun ja paksun kattolumen peittämän rakennuksen kohdalla Aleksander sanoi: — Kas niin Liza, nyt ollaan perillä.

Kuski käännytti hevoset ja me ajoimme portista rakennuksen pihaan.

XXII. KUOPIOSSA.

Kun ajoimme pihaan, näin kohta vanhan mummon puuhailevan jotakin korkean verannan pikkuruutuisten lasien takana. Jyrkät rappuset nousivat sen visusti suljetulle ovelle. Se oli kai jokin lämmin huonekasvien säilytyspaikka, johon talvellakin pääsi aurinkoa, koskapa mummon pää hääri kukkaruukkujen keskellä, niitä siirrellen paistetta kohden.

Se oli Aurora, Aleksanderin äiti.

Hän oli hyvin lyhytkasvuinen. Hän oli puettuna mustiin, mutta päässä hänellä oli valkoinen, poimutettu myssy, jonka nauhat olivat sidotut kahdenpuoliselle silmukalle leuan alle. Hänen kasvonsa olivat punertavat, — ehkä nyt erikoisesti mielenliikutuksen vuoksikin. Silmät säteilivät hyvyyttä, sanan täydessä merkityksessä "säteilivät", sillä silmäin kohdalta läksi ohimoille ryppyjä tiheänä säteikkönä, ja hänen hymyillessään niitä levisi alaluomien alle, ylettyen poskipäihin asti.

Aleksanderia, joka oli noussut edellä, hän minun luokseni kiirehtiessään tervehti melkein kuin ohimennen. Tässä maassa ei nyt kerta kaikkiaan suudeltu. Mutta siitä huolimatta hän kiirehti avosylin minua vastaan, suuteli minua ja taputteli herkeämättä. Sitä hän teki ilmeisesti juuri sen vuoksi, että me emme voineet mitään sanoa toisillemme, mutta molemmat tahdoimme toisiamme rakastaa.

Meistä tuli kohta parhaat ystävykset.

Hän osasi keskinäisestä mykkyydestämme huolimatta keksiä tuhansia asioita, jotka saattoivat muodostua meille yhteisiksi harrastuksiksi. Niinpä me kohta kuumat kahvit juotuamme menimme kaikkia hänen kukkiansa katselemaan. Minulle hän antoi käteen kastelukannun, että sain ominpäin hoitaa ne ruukuista, jotka näyttivät minusta vettä kaipaavilta. Ollessani epävarma minä katsahdin häneen ja kysyvästi panin: "hm?" — Jos kukka oli hänenkin mielestään kasteltava, hän myönnytteli päätänsä nyykäyttämällä ja vastasi: "yhym, yhym". Sitten hän jatkoi multain kuohkeuttamista, pyöreät silmälasit päässä, ja vähän väliä tuli minua taputtamaan.

Oikeastaan vasta pöydän ääressä istuessamme hän ensi kerran haasteli Aleksanderin kanssa, ja vaikka minä selvästi tunsin, mikä syvä rakkaus vallitsi äidin ja pojan välillä, oli sen ainoana näkyväisenä todistuksena vain, että mummo kerran taputti hänen kättänsä. Tämäkin oli Aleksanderin mielestä jo niin paljon, että hän nousi hämillään pöydästä ja jäi keskustelemaan seisaaltansa tai kävellen edestakaisin.

He eivät voineet olla antaumatta yhä innokkaampaan puheluun. Mummon yritykset kaikenlaisilla myhäilyillä ja muilla tempuilla pitää minua osallisena väkisin harvenivat, ja vihdoin he kasvot yhä tulehtuneempina vajoutuivat vain keskinäisiinsä.

Minä nousin hiljaa ja menin huoneita katsomaan.

Aleksanderin äiti asui paljon köyhemmästi kuin laamanni. Huoneita ei ollut kuin kolme ja sisustus oli koruttomampi, vain tarpeellisimmat huonekalut.

Tietysti oli salissa kuitenkin keinutuoli. Se oli yksin-istuttava. Siinä oli hyvin korea helmitetty matto, kaiketi jokin vanha perhemuisto. Se oli tupsunauhoilla sidottu tuolin selustaan. Minun täytyi vihdoinkin koettaa millaista oli keinua tällaisessa tuolissa, mutta se menikin niin kauas taaksepäin, että huudahdin pelästyksestä ja Aleksander ja mummo riensivät katsomaan. He rauhoittuivat pian ja palasivat takaisin toiseen huoneeseen.

Talon vuoteet olivat samoja neliömäisiä, mutta minä en niitä enää pelännyt.

Salissa oli seinillä kapeissa kehyksissä lasin alla kuvia arvatenkin Aleksanderin veljistä ja sisarista, joita saattoi tuntea samasta nenän suoruudesta kuin oli Aleksanderilla, ja lisäksi yksi varjokuva, jonka otaksun — samasta syystä — olleen hänen isänsä. Maalauksia ei ollut kuin yksi. Se oli muita suurempi, öljyväreillä tehty vanhan miehen muotokuva, jonka päässä oli musta kalotti. Kaulan ympäri oli sidottu valkoinen kaulusnauha, joka kannatti kaksihaaraista liperiä, samanlaista kuin oli Pietarin saksalaisilla papeilla. Mustan pappiskauhtanan päällitse kulki kaulan ympäri leveä punainen nauha, jonka molemmat päät, antaen tilaa hienosta kultaketjusta riippuvalle ristille, yhtyivät rinnan alla, kannattaen ristinmuotoista kunniamerkkiä, jommoisia olin Pietarissa nähnyt kenraaleilla ja jollainen taisi isällänikin olla. Samanlainen risti oi kiinnitetty kauhtanaankin, ja vielä iso hopeanvalkoinen tähti oli toisella puolella, sekin minulle tuttu kotoa. — Ukon kasvot olivat sanomattoman lempeät ja samaa lempeyttä lisäsivät vielä kalotin alta molemminpuolin otsaa suitut pehmeät, harmaat tukansuortuvat. Ukko katsoi suoraan minuun, meninpä mille puolelle tahansa. Hän tuntui sanattomasti, mutta sitä suuremmassa yhteisymmärryksessä toivottavan minua tervetulleeksi, jopa ikäänkuin rakentavan välillemme salaista sielujen tuttavuutta. Enkä minä voinut olla huomaamatta, että hänen silmistään säteili samanlainen pohjaton hyvyys kuin Aleksanderin äidinkin silmistä. Tästä varmasti päätin, että kuva esitti mummon isää, piispaa, jonka lempeästä luonteesta Aleksander oli minulle kertonut. Hän oli siitä tullut kertoneeksi vastapainona oman isänsä, ruununvoudin ankaruudelle, joka oli ollut luonteeltaan niin rehellinen ja niin järjestyksenhaluinen, että oli pakostakin joutunut rettelöihin huolimattomien ja mielellään liviä laskevien ihmisten kanssa. Minä menin vielä kerran katsahtamaan siihen varjokuvaan, ja todella Aleksanderin isä näytti peloittavan ankaralta. Kun vain ei Aleksanderissa ollut samaa! Ainakaan ei hänessä ollut yksinomaan äitinsä lempeyttä. Minä taisin kuitenkin olla rakastunut juuri hänen ankaruuteensa.

Illalla kokoontuivat Aleksanderin veljet ja sisaret meitä katsomaan. Tuli vielä heidän vaimojansa ja miehiänsä ja muitakin sukulaisia. Mutta minä olin matkan jälkeen niin väsynyt, etten enää voinut vastaanottaa mitään vaikutelmia enkä muista siitä illasta mitään.

Onnellisena, kun vieraat vihdoinkin lähtivät, tuskin maltoin riisuutua ja heittäysin rentonani vuoteeseen, vajoten heti unen helmoihin. Aleksander oli jäänyt vielä keskustelemaan mummon kanssa illan vaikutelmista, mutta minä en jaksanut häntä odottaa.

Lienen nukkunut tunnin verran, kun heräsin kamalan valittelevaan ääneen, joka tuli jostakin viereisestä huoneesta tai ehkä ulkoa ikkunan takaa.

Raapaisin tulitikkua ja sydän kurkussa odotin milloin sen sininen fosforiliekki vihdoinkin muuttuu keltaiseksi, että pääsen kynttilää sytyttämään.

Kaamea valitus yhä jatkui ja minun kaikkea säikkyvä luonteeni pani käteni hurjasti vapisemaan. Ensimmäinen sytytysyritys ei sen vuoksi onnistunut. Täytyi sytyttää toinen tulitikku, joka kuitenkin meni kiireessä poikki, ja vasta kolmas alkoi taas tuikkia siniliekkinä.

Oh, kuinka kauan nuo tikut valmistelivat, ennenkuin rupesivat valaisemaan! Tuskan hiki valui otsaltani.

Valitus jatkui loppumattomiin.

Aloin erottaa siinä joitakin minulle käsittämättömiä sanoja, ja se teki tilanteen vieläkin kaameammaksi. Nähtävästi oli joku ihminen joutunut äärimmäiseen hätään ja itkien ja valitellen rukoili apua.

Kun talikynttilä vihdoinkin oli sytytetty, en nähnyt huoneessa ketään ja tuntui selvältä, että ääni tuli kadulta melkein ikkunan alta. Menin ikkunan luo, mutta en nähnyt kadulla ketään, olin melkein sytyttää kaihtimen.

Valittava ääni oli vaiennut. Täysi hiljaisuus vallitsi kaikkialla. Minä rupesin jo kuvittelemaan nähneeni vain pahaa unta.

Sammutin kynttilän ja hiivin vuoteeseen, malttamattomasti odotellen
Aleksanderia, saadakseni häneltä selvyyttä asiaan.

Odotellessani lienen vihdoin nukkunut. Varma vain on, että noin tunnin kuluttua heräsin vielä suurempaan säikähdykseen.

Onneton oli jälleen ikkunani alla! Ei voi olla sen sydäntäkirvelevämpää avunhuutoa. Eikö Aleksander siis ollutkaan ryhtynyt toimiin? Eikö koko kaupungissa ollut ainoatakaan ihmistä, joka armahtaisi? Oltiinko tässä maassa niin peräti sydämettömiä lähimmäistä kohtaan!

Yhä ja yhä valittaa!

Nyt en enää malttanut, vaan niin paitasillani kuin olinkin päätin rynnätä vierashuoneeseen hälyttämään taloa. Hyppäsin vuoteesta ja aloin pimeässä hapuilla ovea. Mutta juuri kun vihdoinkin löysin sen kahvan, tuli Aleksander sisälle.

Minä tartuin hänen käsivarteensa voimatta saada sanaa suustani.

— Mikä sinua vaivaa, Liza, miksi vapiset? Mörköjäkö pelkäät?

Hän katseli minua ihmeissään vierashuoneen ovesta tulevassa valossa.

— Etkö kuule? — sanoin, — menkää herrannimessä auttamaan tuota miestä! Joutukaa! Hän on jo toisen kerran täällä, eikä kukaan kuule!

— Mutta ketä auttamaan, rakas Liza? Tuohan on tavallinen yövahti, joka ilmoittaa kellonlyömän kaupunkilaisille.

— Miksi hän siis itkee ja rukoilee?

Aleksander sanoi vahdin vain rukoilevan, että Herra varjelisi kaupunkia tulipalolta, ja kehoittavan niitä, jotka valvovat, rukoilemaan samaa.

Tämä ei ollut minusta ainoastaan lohduttavaa, vaan suuresti liikuttavaakin. Olin jälleen onnellinen.

Unestani ei tosin tullut mitään ja Aleksander nukkui kohta sikeään uneen, joten olin yksin yön pimeässä. Mutta joka tunti minä yhdessä palovahdin kanssa uskollisesti rukoilin tämän kaupungin puolesta, ja minusta oli onnellista tuntea yhdessä muiden kanssa itseni kuopiolaiseksi.

Seuraavana päivänä, yön levättyäni, tein jälleen virkeänä havaintojani kaikesta mikä oli erilaista täällä kuin Venäjällä.

Suurinta uteliaisuutta herättivät omituiset kirjavat matot, joilla kaikkien huoneiden lattiat olivat peitetyt. En voinut pitkään aikaan ymmärtää miten ne olivat tehdyt, sillä lankoja ei niissä näkynyt, vaan oli niinkuin vain erivärisiä nauhasia ommeltu vierekkäin. Ja mikä sanomaton työ peittää kaikki lattiat tämmöisillä ompeluksilla!

Minun istuessani kyykkysillä hypistelemässä ja tutkimassa näitä lattiamattoja huomasi mummo minut toisesta huoneesta. Hän tuli luokseni ja otti nyt minut kokonaan haltuunsa. Vei minut jonkinlaiseen tupahuoneeseen, jota en ollut vielä nähnytkään ja joka oli hänellä samalla keittiönä. Siellä oli palvelustyttö hämmentämässä puuroa padan ääressä, joka roikkui koukusta tulen päällä. Minkäänlaista hellaa en nähnyt, tai ehkä oikeastaan en ehtinyt nähdä, sillä koko huomioni kääntyi siihen merkilliseen laitokseen, jonka luo mummo minut vei.

Ne olivat kangaspuut, kuten sittemmin olen oppinut ymmärtämään.

Mummo istui niiden ääreen penkille, ja silmäni olivat pudota päästä, kun hän suureksi hämmästyksekseni alkoi viskellä jotakin kojetta kahden ristikkäin kulkevan lankarivin välitse ja lujasti paukutella kiinni sitä punaista nauhaa, joka irtausi kojeesta ja jäi lankojen väliin. Jaloillaan hän myös jotakin sotki, jolloin ylempi lankarivi meni alas ja alempi ylös, ja taas hän viskasi kojeen lankojen välitse toiseen käteensä, ja taas paukahutti nauhan kiinni. Näin syntyi vähitellen lattiamatto! Minä värisin innostuksesta.

Olisin mielelläni huutanut kaikille Pietariin jääneille, sisarille, veljille: tulkaa katsomaan, tulkaa katsomaan! Mutta nyt sain vain itsekseni intoilla, voimatta kenellekään ihastustani ilmaista.

Olisin myös kohta tahtonut koettaa itse näin kutoa nauhoja yhteen, mutta mummo ei antanut. Lempeästi hän otti käsistäni tuon ihmeellisen kojeen ja vei minut tuvan pitkän seinäpenkin luo, jossa hänellä oli avonaisia säkkejä, täynnänsä erivärisiä vaatetilkkuja. Näistä hän otti muutamia mustia käteensä ja alkoi saksilla leikellä puolentuuman levyisiksi nauhasiksi, jotka tippuivat pärekoriin, toiseen koriin tippui hänen saksistaan punaisia, kolmanteen keltaisia, niin paljon kuin värejä oli. Sitten hän antoi sakset minulle ja rupesi itse neuloskelemaan nauhasia yhteen, mustat mustaksi keräksi, punaiset punaiseksi, ja antoi vihdoin neulankin minun huostaani. Itse hän meni kutomista jatkamaan, ja nyt ymmärsin, että ennenkuin oli lupa koetella kutomista, piti oppia tekemään näitä muita asioita. Innostuin tilkkujen leikkelemiseen ja nauhasien yhteenompelemiseen kuitenkin siihen määrään, että unohdin koko kutomisen. Kuinka en ollut oppinut ompelemaan, vaikka oma äitini aina ompeli? Minua ei tahdottu saada tuvasta enää ollenkaan pois, ei edes syömään, niin kutisivat käteni. Mummo kävi usein katsomassa, minä lupailin tulla, mutta en sitten malttanutkaan jättää neulaa. Asia loppui siihen, että Aleksander itse tuli hakemaan. Sen hän teki siten, että vain aukaisi oven, katsahti sisälle ja kohotti kulmakarvansa, erittäinkin toisen silmän. Minä viskasin heti käsistäni neulat ja sakset ja riensin ruoalle.

Muuten ei Aleksander ollut ollenkaan minun näperryksiäni vastaan. Päin vastoin. Seuraavana päivänä hän kysyi, joko minä olin ollut työssä. Tuo että hän sanoi "työssä" innostutti minut vieläkin ahkerammaksi. Tahdoin ruveta nousemaan varhain niinkuin palvelustyttö ja tahdoin olla "työn" jälkeen väsyksissä. Kuvaamaton oli iloni ja onneni sinä päivänä, jolloin sain ruveta kutomista oppimaan ja näin, miten matto minun toimestani nauha nauhalta kasvoi! Minun toimestani! Se oli suorastaan autuasta! Aleksander kyllä otti asian vähän niinkuin leikin kannalta, mutta mummo sitä vastoin oli ihan tosissaan, ja meistä tuli päivä päivältä yhä paremmat ystävykset.

Ollessani joskus estettynä tupaan sukeltamasta — semmoisina esteinä olivat alituiset vieraskäynnit, jolloin minua näytettiin heille, — minä suorastaan ikävöin hetkeä milloin sain sinne palata. Ja mykkyytenikin oli siedettävä, kun ajattelin: pian pääsen tilkkujen luo.

Joskus täytyi mummon tulla suorastaan väkisin irroittamaan minua "työstä". Hän vei silloin minut kanssansa kävelylle "kaupungille".

"Kaupunki" oli niin pikkuruikkunen, että yks-kaks se loppui ja metsä tuli vastaan menipä minne päin tahansa, ellei mennyt järven jäälle. Oli kuitenkin puoteja. Ajureita oli vain yksi, joka seisoi ajoa odotellen koko kaupungille tutulla paikalla kirkkopuiston nurkkauksessa. Jos oli jonnekin pitemmälle lähdettävä, oli lähetettävä piika edeltäpäin tätä ajuria tilaamaan, ja jos hän ei ollut paikoillaan, täytyi nöyrästi tyytyä kohtaloonsa ja jäädä vahtimaan parempaa onnea.

Mutta kuinka saattoi tapahtua, että harhaillessamme mummon kanssa puodeissa, satuin ikkunassa näkemään pieniä posliininukkeja, en voi ymmärtää. Sillä näitä tämmöisiä ihania pikku nukkeja en ollut Pietarissakaan missään puodissa huomannut, enkä tiedä mistä äiti oli minulle hankkinut omani, joka oli unohtunut kotiin Olgan mahdollisesti löydettäväksi. Nämä kuopiolaiset nuket olivat vielä paljon kauniimmat.

Huomattuaan suuren ihastukseni mummo toimitti niin, että minulle ostettiin joitakuita semmoisia nukkeja. Ja ihmeekseni ihan selvään muistan olleeni silloin vielä niin lapsellinen, että minä näitä nukkeja itsekseni peseskelin ja kuivailin — sanalla sanoen leikin niillä!

Aleksanderin sisarien kanssa oli minulla vähän kiistojakin, tosin aivan naurettavan vähäpätöisistä asioista. Semmoisia oli kiista — olutjuustosta.

Olutjuustoksi sanottiin mummon perheessä merkillistä iltajuomaa, jota valmistettiin keittämällä yhteen sahtia ja maitoa. Maito meni sahdissa omituiseksi kokkarepuuroksi, mutta juuri noiden kokkareiden pitikin olla makeita. Juoma oli mummon perheen lempijuomaa, ja taisi olla koko Kuopionkin, mutta erittäinkin oli siihen mieltynyt Aleksander.

Parhaimpana mestarina tämän juoman valmistamisessa oli toinen Aleksanderin sisarista (jonka kanssa minä myöhemmin kovasti ystävystyin, mutta nyt olutjuuston tähden olin joutua ilmi kahakkaan).

Hän tahtoi opettaa minulle miten tätä juomaa valmistettiin, kaiketi jotta minä sitten osaisin sitä keittää Aleksanderille illallispöytään. Käyttäen milloin saksalaisia milloin ranskalaisia sanoja me kokkasimme keittiössä parhaamme mukaan (jolloin hän lienee tullut huomaamaan minkä verran minä oikeastaan keittoasioista ymmärsin). Tietenkin hänestä olisi ollut kovin tärkeää, että juoma olisi minullekin maistunut taivaalliselta. Sentähden — kun keitos oli valmis ja vähän jäähtynyt — hän pysähtyi taidostaan ylpeänä eteeni katsomaan minkä vaikutuksen ensi maistaminen oli tekevä. Tunnustaakseni pelkäsin hänen puolestaan, sillä kaikista ponnistuksistani huolimatta en voinut kuvitella sahdin ja maidon sekoitusta maukkaaksi. Jo valmistuin pieneen hätävalheeseen. Päätin olla muuttamatta kasvojen ilmettä, maistuipa mille tahansa, ja kaikissa tapauksissa huudahtaa ihastuksesta.

Mutta tämä kaunis aie meni kokonaan pilalle. Minä en saanut juomaa ollenkaan alas, suu kieltäysi nielemästä, ja silmäni kiristyivät tuhansissa rypyissä umpeen, joten minun oli hyvin vaikea löytää asianomaista keittiöämpäriä suuni vapauttamiseksi ja olin läkähtyä.

Aleksanderin toisenkin sisaren kanssa jouduin aluksi kireihin väleihin. Hänkin tahtoi keksiä jonkin herkkulajin, joka olisi ollut meistä kummastakin yhtä maukas. Hän puolestaan oli mestari eräänlaisen kalaleivoksen valmistamisessa, jota sanottiin kalakukoksi. Hän leipoi joukon pikkukaloja ja rasvaisia kinkunpalasia ruisjauhotaikinan sisään ja kypsytti tämän laitoksen leivinuunissa mahtavaksi limpuksi, jonka kuoreen syömään ruvettaessa leikattiin pyöreä reikä. Kaikki olisi onnistunut, ja ihastushuudahdukseni oli omissakin korvissani kuulunut aivan luonnolliselta. Mutta hän lienee tarkkaan seurannut syöntiäni ja huomannut, että minä salaa erottelin pois kinkkupalaset ja lisäksi kaavin kuoren ennen suuhun pistämistä vapaaksi pehmeästä rasvakerrostumasta. Välimme kylmenivät. Illallisilla hän kaikkien vieraiden kuullen, joille tämä kalaleivos näytti olevan yhtä maukasta kuin perheenjäsenille, kysyi minulta saksaksi ja vähän uhkamielisessä koston sävyssä, saatoinko siis nimittää jonkin ruokalajin, joka olisi minun mieliruokaani. Mieleeni juolahti tattariryyneistä kypsytetty uunipuuro, jota setä Pjotrin huviretkillä aina syötiin suolakurkkujen kanssa, ja nimitin sen.

Kälyni selitti pöytävieraille heidän omalla kielellään mitä minä pidin mieliruokanani, jolloin kaikki ylt'ympäriinsä katsahtivat toisiinsa hämillään ja Aleksander ilmeisesti punastui. Kälyni nautti voitostaan koko sen pitkän äänettömyydenajan, joka selitystä seurasi, kunnes mummo pelasti minut ruveten puhumaan toisesta asiasta.

Näihin epäsointuihin tuli lisäksi Aleksanderin veljien alituiset yritykset jouduttaa minun suomalaistumistani moittimalla kaikkea venäläistä. Tulin tästä joskus niin nyreälle tuulelle, ettei filosofiani enää auttanutkaan, vaan antauduin hetken tunteiden katkeruuteen. Kesken vieraiden iloa ja lasien kilistyksiä, jolloin he tavallisesti alkoivat unohtaa vaikeaa velvollisuuttansa pitää minulle mykkää seuraa pelkillä leikeillä ja hymyilyillä, minä vetäysin johonkin syrjäikkunan ääreen yksikseni katselemaan taivasta, joka ylettyi koko maailman ylitse, ja kaihoilin siinä, kaulassani kielletyn itkun kutkutus, joka minua suuresti hävetti. Semmoisina, yksinäisyyden hetkinä olisi kovasti tehnyt mieleni viedä Aleksander pois täältä, vaikkei takaisin Venäjällekään niin ainakin jonnekin missä olisimme olleet kahdenkesken. Ja nyt minusta näyttivät sanomattoman onnellisilta ne peloittavat tähtiyöt Saimaan aavoilla selillä, jolloin ei ollut vielä olemassa olutjuustoa eikä kalakukkoa, eipä edes mummoakaan, ei suomalaista, ei venäläistä, vaan ainoastaan me kahden Aleksanderin kanssa, kummankin ajatukset tähdissä.

Kerran näin haaveillessani, kääntyneenä pois iloisista äänistä, tupakansavusta ja lasien kilinästä, taas katselin avatusta ikkunaruudusta suoraan tähtitaivaaseen, sieltä ammentaen mielen sopusointua. Silloin aivan odottamattani viriää takanani ihana moniääninen laulu, joka ihmeellisesti yhtyy taivaan harmoniaan, ikäänkuin siitä syntyneenä ja sitä ylistäen.

Minä käännyn hämmästyneenä ja näen laulajat.

Niiden joukossa on neljäntenä Aleksander, mutta hän ei laula korkeinta ääntä, vaan pää-ääntä laulaa hänen veljensä, pappi, jolla on tenori, korkea, kaunis tenori:

Kaikkien neljän laulajan totiset, äänen ehdotonta puhtautta etsivät silmät ja hartaasti auenneet suut tuikkivat paksun savun sumussa. Lasien kilinä oli vaiennut, ei kukaan liikahtanut.

Mitään näin kaunista minä en ollut vielä eläessäni kuullut.

Ihana laulu oli kaiketi jokin suomalainen kansanlaulu, sillä sen sanoissa tunsin tuon suloisen pehmeän kielen, jota olin ihaillut jo lapsuuteni aikoina setä Pjotrin maatilalla leikkiessäni. Se oli sinisen Suomen kieltä.

Minä tulin yhä voimakkaammin liikutetuksi. Jokin valtavan onnen tunne värisytti minua. Niinkuin taivas olisi siirtynyt tähän savuiseen huoneeseen ja kirkastanut kaiken.

Kuinka naurettavan vähäpätöisiltä tuntuivat minusta nyt kaikki äskeiset mielihaikeani!

Mutta liikutukseni paisui yli äyräittensä. Ja yht'äkkiä minä — vastoin kaikkia pidätyksiäni — purskahdin niin rajuun itkunpuistatukseen, että minun täytyi juosta ulos huoneesta.

Joka suunnalta tultiin minua lohduttamaan, sillä kaikki luulivat, että minä itkin ikävästä, jäätyäni muka erilleen muusta seurasta. He eivät voineet ymmärtää, että olin itkenyt pelkästä onnesta, sen johdosta, että olin niin selvään, niin epäämättömästi tuntenut miten näiden ihmisten keskuudessa oli minulle avautunut suuria elämisen mahdollisuuksia.

Siunattu suomalainen laulu, kuinka paljon minulle annoit!

XXIII. "ALEKSANDER OLI PALUUMATKALLA PALJON PUHELIAAMPI".

"Aleksander oli paluumatkalla paljon puheliaampi", — sanoi Elisabet jatkaessaan tämän Kuopionretken kertomusta.

Paluumatkalla — niin, sillä semmoinenhan siitä lopulta tuli sittenkin. Veljet ja sisaret, niinkuin muukin lähempi suku, oli ollut sitä mieltä, että Aleksanderin olisi nyt naimisiin mentyänsä jätettävä sotilasuransa keisarikunnassa ja jäätävä Suomeen. He ehdottivat, että hän hakeutuisi täällä johonkin siviilitoimeen, rupeaisi esimerkiksi matematiikan opettajaksi Kuopion lyseoon, joka paikka oli tulossa avoimeksi. Mummo taas oli ollut yksin aivan toista mieltä, vaikkei ollutkaan sanonut ajatustaan sukuneuvottelussa kaikkien kuullen, olipa myöhemmin vain kahdenkesken puhellut Aleksanderin kanssa. Hän oli sanonut, että ihmisen pitäisi aina toimia lähimmäistään palvellen, silloin vasta Jumala asettaa asiat niin, että ihmisen omakin syvin mielihalu toteutuu. Niinpä siis Aleksanderinkaan ei ollut mummon mielestä tuominen vaimoansa vieraaseen maahan, jossa nuori iloluontoinen ihminen voisi pian ikävystyä ja surkastua, jopa muukalaisuutensa vuoksi kokea suuriakin vaikeuksia. Vaan Aleksanderin olisi hänen mielestään Elisabetin tähden jääminen Venäjälle. Kyllä Herra lopusta huolen pitää, — oli hän sanonut.

Aleksander sanoi aikovansa seurata äitinsä neuvoa.

— Ettäkö siis minun tähteni … sanoin minä hämmästyneenä, melkein pelästyneenä.

Aleksander näki kai suurenneet ja pyöristyneet silmäni, sillä hän kiirehti oikaisemaan:

— Niin, aion jäädä Venäjälle, — sanoi hän, — mutta älä sinä vain luule, että teen sen muka joistakin jaloista vaikuttimista, ei sinne päinkään, kyllä minä ajattelen vain omaa tulevaisuuttani, ole rauhassa.

Aleksander ei tosin muulloinkaan mitään niin pelännyt, kuin että epäiltäisiin hänen toimivan "jaloista" vaikuttimista, mutta noista hänen sanoistaan minä sentään rauhoituin ja olin uskovinani häntä.

Hän oli yhä puheliaalla päällä.

Hän ei kyllä aikonut jäädä toimivan armeijan tykistöön, sanoi hän, vaan siirtyä yleisesikunnan Nikolajevskin akatemian geodeettiselle osastolle ja ottaa vastaan Struven tarjoaman toimen akatemian observatoriossa Pulkovassa.

Tämä ei tosin tuntunut minusta enää oikealta sotilasuralta, mutta minä ymmärsin hänet hyvin: jos hän olisi jäänyt toimivaan armeijaan, niin ajatellaanpas, että uusi sota olisi yks kaks syttynyt Venäjän ja Suomen välillä, silloin hän olisi joutunut taistelemaan omaa isänmaatansa vastaan. Voiko mitään hirveämpää ajatella!

Minun täytyy kuitenkin tunnustaa, että tuo ainiaaksi Venäjälle muuttamisen päätös oli minulle suuri pettymys. Aleksander ei sitä uskonut eikä ottanut kuuleviin korviinsakaan. Ei niin, etteikö minusta enää olisi ollut hauska palata jälleen omien kotolaisteni yhteyteen, vaan niin että olin jo tottunut Suomeen muuttamisen ajatukseen ja nyt tuntui kuin minusta olisi revitty irti jotakin rakkaaksi käynyttä. Niinkuin ensin olisi sanottu: tässä on sinulle tehtävä, ja kun minä jo innostuin, se olisikin otettu minulta. Ei kukaan voi uskoa, että ihminen saattaa yht'äkkiä rakastua kokonaiseen kansaan. Mutta niin oli minun käynyt jo silloin, kun me tulomatkalla ensimmäisen yön jälkeen ajoimme aamulla majatalon pihaan ja minä näin tuon vesikelkkaa työntävän tytön ja sitten sen kahvia tarjoavan emännän. Niin oli minun käynyt laamannilla ja niin Kuopiossa, jossa opin tuntemaan sen hurskaan, ikihyvän mummon, ja kaikki, jotka eteeni tulivat, olivat minulle rakkaita. Entä ne laulut, ne laulut, jotka vieläkin elivät jäsenissäni ja täyttivät minut sanomattoman sulon tunteella. Semmoista rakastumista vieraaseen kansaan ei kukaan voi ymmärtää, eikä Aleksanderkaan olisi voinut siihen uskoa.

Mutta hänen järkähtämättömistä päätöksistään huolimatta minuun jäi salainen toivo, että sen hyvän mummon ennustus, jonka mukaan hänen Herransa oli kyllä johtava meidät lopultakin Suomeen, kerran vielä toteutuu. Ja jos tälle Herralle — Aleksanderin sanomattoman omapäisyyden vuoksi — ilmaantuisi vaikeuksia keinojen keksimisessä, niin tahdoin minä vähältä osaltani olla kyllä apuna, esimerkiksi puhumalla kaikessa salaisuudessa asiasta isälle tai vielä paremmin setä Pjotrille, joka oli keisarin hyvä ystävä, että he koettaisivat vaikuttaa siihen suuntaan.

Pietariin tulomme jälkeen me pian muutimme Pulkovaan, jossa professori Struven ystävälliset tyttäret innokkaasti auttoivat meitä koruttoman pienen kodin perustamisessa. Siellä me elimme useita vuosia.

Kesäkuun 13 päivänä v. 1859 minä synnytin Aleksanderille pojan, ja kahta vuotta myöhemmin, marraskuun 16 p:nä 1861 toisen pojan. Näitä poikia katsellessani minä usein salaa ajattelin: ne ovat suomalaisia poikia, ja kuvittelin heitä mielessäni kaukaisen maan korkeiksi, kiiltonappisiksi virkamiehiksi, jotka puhuvat minulle käsittämätöntä, pehmeää kieltä, sitä samaa, johon jo Uudellakirkolla olin mielistynyt ja sitten Kuopiossa rakastunut. Minä sain vanhan njanjan luokseni näitä lapsia hoitamaan.

Elimme Pulkovassa hyvin köyhästi. Välistä meiltä suorastaan puuttui ruoka-aineita ja me näimme nälkää. Hyvä kun saimme lapsemme ruokituksi. Mutta tämä puutteen äärimmäisyys johtui myöskin siitä, että tahdoimme pitää sitä salassa. Aleksander ei mitenkään sallinut, että olisin ilmaissut vaikeutemme vanhemmilleni. Koetimme pysyä aina iloisina ja tyytyväisinä, toivoen aikaa parempaa. Eikä tuo nyt ollutkaan niin hirveän vaikeata jonkin pienen nälän tähden.

Äidillä oli ennen aina ollut tapana sanoa, kun näki minun perhosena liitelevän, aina huolettomana ja iloisena: "Liza, Liza, mitä sinusta tuleekaan, jos joudut naimisiin, ethän sinä osaa mitään!" Mutta kyllä nyt vain sain oppia ompelemaan ja ruokaa keittämään, jos sitä ennen en ollut osannut! Onneksi olin myös oppinut Kuopion mummolta, että tämä kaikki on äärettömän hauskaa.

Pitkinä talvi-iltoina emme tietenkään voineet huvitella oopperoissa ja teattereissa. Ainoa, mutta sitä suurempi huvimme, oli tähtien tähysteleminen observatoriomme suunnattomien kaukoputkien läpi. Aleksander saattoi työstä päästyään sanoa tyytyväisenä: "Katsotaanpa nyt miten se Sirius tänä iltana jaksaa." Me menimme kiertämään jättiläisputkea kohdalleen. Sitten suuntasimme sen toisiin ja yhä toisiin tähtiin. Me tähystelimme eri iltoina eri taivaanaloja.

Paitsi katselemisen ja uteliaisuuden iloa oli pohjalla vielä toinen, sitäkin syvempi ilon syy: niinä hetkinä minua ei milloinkaan vaivannut kalvava epäily, että olisin venäläisyyteni vuoksi mahdollisesti ollut esteenä Aleksanderin alkuperäisten tulevaisuudensuunnitelmien toteutumiselle. Korkean tähtitaivaan lumoissa meitä ei mikään erottanut toisistamme.

Semmoinen suuri ihme aina ihmisten päitten päällä! Eikä kukaan ajattele!

Vuonna 1860 Aleksander siirrettiin yleisesikuntaan esikuntakapteenina ja aivan odottamattamme määrättiin toimittamaan muutamia tähtitieteellisiä tutkimustehtäviä Suomessa. Eikö tämä ollut ihme?

Vuonna 1861 hänet sieltä palattuaan komennettiin johtajan (professori Struven) apulaiseksi Pulkovaan, ja samana vuonna määrättiin pitämään yleisesikunnassa julkisia luentoja käytännöllisestä astronomiasta ja korkeammasta geodesiasta, seikka, joka teki lopun meidän köyhyydestämme. Mutta kuulepa lisää, hyvä Kuopion mummo!

Vuonna 1863 hänet nimitettiin Suomessa suoritettavien tähtitieteellisten ja geodeettisten töiden päällikön apulaiseksi!

Samana vuonna me aloimme valmistella suurta muuttoamme Suomeen.

On mahdotonta ajatella, ettei Aleksander olisi huomannut salattua, sykähtävää iloani tämmöisen kohtalonkäänteen johdosta.

TOINEN OSA

ELISABET JA ALEKSANDER SUOMESSA

I. ELISABET JA HÄNEN KAKSI POIKAANSA.

Minä, näiden muistelmien kirjoittaja, olen toinen Elisabetin pojista, jotka hän synnytti miehellensä Aleksanderille heidän vielä ollessaan Pulkovan kuuluisassa observatoriossa Venäjällä, professorien Struven ja Döhlerin siellä pitäessä tieteellistä komentoa ja Struven sisarten hoitaessa hellin käsin tuota nuorta, yhä vielä lapsekkaan tyttömäistä rouvaa, joka näytti vielä rouvanakin, vieraaseen, ankaraan tosimaailmaan jouduttuansa jatkavan iloisen keveää tassuttelemistaan vanhan kotipiirin pehmeissä kengissä. Perin kokematonna hän oli näiden neitien mielestä ikäänkuin liian leikkisästi, liian epäjuhlallisesti ottanut kannettavakseen lähestyvän synnyttämisen raskaan taakan.

Mutta nytpä saatiin nähdä, mitä elämä on. Voi kauhistusta! Kohtalo piteli — näiden säälivien neitien mielestä — tuota ajattelematonta tyttömäistä nukkerouvaa liian kovakouraisesti. Kumpikaan vanhoista neideistä — se huomattakoon — ei ollut vielä milloinkaan saanut todistaa ihmislapsen häikäilemätöntä, veristä ja väkivaltaista tuloa tähän maailmaan, ja sen vuoksi — kun asia heidän talossaan vihdoin alkoi — heidän nuoren holhokkinsa kimakat kiljahdukset pyörtymiseen asti vihloivat heidän sydäntänsä.

Totta voi kyllä olla, että Elisabet kipujen alkaessa ehkä oli itsekin liiaksi hätääntynyt ja päästellyt ylimääräisiäkin kiljahduksia jo ennen kuin oikeat kivut alkoivat, tuo hupakko kun aina säikkyi aavistamattomien luonnontapausten ja tuntemattomien voimien enteitä. Mutta tosi kipujen tultua hän kätilön todistuksen mukaan osoittikin malttia ja harvinaista kestävyyttä, vaikka kipuja oli jatkunut ilman sanottavia seurauksia jo toista vuorokautta. Kun neidit lähestyivät vuodetta ja näkivät rakkaan Lizansa äänettömästi vääntelehtivän tuskissaan ja kun hän joskus tukehtuneesti pitkään voihkaisi, alkoivat hekin voihkia ja kaatua nojatuoleihin, ja kätilön täytyi pyytää heitä poistumaan. Totisena kätilö kehoitti hankkimaan lääkärin.

Ratkaisevan hetken lähestyessä, toisen vuorokauden lopulla, ja lääkärin myönnettyä neideille, että tämä synnytystapaus oli katsottava sangen vaikeaksi, he tietysti otaksuivat Elisabetin viimeisen hetken jo olevan käsissä, ja nyt he alkoivat päättöminä parkuen ja valitellen lennellä huoneesta huoneeseen tietämättä mitä tehdä.

Ja aivan arveluttavasti nämä hyväsydämiset neidit nurkuivat kohtalon kovuutta vastaan sanoen:

— Mitä pahaa tämä pikku Lizamme on tehnyt, että häntä näin kauhealla tavalla rangaistaan! Kaikki häntä rakastivat, viatonna hän eleli suuressa onnessaan, vielähän me ihan äsken näimme hänen puoli salaa leikkivän kotoa tuodun nuken kanssa, ja nyt —! Tämä on julmaa! tämä on järjetöntä raatelua! Tämä on anteeksiantamatonta!

Olen kuullut kerrottavan, että Elisabet, ensimmäisen lapsen saatuaan, oli peräti hurmaantunut pikku Kasperiinsa, joksi luterilainen pappi risti lapsen. Voihan kyllä helpostikin kuvitella, mitä hänelle merkitsi pienen, elävän nuken saaminen niiden monien hengettömien posliini- ja vaatevauvojen sijaan, joiden kanssa hän vasta niin äskettäin oli tuntenut velvollisuudekseen lakata leikkimästä. Ei tällä lämpimällä, elävällä olennolla enää ollut mitään sinne tänne letkuvia posliinikäsiä eikä valkoisen ja punaisen kiiluvaa, kivenkovaa, ruumiiseen ommeltua valepäätä, vaan pienellä suullaan tuhruttaen se haki oikeata paikkaa, ja löydettyään kävi ahnaasti imemään, varmuuden vuoksi tarraten vielä käsilläänkin kiinni rintaan, niin että siinä kiperässä puristuksessa sen punaiset sormet vaalenivat. Tämä lienee tietysti sekin tehnyt vähän kipeätä, mutta ah, kuinka suloisen kipeätä! Näinkö pienten kärsimysten kaupalla on nyt sylissä elävä, hengittävä olento? Painaessa korvaa sen ruumista vasten tuntuu pienoisen kylkiluut ja kuuluu hiljaa sen oma, itsenäinen sydämentykytys, joka ei enää syki äidin tahdissa, vaan omassaan. Se melkein nauratti Elisabetia. Ja silmiin katsoessa olisi naurattanut sekin pikkuinen, mutta jo erillinen minänen, joka niistä tirkisteli, — ellei olisi niin armottomasti säälittänyt tuo poloinen, epäonnistunut itsenäisyyden julistus. Ei naurattanut, päinvastoin melkein itketti. Kyynelet nousivat Elisabetin silmiin. Ja vaikka hän, mitenkään hyväilemättä tai suutelemattakaan, vain katseli Kasperinsa silmiin, heidän kahden erillisyyttä ihmetellen, kietoi sinä hetkenä ääretön, lämmittävä, suojaansa ottava rakkaus tuon pienen olennon yltä ympäriinsä. Näin hellän kirvelevästi, yhtaikaa sekä naurattaen että itkettäen elämä vei Elisabetin leikistä kaikkein totisimpaan toteensa.

Jos kukaan äideistä, jotka imettävät ensimmäistä lastaan, niin ainakin myös Elisabet tuli päivä päivältä yhä enemmän rakastuneeksi lapseensa ja valmistui elämään vain tätä ainokaistansa varten, omistamaan sille kaikki ajatuksensa, antamaan sille elämänsä, kaikkensa.

Ne kaksi valokuvaa, jotka olen löytänyt Elisabetin vanhimmasta albumista ja joista toisessa pikku Kasper esiintyy hänen sylissään ja toisessa, mitään pahaa aavistamatta, näyttäytyy suurelle yleisölle paitasillaan, ne oli otettu niinä aikoina, jolloin Aleksanderin oli matkustettava Pietarista Suomen Lappiin joidenkin geodeettisten pisteiden määräämistä varten. Aleksander oli välttämättä tahtonut saada pojastaan valokuvan mukaansa matkalle. Asia oli niin kiireellinen, että valokuvaus oli suoritettava aamutuimaan. Poika oli pukemattomana suoraan vuoteesta tullen noudettu valokuvattavaksi, ja sitten Elisabetin täytyi asettua kameran eteen, vaikka hänellä oli ankara hammastauti ja vaikka turvonneen posken yli kiristetty side oli kohottanut nenänpäätä pahasti ylöspäin.

Kun perustuen Elisabetin omiin kertomuksiin ja muisteluihin ajattelen hänen silloista nuorta olemustansa, hänen antautuvaisuuttaan tunne-elämän syvyyksiin, hänen suurta onneansa ensimmäisen synnytyksen kauhujen jälkeen, ja erittäinkin kun ajattelen ensimmäisen lapsen imettämistä ja sitä rajatonta rakkautta, minkä tämä imettäminen oli hänessä herättänyt Kasperia kohtaan, en voi ollenkaan ymmärtää, miten niin suuri äidinrakkauteen antautuminen enää olisi saattanut jakautua ja riittää vielä toiselle lapselle, Arvidille.

Rakkauden luonne piilee rakastetulle antautumisessa ehdoitta ja kokonaan. Ja Elisabetille olisi varmasti hänen ainokaisensa, pikku Kasper riittänyt. Mutta niin kumminkin kävi, että kahden vuoden perästä toisen pojan synnytys olikin kuin leikkiä vain. Maidosta ei ollut puutetta tälle toisellekaan, mutta en voi muuta kuvitella kuin että Elisabet, ottaessaan uuden vaivattomasti syntyneen tulokkaan rinnoilleen, ensin katsahti Kasperiinsa ja sanoi häntä lohdutellen: "Odota, kultaseni, tämä on kyllä pian tehty." Sillä eivätköhän äidit tavallisesti rakastane enimmin niitä lapsiaan, jotka ovat vaivalla syntyneet ja joiden puolesta he ovat saaneet enimmin kärsiä? Minulla ei ollut onnea syntyä Elisabetin esikoisena, en ollut tuottanut hänelle synnytyskipuja, minun ei imiessäni tarvinnut pureskella häntä maidon heruttamiseksi, enpä edes huomannut puristaa kynsiäni hänen rintaansa. Selvää siis on, että Elisabet edelleen rakasti Kasperia ylitse kaiken eikä vielä ollut oikein ottanut huomatakseen minua. Syyllinenkö minä siihen olin, etten ollut ehtinyt syntyä ensimmäiseksi!

Mutta kohtalopa otti minun asiani omiin käsiinsä ja rupesi auttajakseni.

He panivat, kuten sanottu, minun nimekseni Arvid. Ja tultuaan kahden vuoden ikäiseksi tämä Arvid sairastui ankaraan kuumeeseen ja tukehtumistautiin. Aha! Silloinkos tuli Elisabetille hätä. Melkeinpä Kasperkin unohtui.

Lääkäri oli käynyt totiseksi eikä antanut enää varmoja lupauksia pojan henkiin jäämisestä, ja kun lisäksi Elisabetin silmät monen yön valvomisesta olivat ruvenneet katsomaan hiukan eri suuntiin, kutsuttiin useita lääkärejä neuvottelemaan sairaan tilasta ja keinoista, joita mahdollisesti olisi vielä ehdotettu lapsen hengen pelastamiseksi.

Lääkärit kokoontuivat neuvotteluun, olivat huolestuneen näköisiä eivätkä tahtoneet vastata kysymyksiin. Toiset heistä eivät antaneet mitään toiveita, toiset vain aivan vähäisiä. Mutta he päättivät pitää seuraavana päivänä vielä uuden neuvottelun ja määräsivät uuden lääkkeen, jota oli käytettävä joka puolen tunnin kuluttua.

Siitäkään lääkkeestä ei ollut kuitenkaan mitään apua. Kun lääkärit kokoontuivat uuteen neuvotteluun, ei sairas poika enää hengittänyt kuin lyhyin, tuskin kuuluvin pihahduksin ja oli alkanut paikoitellen jo sinertääkin. Nähtyään siis, ettei uusikaan lääke tehonnut, he pitivät tilaa toivottomana ja tippuivat toinen toisensa jälkeen pois.

Yksi ainoa lääkäreistä, nuorin kaikista, se, joka oli hoitanut lasta sairauden alusta asti, ei hylännyt Elisabetia, vaan lupasi koettaa parastansa viimeiseen asti. Hänellä oli toimi jossakin klinikassa, ja sen vuoksi hän ei voinut pysyä sairaan luona koko aikaa, niinkuin olisi tahtonut, mutta hän saapui kaikkina mahdollisina väliaikoina ja viipyi usein tuntikausia vuoteen ääressä, auttaen kääreiden muuttamisessa ja kuumeen vaihtelua seuraten.

Elisabet oli monen monesti ja erittäinkin nyt viimeksi hänen muistelmiaan kirjoittaessamme kertonut tästä vaikeasta tuskankaudesta ja tuosta uhrautuvasta lääkäristä, joka oli hänelle ollut vaikkapa heikkonakin toivon pilkkeenä. Lääkärin ilmestyminen kuolevan lapsen hiljaiseen, hämäräksi kaihdittuun huoneeseen oli hänelle kuin lämpimän auringon valahdus pimeään, hän tunsi lohdutusta, toivoi, eli. Mutta jonkin tunnin kuluttua, hänen taas yksin jäätyään, pimeni kaikki ja epätoivo sai vallan.

Erittäinkin elävästi Elisabet muisteli niitä kauhun päiviä ja öitä, joiden aikana lääkäri oli odottanut ratkaisevan käänteen tapahtumista. Monta kertaa vuorokaudessa, satoi tai tuuli, oli lääkäri tullut sairasta katsomaan vaivojaan säästämättä. Yöllä eivät lautat kulkeneet Nevan ylitse sen kohdan luona, mistä olisi pitänyt tulla, sen vuoksi hän ei voinut öisin käydä.

Viimeksi lähtiessään lääkäri oli sanonut:

— No, Jelizaveta Konstantinovna, jos vielä jaksatte kestää vain yhden yön, on huomenna ratkaisu tapahtunut. Niin, niin, minä tarkoitan, jos lapsi elää tämän yön ylitse, ei ole aivan mahdotonta, että se jää henkiin.

Hänen täytyi kiirehtiä viimeiselle lauttavuorolle, sillä klinikassa oli jokin tärkeä leikkaus, jossa hänen läsnäoloansa välttämättä tarvittiin.

Tuli yö. Se oli sateinen, vettä tuli välistä kuin kaatamalla ikkunoita vasten. Tuuli ulisi uuneissa ja jyskytteli. Vallitsi melkein hirmumyrsky.

Elisabet jaksoi hyvin valvoa, sillä epätoivo ei pane nukuttamaan. Hänen nähdäkseen lapsi ei puolenyön jälkeen enää ollenkaan hengittänyt. Edellisenä yönä se oli vielä haukkonut ilmaa, niinkuin kuoleva kala keittiön pöydällä. Mutta nyt se vain joskus ummisteli huuliaan. Ja sydämenlyönneistä ei tahtonut enää mitään tuntua.

Koneellisesti Elisabet sentään täytti kaikki ne määräykset, jotka lääkäri oli hoidon suhteen antanut. Mutta hän ei toivonut enää mitään.

Aamupuoleen yötä kilahti eteisessä hyvin hiljaa ylhäällä joustimen päässä roikkuva ovikello. Ja kun Elisabet meni ovea aukaisemaan, niin kenenkä hän näkikään astuvan sisälle? Kenenpä muun kuin sen uskollisen, rakkaan lääkärinsä! Hän oli yön pimeässä tullut Nevan ylitse pienessä ruuhessa ja itse soutaen. Vettä valui virtana sadetakista ja töppöpäähineestä, jotka kiiltäen kimaltelivat kynttilän valossa.

— No? — hän kohta kysyi tippuvan päähineensä raosta, tuijottaen
Elisabetiin levottomuudesta pyöristynein silmin.

Elisabet purskahti itkuun eikä voinut vastata mitään.

— Kaikki siis lopussa! — sanoi lääkäri synkistyen.

— Taitaa se vähän vielä elää … — änkytti Elisabet nyyhkytyksissään.

Silloin lääkäri nopeasti viskasi päällysvaatteensa syrjään, otti kynttilän Elisabetin kädestä ja kiiruhti suoraan lapsen luo.

Hetken aikaa vuoteen ääressä seistyään, hyvin likeltä katseltuaan ja tunnusteltuaan lasta hän pyysi Elisabetiä auttamaan häntä ja rupesi itse hääräämään huoneessa ja keittiössä, valmistaen hauteita ja kääreitä. Koko yön hän viipyi talossa, ja Elisabetille hän antoi niin paljon puuhattavaa, ettei itkuun ja epätoivoon riittänyt mitään aikaa. Tuskin hän ehti katsahtamaankaan lapseen, kun lääkäri jo määräsi hänelle uusia tehtäviä.

Aamun sarastaessa ja kynttilän palettua loppuun lääkäri sammutti sen syttyneet paperit ja veti käärekaihtimen ylös.

Silloin Elisabet näki, että lapsi oli kasvoiltaan hyvin punainen, mutta suu avautui ja sulkeutui säännöllisesti ja hengitys oli selvään kuuluva.

Uusi toivo värähti Elisabetin rinnassa. Olisi pyrkinyt rajuihin ilon tai itkun purkauksiin, mutta hän ei uskaltanut häiritä lääkäriä, ja vavahtelevin käsin vain puuhasi tehtävissään.

— Minä tulen päivemmällä uudestaan, — sanoi lääkäri.

Elisabet ei vieläkään uskaltanut kysymällä päästä varmuuteen, oliko lapsi tuomittu kuolemaan vai pelastunut.

Hyvästellessään lääkäri sanoi:

— Olette hyvin hoitanut lasta, Jelizaveta Konstantinovna. Se jää elämään.

Näinpä kohtalo siis teki Elisabetille Arvidinkin synnyttämisen vaikeaksi, ja näiden kärsimysten ja tuskanpäivien ja tämän rajattoman onnen jälkeen Elisabet rakasti Arvidia yhtä paljon kuin Kasperia.

En ainakaan ole omasta puolestani milloinkaan missään tilaisuudessa vähintäkään erotusta huomannut.

II. RIPPEITÄ OMISTA JA ELISABETIN MUISTELMISTA.

En Aleksanderista enkä Elisabetista tietenkään voi mitään itse muistaa niiden kahden vuoden ajalta, jotka he ennen Suomeen muuttoansa vielä oleskelivat Venäjällä asuen Pulkovan observatoriolla ja viimeksi Pietarissa, jonne Elisabet oli muuttanut vanhempiensa luo Viipurin puoleiseen kaupunginosaan siksi aikaa kun Aleksander viipyi Lapissa.

Kuitenkin, niinkuin aivan selkeällä taivaalla sinen syvyyteen katsoessa voi sittenkin joskus erottaa kaukaisten sumupilvien liikuntaa, vaikkei niiden muodoista saakaan selkoa, niin lapsuusmuistojenkin etäisyydessä voi vaeltaa usvakuvia, joiden kyllä itse tuntee edustavan todellisuutta, vaikkei voi muille niitä elävöittää. Ympärillä ei ole aikaa, ei paikkaa, on vain jotakin määrätöntä, usvaista ulappaa.

Niinpä näen ja tunnen seuraavaa:

Hyvä ukko, jonka oma en kyllä ole, mutta jolla kuitenkin on oikeus leikkiä minun ja veljeni kanssa ja tehdä meille kaikenlaisia tepposia, on nostanut minut kaiteen ylitse vanhemman veljeni Kasperin viereen seisomaan. Me olemme näin joutuneet petoeläimen eteen, joka kulkee edestakaisin rautaverkon takana, irvistellen ja häntäänsä kieputellen. Minusta näyttää, että tässä pitäisi pelätä, mutta koska Kasper ei itke, ymmärrän minäkin, ettei ole mitään pelättävää. Sitä paitsi on turvanamme takanapäin tuo ukko, joka rakastaa meitä ja nyt viekkaasti nauraa, pilkaten vaaranalaisuuttamme, ehkä toivoen, että rupeaisimme itkemään ja hän saisi hyväillen ja rauhoitellen nostaa meidät kaiteen yli syliinsä. Siinä on taempana vielä kaksi aikuista, mutta niistä ei tunnu lähtevän samaa turvaa, sillä he ovat naisia ja heidän luulisi itse pelkäävän. He ovat tummissa vaatteissa ja ikäänkuin kasvotkin mustaan verhottuina. Jos he olisivat olleet äiti ja joku hänen sisaristaan, niin miksi olisin unohtanut keitä he olivat? Ja minkä johdosta he olisivat olleet surupuvuissa?

Mutta kuka oli tuo ukko, jonka näen niin selvänä muistissani?

Hänellä on näkemyksessäni yllään vaaleanharmaa palttoo, ja sen kullankiiltävät napit molemmin puolin palttoota vieläkin kiiluvat silmiini mikä enemmän, mikä vähemmän. Muistan suurilippaisen lakin ja sen kokardin. Muistan suuret harmaat viikset ja ohimotukan omituiset kiehkurat, jotka tulivat korvien etupuolelle.

Päättäen siitä, että mitään eläintarhoja ei lapsuutemme aikoina ollut Suomessa, olimme siis Pietarin eläintarhassa. Ja silloin ei ukko ole voinut olla kukaan muu kuin Elisabetin isä, jonka säilyneet valokuvat hyvin vastaavatkin muistikuvaani. Surupuvutkin voi selittää. Kolja, Elisabetin veli, oli tapaturmaisesti kuollut niihin aikoihin (minun ollessani kahdenvuotiaana). Hän oli pahoin polttanut koko kätensä kemiallista liuosta valmistaessaan, jota tarvitsi valokuvauksessaan. Tämä oli tapahtunut hänen oltuaan vasta vuoden naimisissa Shura Berkovin kanssa.

Isoäidistäkin on säilynyt jonkinlainen muiston tuntu, tai oikeastaan vain, että eräs vanha mummo ja minä rakastimme toisiamme ja että hän oli suloisen lämmin ja pehmeä, kun otti syliinsä, istutti polvilleen ja syleili ja suuteli. Ja hän suuteli sillä tavalla, että ensin työnsi vähän loitommas itsestään, katseli päätänsä kallistellen ja yht'äkkiä veti luokseen, suuteli ja sitten taas työnsi pois, katseli ja taas puristi luokseen. Asia oli siedettävissä vain mummon hyvyyden tähden.

Elisabetin kertomusten mukaan minulla oli niihin aikoihin toinenkin hyvä ystävä. Se oli juuri tuo Kolja. Hän oli niin kiintynyt Elisabetin kaksivuotiaaseen, että oli välistä parikin kertaa päivässä pistäytynyt poikaa katsomassa, heitellyt ilmaan, leikkinyt ja peuhannut. Siitä hänen erikoisrakkaudestaan on minulla jäljellä vain muistotuntu sydämenhiipaisusta, jota koin korkealle ilmaan lentäessäni. Se oli suloista, koska oli samalla myöskin säikyttävää.

Mutta tämän saman Koljan ja hänen Shuransa rakkaustarinasta on Elisabet myöhemmin kertonut minulle aivan ihmeellisiä juttuja, joita hän ei kyllä aikonut julkisuuteen saatettaviksi, ehkä siitäkin syystä, että Shura vielä oli elossa. Minun mielestäni monet asiat saisivat unohdukseen painua ennemmin kuin nämä hänen kertomuksensa.

Shura — oliko hän liian nuori vai elikö hän muuten niin kokonaan taiteen ja soitannon ylevissä ilmakerroksissa — ei tuntunut olevan ollenkaan luotu sukupuolista asiaa varten. Hän saattoi olla ikäistensä miesten kanssa läheisessä ystävyydessä, milloin yhteiset käsitykset ja maut olivat ystävyyden perustuksena ja erittäinkin yhteinen rakkaus soitantoon. Mutta miesten lähentelemistä hän ei ollenkaan voinut suvaita. Se oli hänestä todistus ystävyyden olemattomuudesta, ilmaisi ystävyyden syyksi arvottomia vaikuttimia.

Kuitenkin Kolja ja hän olivat niin kiintyneet toisiinsa, että Shura — ja ehkä he molemmatkin — viattomuudessaan luulivat sen riittävän heidän sielujensa ikuiseen yhdistykseen avioliitossa, sillä kumpikaan ei voinut edes ajatellakaan ikiystäväkseen ketään toista. He siis tekivät "niinkuin kaikki muutkin nuoret": he menivät kihloihin.

Mutta kaiketi alkoi — jommankummanko vai kumpaisenkin puolelta — tähän ikiystävyyteen liittyä vielä jotakin muuta vastustamatonta vetovoimaa, koskapa Shura tuli kovin hajamieliseksi ja muutti jo ennen kesäntuloa Uudellekirkolle äitinsä luo.

Sieltä hän kirjoitti Koljalle ja antoi hänelle rukkaset.

Tämä oli mitä ankarin isku Koljalle, joka oli koko olennollaan kiintynyt Shuraan. Kolja suri välien katkeamista niin, että laihtui ja kävi perin huononnäköiseksi, jopa alkoi kävellessään horjua. Vihdoin hän kadotti kaiken arvostelukykynsäkin. Hän tuli niin tohloksi, että lähti jalkaisin tallustelemaan Uudellekirkolle päin, jonne on monien peninkulmien matka Pietarista.

Suuri levottomuus ja haeskelu syntyi omaisten joukossa, kun ei miestä löytynyt. Vihdoin hänet toi kotiin vanhempien luo muudan tuntematon vanha rahdinajaja. Kertoi tavanneensa hänet eräästä majatalosta, ja huomattuaan, ettei mies ollut oikein tolkussaan, oli alkanut tiedustella nimeä ja kotipaikkaa, kunnes oli saanut niistä selvän ja auttanut rattailleen. Sen jälkeen Kolja oli ollut pitkän aikaa sairaana, ei nukkunut öitä, koetti nukkua päivisin, mutta ei milloinkaan herännyt muuten kuin suureen itkuun.

Hänet lähetettiin ulkomaille parannuslaitokseen. Siellä hän alkoikin vähitellen rauhoittua ja palasi vuoden kuluttua kotiin jotakuinkin toipuneena.

Mutta Shura raukka oli koko erovuoden ajan itkenyt. Päiväkaudet hän itki, niin ettei hänen äitinsä "ehtinyt muuta kuin hänen nenäliinojansa kuivatella". Suruun nääntyvänä hän vihdoin kirjoitti toisen kirjeen Koljalle. Siinä hän tunnusti surreensa ja kärsineensä heidän erostaan sanomattomasti, tunnusti rakastavansa Koljaa ylitse kaiken muun maailmassa, mutta ei edelleenkään sanonut rakastavansa häntä semmoisella rakkaudella eikä voivansa milloinkaan "semmoiseen" suostua, vaikka suruun pakahtuisi. Mutta jos Kolja suostuisi heidän avioliittoonsa ilman "semmoista" rakkautta, niin hän olisi onnellinen nähdessään Koljan tulevan hänen luokseen näistä asioista vielä keskustelemaan.

Koljan omaiset eivät aluksi voineet ollenkaan ymmärtää, mikä tämän kirjeen tarkoitus oli, ja jotkut arvelivat Shuran ehkä vain juonittelevan sekä kielsivät ketään matkustamasta Uudellekirkolle. Mutta sittenkin sinne matkusti Kolja. Suinpäin hän sinne meni. Ja onnellisenapa hän sieltä palasikin. Niin onnellisena, että loisti ja säteili, ja jotkut kääntyivät liikuttuneina nyyhkyttämään.

He menivät naimisiin, ja joka nuoruudessaan oli heidät tuntenut, ei ollut milloinkaan ennen nähnyt niin säteilevän onnellista pariskuntaa kuin he olivat.

Kun tuo tapaturma sattui, että Kolja läikäytti kantamansa vadillisen kuumaa lapis-liuosta ylleen, sanoi lääkäri kohta, että haava oli vaarallinen ja että sitä oli hyvin varjeltava kylmettymästä. Mutta samaan aikaan kuoli Shuran äiti, eikä Kolja malttanut olla menemättä hautajaisiin. Siinä tilaisuudessa hän ankarasti vilustui.

Näin oli tässä ihmeellisessä "avioliitossa" sen platonisuuden tarvinnut kestää vain yhden vuoden koetusaika.

"Tämän episodin julkisuuteen saattaminen", sanoi Elisabet siitä kertoessaan, "on tarpeeton senkin vuoksi, että nykyaika tuskin sitä uskoisi. Vanhoina aikoina ei sitä kyllä pidetty yhtä luonnottomana."

Muistakaan Elisabetin veljistä ja sisarista ei minulla ole Pietarin tai Pulkovan ajoilta säilynyt mitään muistikuvia, ei Mishastakaan eikä hänen vaimostaan Lizasta, Shuran serkusta, ei liioin muiden veljien vaimoista tai sisarten miehistä, ei setä Pjotrista, ei Vierasta eikä Natashasta, eipä silloisesta Shurastakaan, joka Koljan kuoleman jälkeen liittyi katkeamattomin sitein Elisabetin kotiperheen jäseneksi.

Vaikka minulla on noilta Pietarin ajoilta muistotuntuja isoisästä, isoäidistä, jopa hämärästi Koljastakin, on ihmeellistä, etten siinä muistomaailman hämäryydessä voi parhaalla tahdollanikaan löytää mitään jälkiä Aleksanderista ja Elisabetista, mikä kuitenkin olisi kuvausteni tarkoituksen kannalta tärkeintä.

Vasta paljon myöhemmin, kun he olivat jo muuttaneet lopullisesti
Suomeen ja asettuneet Viipuriin, alkavat omat muistikuvani elää.

Niistä moni saa erikoisen selvyyden ja kirkkauden ikäänkuin aivan aiheettomasti, minun voimatta sanoa mihin ajalliseen järjestykseen muiden rinnalla kukin on sijoitettava, jopa ymmärtämättä mikä on aiheuttanut erikoisesti juuri sen muistissapysymisen tai edes mihin kohtaan se olisi kuvauksessani parhaiten kuuluva.

III. HIIHTORETKELLÄ VIIPURISSA.

Aikaisimpana omakohtaisena muistona vanhemmistani, Aleksanderista ja Elisabetista, on minulla säilynyt varhaiskeväinen näky, joka on paikallistettava kaiketi jonnekin Viipurin lähistöön ja taannutettava niihin kaukaisiin aikoihin, jolloin nuori pariskunta, muutettuaan Pietarista, oli vasta joitakuita vuosia asunut Suomessa, Aleksanderin hoitaessa tänne sijoitetun topografikunnan päällikön virkaa.

Muistan loistoisan kävelyretken isän ja äidin seurassa.

Aleksanderilla oli mukana sukset. Elisabet talutti meitä molempia käsistä, Kasperia ja minua. Olimme saaneet lähteä katsomaan kuinka pappa hiihtää. Kolmas poika, Eerik, oli vielä liian pieni semmoisille retkille otettavaksi ja jätettiin kotiin.

Luultavasti mamma sai silloin itsekin vasta ensimmäisen kerran nähdä, miten mäkeä lasketaan suksilla, koska hän suuresti ihmetteli, että se oli tapahtuva seisoalta, toinen jalka toisella ja toinen toisella suksella.

Mammalla oli yllään tiukka puoliturkki. Päässä hänellä oli ruskean harmaa turkislakki, jonka yläosa oli kuitenkin tummanpunaista samettia.

Muistan korkean, kauttaaltaan lumenpeittoisen mäen, jonka kukkulalle hilpeä äiti iloissaan meitä auttoi, kainaloista kantaen vuorotellen kumpaakin, ja välillä aina pani seisomaan syvään lumeen, johon me vajosimme vyötäisiä myöten. Toisin paikoin taas lumi oli niin kovaa, että sillä saattoi juoksennella niinkuin lattialla.

Muistan tuon häikäisevän heleän kukkulan, niinkuin olisin sen eilen nähnyt. Lumi kimaltelee välkkyvän kirkkaana. Ei voi pitää silmiä auki. Lumen kiilto on kellertävää niinkuin itse auringonkin.

Papalla on yllään vaaleanharmaa upseerinpalttoo hopeisine nappeineen, päässä tumma sotilaskarvalakki ja jaloissa kiiltävät pitkävartiset. Nyt hän työntää sauvoilla ja lähtee hiihtämään alamäkeen. Hirmuinen on hänen vauhtinsa mäen alla, vaikka hän vain seisoo suksillaan. Sitten hän alkaa pienenemistään pienetä tasangolle jouduttuaan ja on vihdoin vain pilkkuna kaukana, kaukana. Kuinka kauan saimmekaan odottaa, ennen kuin hän sieltä joutui takaisin.

Mamma oli suuresti ihmeissään ja ihastuksissaan. Hän vain kummasteli kuinka pappa uskalsi seisoa suksien päällä, kun olisi voinut istua.

Pitkän odotusajan lyhentämiseksi äidin täytyi keksiä meille jotakin leikkimistä. Hän kaivoi meille pesät lumeen ja me kyykistyimme niihin. Hän meni tuuhean katajan taakse, pani kaikki sormensa peloittavasti koukkuun kasvojen eteen ja rupesi karhuksi. Kiljahtelimme ja kaivauduimme syvälle pesiimme. Mörähdellen hän kömpi esille katajan takaa.

Tämä oli hauskaa. Me kokonaan unohdimme papan emmekä huomanneet häntä ennen kuin hän oli jo taas mäellä. Ylös tultuaan hän oli asettanut suksensa jälleen alamäkeen päin ja huusi mammaa tulemaan luoksensa. Hän tahtoi, että mamma asettuisi seisomaan suksille hänen taakseen ja pitelisi palttoon selkävyöstä, ja niin he olisivat laskeneet yhdessä alas.

Mamma nauroi ja kauhistui yht'aikaa. Peittäen silmänsä käsin, niinkuin olisi pelännyt ajatellakin sellaista vaaraa, hän oikein kiljahteli kauhistuksesta.

Pappa oli jo asettunut suksille ja käski mamman vain pian joutua mukaan.

— Ni za shto, ni za shto! — huusi mamma huitoen torjuvasti käsillään. Se merkitsi, ettei hän mistään hinnasta suostunut ryhtymään niin uhkarohkeaan yritykseen. — "Ei, ei, ei, ei!"

Pappa pudisteli päätään saadakseen mamman häpeämään pelkuruuttaan ja sanoi, että mitä pojatkin ajattelevat, kun heillä on niin pelkurimainen äiti!

Mutta tämä ei vaikuttanut mammaan. Hän pysyi vain poispäin kääntyneenä, ja papan otsanahka silmien välissä alkoi jo rypistyä, seikka, jonka me pojat aina huomasimme vaikka kuinka pitkän välimatkan päähän. Ja luullakseni sen olisi huomannut samoin mammakin, jos hän vain ei olisi sattunut olemaan poispäin kääntyneenä.

— Tulehan jo! — sanoi pappa äänellä, joka saattoi mamman heti katsahtamaan sinnepäin. Ja nyt mamma tietysti jätti kaikki vastustelemiset. Hän teki niinkuin mekin olisimme tehneet. Mitään nurjamielisyyttä osoittamatta, päinvastoin nauraen ja iloisesti punastuneena hän meni rohkeasti papan luo, asettui suksille hänen taakseen ja tarrasi kiinni käsin hänen selkävyöhönsä.

Nyt pappa sanoi: — No pitelehän vain lujasti ja ala astua mukana, vasemmalla ensin, nyt oikealla, yks, kaks, yks, kaks…

Pappa puhui semmoisella määräävällä äänellä, jota ei olisi voinut kuvitellakaan kenenkään vastustavan. Ja todella he liikahtivat eteenpäin. Me seisoimme vähän alempana ja katselimme heidän laskuansa. Pappa ottaa parempaa vauhtia, auttaen molemmilla sauvoilla.

Kun sukset alamäen vietteessä liukuivat jo omin valloin ja he suhahtivat meidän ohitsemme, oli mamman pää kyyristyksissä olkain väliin ja silmät olivat lujasti umpeen puristuneet. Ilmeisesti hän oli heittäytymässä maailman suurimman vaaran kitaan. Tuli mitä tuli!

Jännittyneinä me jäimme katsomaan tavatonta näkyä. He alenivat ohitsemme hurjaa vauhtia. Pappa ja mamma yhdessä! Kerrankin yhdessä, ja vielä päälliseksi hiihtivät, siis leikkivät! Semmoista emme toki olleet milloinkaan ennen nähneet. He olivat kotona melkein aina eri paikoissa, toinen keittiössä ja vuoteitten luona, toinen taas virastossa ja työhuoneessaan, jonne ei saanut mennä papan ollessa kotona. Mutta nyt he hiihtivät yhdessä ja pappaakin sai nauraa, sillä olihan tämä leikkiä! Me olimme hurjan innoissamme. Olisiko mitään jännittävämpää ja riemastuttavampaa voinut tapahtua! Rinta paisui ilosta ja olisi tehnyt mieli ruveta syyttä suotta huutamaan ja hurjistelemaan tai heittelemään kuperkeikkaa mullin mallin, pää syvimmässä lumessa.

Mutta mitä tapahtuikaan!

Juuri kun heidän vauhtinsa oli suurin ja he olivat jo tulemassa tasangolle, me näimme heidän kaatuvan selällensä. Vauhti viskasi heidän erilleen. Mamma kieriskeli sikin sokin lumessa, jotta valkoiset alusvaatteet vain vilahtelivat. Pappa jäi tosin paikoilleen, mutta oli hänkin kaatuessaan seonnut nurin niskoin lumiin. Ja toinen suksista lähti yksin viillättämään kauas, kauas tasangolle.

Mamma kaiketi arvasi meidän kovasti säikähtäneen, koskapa hän ensi työkseen hyppäsi pystyyn ja alkoi meille viuhtoa huutaen iloisesti: u-uu! ja rupesi kohta kiirehtimään luoksemme. Pappa hiihti yhdellä suksella sitä karannutta noutamaan. Ja vaikka hän niin teki, joutuivat he kumminkin samaan aikaan takaisin mäenharjalle. Mamman tuloa oli hidastuttanut hänen yletön naurunsa. Pappa oli hänet saavutettuaan alkanut hyvin kiihkeästi selitellä jotakin hänelle, ja tätäkö hän lienee nauranut, vai ehkä sitä, että hanki niin usein petti ja hän vajosi välistä vyötäisiä myöten lumeen. Välistä hän nauroi niin hillittömästi, että jalkain ollessa syvällä lumessa yläruumiin täytyi rentona kallistua hankea vasten. Ja pappa siitä vain kiihtyi, mutta silloin mammaa nauratti heidän kaatumisensa vieläkin enemmän.

Heidän päästyänsä mäen päälle mamma ei voinut naurultaan enää ollenkaan kuunnella mitä pappa hänelle selitteli. Silloin pappa kääntyi meidän puoleemme, ja me kohta huomasimme, ettei hän ollut vihainen tosissaan. Hän ei oikeastaan tahtonut mitään muuta kuin puolustaa kaatumistaan. Hän tahtoi vain saada selitetyksi, että mamma oli vetänyt häntä kaikin voimin taaksepäin. Mitä kovemmaksi vauhti oli käynyt, sitä kovemmin mamma oli koettanut sitä pysäyttää, kunnes lopulta veti hänet ja itsensä kumoon. Me ymmärsimme tämän selityksen hyvin ja olimme nyt kumpikin miehekkäinä papan puolella.

Hän rupesi tahtomaan mammaa uudestaan suksille.

Ja, ihmeellistä sanoa, mamma näytti aivan suostuvaiselta, niinkuin se olisi ollut nyt hänestä itsestäänkin hauskaa.

Siitä ei kuitenkaan tullut mitään. Luultavasti oli jompikumpi hänen pojistaan sentään niin pelästyksissään äskeisen kuperkeikan johdosta, että mamman astuessa uudestaan suksille pillahti itkemään. Ja tätä surua häivyttääksen mamma rupesi häntä naurattelemaan. Rupesi muka torumaan ja uhkailemaan pappaa ja sauvalla oli työntävinään hänet pois suksilta. Pappa innostui nyt hänkin näyttelemään. Mamman töytäyksestä hän oli kaatuvinaan lumeen. Sitten hän vuorostaan rupesi mammaa hätyyttelemään. Ja nyt mammakin muka kaatui lumeen. Mutta mammapa kostoksi taittoi katajasta oksan ja sitä huiskutellen alkoi uhkaavasti lähestyä pappaa. Nyt pappa muka lähti käpälämäkeen. Hän otti kovan vauhdin ja lasketti suksilla alas, puolivälissä mäkeä kuitenkin tehden äkkijyrkän käännöksen ja kavuten jälleen ylös. Niin taitava hiihtäjä hän oli.

Tämä heidän tekotappelunsa huvitti meitä siihen määrään, että olimme aivan pakahtua nauruun. Huvittavinta oli se, että pappa muka pelkäsi mammaa! Voiko olla mitään hullunkurisempaa: pappa muka menee pakoon — mammaa! Taas tekee mieli huutaa riemusta ja heittää lumessa kuperkeikkaa.

Mutta riemullisinta kaikesta oli, että he näin vallattomasti keskenään teuhasivat, että he työntelivät toisiaan lumeen ja painiskelivat saadakseen toisensa kumoon.

Ei yksikään muisto näiltä kaukaisilta ajoilta ole mielessä säilynyt niin kirkkaana ja yksityiskohtia myöten selvänä kuin tämä ulkonaisesti katsottuna kaiketi sangen vähäpätöiseksi arvattava kohtaus. Ja kuitenkin se valaisee vuosikausien täydellistä pimeyttä aivan yksinäisenä muistona, niinkuin se olisi itseensä koonnut kaiken valon ja häikäisyllään sammuttanut ympäriltään muut loistot.

Miksi joku erikoinen muisto näin saattaa loistaa kaikkien muiden ylitse ja tekeytyä koko lapsuusajan tärkeimmäksi elämykseksi? Ei parhaallakaan tahdolla voi ymmärtää, miksi se yksin on muistiin piirtäytynyt, eikä mikään muu. Selittääkseenkö jotakin tulevaisuudessa?

Ei voi ajatella muuta kuin että muisto on säilynyt sen unohtumattoman riemuntunteen vaikutuksesta, jonka meissä oli herättänyt heidän vallattoman leikkinsä ja toverillisen lähentymisensä näkeminen.

Varmaan toisetkin vanhemmat, jos tietäisivät kuinka semmoisen näkeminen riemastuttaa heidän lapsiansa, useammin leikkisivät keskenään.

IV. KUMMITTELEVASSA TALOSSA.

Vaikka Elisabet saattoikin olla aika pelkuri, kun oli kysymyksessä hiihtäminen tai kun hänen oli huviretkelle mentäessä istuttava kiikkerään veneeseen (jolloin pappa oli piloillaan käskenyt hänen pitää kieltä keskellä suuta) tai kun hän oman kertomuksensa mukaan oli talvisena yönä hevoskyydillä matkustanut Saimaan aavan selän yli susia peläten ja tahtonut sukeltaa piiloon rekivällyjen alle, niin oli kuitenkin toisia asioita, joissa hän päinvastoin osoitti mitä suurinta pelottomuutta, jopa niinkin, että missä joku toinen olisi kauhusta pyörtynyt tai ainakin kadottanut malttinsa, siinä Elisabet ei edes ymmärtänyt pelätä.

Isän aseman vakiinnuttua Viipurissa sijaitsevan topografiosaston päällikön-sijaisena vanhemmat muuttivat niin sanottuun Örnin taloon. Tämä talo oli pitkä kaksikerroksinen kivitalo, ja eiköpä se liene vieläkin olemassa siellä vanhalla paikallaan kauniin toriaukeaman ääressä linnan sillan tuolla puolen. Talo oli silloisen Viipurin komeimpia ja taisi olla kaupungin ainoa kivitalo. Siinä oli kaksi kerrosta ja meidän oli määrä muuttaa ylempään. Huoneiston muodosti loppumaton sarja suurenlaisia kajahtelevia huoneita, jotka sijaitsivat peräkkäin toinen toisensa jäljessä. Isän työhuone oli kerroksen toisessa äärimmäisessä päässä, makuuhuoneet toisessa. Välillä oli suuri sali, vierashuone ja monta muuta huonetta, joiden läpi meillä oli väljä tila hurjaan juoksenteluun, milloin isä ei ollut kotona. — Alakerrassa sijaitsi kaiketi joitakin venäläiselle sotalaitokselle kuuluvia virasto- ja kansliahuoneita, koskapa viiruinen vahtikoppi oli portaiden edessä.

Useat kaupunkilaiset olivat kuitenkin kovasti varoittaneet tuohon taloon muuttamasta. He sanoivat, että siellä pahasti kummittelee ja että monen monituiset perheet olivat vain sen vuoksi muuttaneet sieltä pois, jopa kesken vuottakin. Kerrottiin vanhan Örnin, joka oli talon rakennuttanut, kuolemansa jälkeen joka yö raskain askelin kuljeskelevan huoneesta huoneeseen ja tulevan ovien läpi, niitä avaamatta, niinkuin vain kummituksille on mahdollista.

Isä oli jo ajatellut toiseen asuntoon muuttamista, koska arveli mamman ehkä pelkäävän kummituksia.

Mutta mamma sanoi hänelle:

— Kuinka voit mitään sellaista luulla? Tiedäthän, etten usko mihinkään sellaiseen.

Pappa sanoi:

— Onpa sentään sivistyneitäkin, jotka uskovat vainajien liikuskelevan kuolemansa jälkeen asuntojen ympärillä, esimerkiksi runoilija Topelius.

— En sittenkään usko enkä tule milloinkaan uskomaan, — väitti mamma.

Varoituksista huolimatta siis muutettiin Örnin taloon.

Kesän ja alkusyksyn valoisa aika kului uudessa asunnossa onnellisesti. Mistään kummittelemisesta ei ollut vähintäkään tietoa. Parempaa asuntoa ainakaan me pojat emme olisi voineet uneksiakaan, sillä kauniilla säällä saimme leikkiä torin oikealla puolella olevassa puistossa, mutta sadesäällä saattoi melkein yhtä esteettömästi telmiä sisällä.

Mutta sitten tuli talvi. Maa koveni, pakkanen paukkui, ja oli kauhean pimeätä. Ilta tuli jo kohta päivällisen jälkeen.

Silloin, eräänä yönä, asiat saivat huonon käänteen.

Pappa ja mamma olivat vieraisilla. Semmoisissa tapauksissa mamma aina käski palvelustytön istua huoneessamme siksi kunnes he palasivat kutsuista. Niin oli nytkin tapahtunut.

Olimme jo unen helmoissa, kun tyttö hätäisesti herätti meidät. Hän haki kiireessä tulitikkuja, voimatta kuitenkaan niitä löytää. Hän oli aivan kauhistuksissaan ja puhui kuiskaavan sähisevästi vaatien meitä siirtymään mukanansa keittiön takaiseen palvelijanhuoneeseen, mutta itse kuitenkaan uskaltamatta avata sinne vievää ovea.

Minä lienen nukahtanut unia jatkamaan niiden neuvottelujen aikana, joita hän piti asiasta Kasperin kanssa, koskapa Kasper herätti minut uudelleen ja sanoi: kummittelee. Heitä molempia suututti, että minä olin noin nukuksissa, vaikka vaara oli ilmeisesti peräti uhkaava eikä tässä joutanut minua pois kantamaan, vaan jokaisen oli varjeleminen omia kinttujaan.

— Kuuntele! — sähisivät he minulle pilkkosen pimeässä. — Etkö kuule, askeleita? — sanoi Kasper kiukkuisesti.

Minä kiipesin vuoteestani lattialle ja rupesin pimeässä hamuilemaan ja tunnustelemaan Kasperin olinpaikkaa. Vihdoin sattui käteeni hänen paitansa. Hän oli istuallaan paita polvien yli, ja minä kapusin hänen viereensä mamman sänkyyn.

Tyttö kuului visusti lukitsevan oven, joka vei ruokasaliin.

Kun litistyin lähemmäksi Kasperia, huomasin selvään, että hänkin oli peloissaan. Silloin minäkin kovasti säikähdin ja me vapisimme hänen kanssaan yhdessä.

— Nyt se rupeaa taas lähtemään poispäin, — kuiskasi Kasper ikäänkuin vähän rauhoittuen, — kuuletko?

Minä en kuullut mitään.

— Etkö todellakaan kuule mitään! — huudahti nyt Kasper ja töykkäsi minua kylkeen.

Todella, jos hyvin tarkkaan kuunteli, ei voinut olla kuulematta kaukaisia askeleita, jotka etenemistään etenivät, kulkien poispäin huoneesta huoneeseen ja koleasti kajahdellen niinkuin kellarissa, kunnes etenivät niin kauas, että lakkasivat kuulumasta.

— No? — kysyi Kasper äkäisesti, — kuulitko nyt!

Minä myönsin kuulleeni ja tahdoin mennä takaisin omaan vuoteeseeni, koska kummitteleminen oli nyt loppunut.

— Odota, — sanoi Kasper, — kohta se rupeaa tulemaan takaisin tännepäin, kuuntele tarkkaan.

— Nukutaan pian ennen kuin se ehtii, — ehdottelin minä ja sukelsin peitteen alle.

Mutta enpä voinutkaan nukkua. Uteliaisuus oli suurempi ja minä pistin pääni jälleen esille.

Samassa jo askeleet kuuluivat uudelleen lähestyvän. Ne tulivat kaukaa papan huoneesta asti. Hitaasti, hyvin hitaasti ne lähenivät, yhä selvemmin kuului raskas astunta, aivan kuin joku olisi puukengissä laahustanut meitä kohden. Nyt Kasperkin pujahti peitteen alle. Tämä se oli kauheista kauheinta.

Tyttö kuului hädissään työntävän pöytää ovea vastaan, ikäänkuin kummitus, joka oli kulkenut esteettömästi muiden suljettujen ovien läpi, ei muka olisi yhtä helposti tullut makuuhuoneenkin oven läpi. Mutta se tyttö ei ollutkaan niitä kaikkein älykkäimpiä, niinkuin Kasper oli monesti vakuuttanut ja nytkin sanoi suutuksissaan peitteen alla: äsh! — hänen tyhmyydelleen.

Salin ja vierashuoneen läpi tultuaan kummitus tuntui olevan jo ruokasalissa, ja — kauheata sanoa — lähestyi hitaasti, entistäkin hitaammin jo meidän oveamme. Nyt — nyt se kohta tulee makuuhuoneeseen ja pitkillä sormillaan tunnustelee missä varpaamme ovat ja kouraisee kinttujamme!

Sydän oli pakahtua kauhusta. Kummitus oli pysähtynyt aivan ovemme taakse. Ehkäpä se oli jo huoneessammekin. Mutta ei se enää liikkunut eteenpäin. Ikäänkuin peloittaakseen se vain kopisteli ja lähti sitten uudelleen etenemään, alkaen vaelluksensa poispäin huoneesta huoneeseen.

Tämä etenemisen ja lähenemisen uudistuva kertautuminen kesti niin kauan, että Kasper ja minä vihdoin nukuimme saman peitteen alle sykkyrään, koska niin oli turvallisinta.

Tyttö sitä vastoin oli kai saanut vielä kauan pelätä ja valvoa. Ainakin hän oli heti äidin kotiin tultua sanoutunut irti palveluksestaan. Hän sanoi lähtevänsä pois mokomasta talosta, jossa noin kauheasti kummittelee.

Seuraavana päivänä mamma ei antanut meille mitään rauhaa, vaan yhä ja yhä häiritsi leikkejämme istuttamalla eteensä ja vaatimalla kuuntelemaan, mitä hänellä oli sanomista tämän kummittelu-historian johdosta.

"Muistakaa", hän puhui, "että jos jokin teitä pimeässä peloittaa, esimerkiksi näette käytävässä valkean haamun tai kuulette ullakon rappusissa kolinaa, vaikka siellä ei ketään ole, niin älkää pelästykö älkääkä juosko pakoon, vaan menkää suoraa päätä rohkeasti ottamaan selvää, mitä tuo valkoinen on tai mikä rappusissa kolisee. No, ehkä ei ole muuta kuin jokin kuivamaan ripustettu lakana tai joku rotta rappusissa."

— Mutta mamma, sinä se juuri pelkäätkin rottia — sanoin minä. — Ja pelkäät vielä hiiriäkin.

Mamma kääntyi tämän huomautuksen jälkeen yksistään Kasperin puoleen. Kasper sanoi jo seuranneensa hänen neuvoaan (sillä mamma ei puhunut meille kummituksia vastaan suinkaan ensimmäistä kertaa). Kasper sanoi nähneensä ullakolla hämärissä sarvipäisen mörön, menneensä lähemmäksi ja löytäneensä vain tavalliset hirvensarvet, jotka riippuivat muun romun joukossa.

— Näetkös nyt, — sanoi mamma. — Muista siis ensi yönä olla yhtä rohkea, jos rupeaa kummittelemaan.

— Mutta kyllä siellä vain joku käveli sittenkin! — väitti Kasper.

— Siis täytyy mennä katsomaan kuka siellä kävelee, — sanoi mamma.
— Olkaa huoletta, minä tulen teidän kanssanne.

Kasper ja minä vilkaisimme toisiimme. Miten mamma, joka oli sellainen pelkuri, että hyppäsi tuolille seisomaan, kun näki hiiren tulevan lattian yli, olisi uskaltanut mennä yöllä katsomaan kuka salissa käveli!

Illalla hän tuli meidän mukanamme makuuhuoneeseen. Pappa ei ollut kotona. Autettuaan meitä peseytymään mamma avasi selko selälleen kaikki ovet huoneesta huoneeseen. Ne olivat kaikki kirkkaassa kuutamon valaistuksessa. Makuuhuoneen leveän ikkunan eteen hän oli vetänyt käärekaihtimen. Huoneessa paloi vain yksi kynttilä.

Kaiketi hän huomasi, että olimme levottomia, koska hän alkoi jälleen puhua pilkallisesti kummituksista ja selittää, kuinka häpeällistä oli niitä pelätä. Hänellä oli ainaisena tapana säästää kaikkein tärkeimmät opetuksensa vasta siksi, kun olimme jo makuulla ja päivän leikeistä hiljentyneet. Autettuaan meidät riisuutumaan paitasillemme ja katsottuaan, että kaikki oli yöksi järjestyksessä, hän tavallisesti alkoi uudelleen selittää asioita Kasperille, istuen oman vuoteensa laidalla, jossa vuoteessa Kasperilla oli aina oikeus maata niin kauan kuin mamma itse ei ollut vielä riisuutunut.

Kuinka ihanan, kutittavan raukeaa ja turvallisen onnellista olikaan olo, kun peitteen jo lämmetessä ja sileäin lakanain hivellessä jalkoja vielä kuuli äidin liikkuvan makuullemenon hommissa, kuuli hänen tukkaneulojensa rapisevan peilipöydälle, ja, jos raotti silmänsä, näki hänen seisovan peilin luona valkoisessa yönutussa, ja käsivarret paljastuneina ja kyynärpäät terävinä hajoittavan yöksi tukkaansa!

Nyt hän jo sammutti kynttilän. Kuului, kuinka hän sitten vetää käärekaihtimen ylös ja menee vuoteeseensa. Makuuhuoneessakin oli nyt kirkas kuunpaiste. Me makasimme kaikki kolme hiljaa liikahtamatta, odotellen, henkeä pidättäen, hyvin tietäen, ettei kukaan nuku. Kunnes todella alkoi kuulua kaukaa asunnon toisesta päästä tutut yölliset askeleet. Emme sittenkään liikahtaneet. Mamma vain kohotti päänsä aluselta voidakseen paremmin kuulla.

Askeleet hitaasti lähestyivät ja Kasper ja minä aloimme kiivetä mamman vuoteeseen.

— Pysykää sängyissänne, pojat, — sanoi mamma. — No, Arvid saa tulla, koska on pienempi ja tyhmempi. Mutta sinä, Kasper, etkö sanonut päivällä, ettet usko kummituksiin? Muuttuuko asia yöllä? Oletko ruvennut uskomaan kummituksia.

— En usko.

— Mene sitten katsomaan, mikä siellä kolisee.

— Peloittaa, menisit itse.

— Rakas Kasper, tahtoisin, että sinä menisit. Emmekö päivällä yhdessä nauraneet palvelustyttöä, joka oli työntänyt pöydän oven eteen? Ja etkö itse sanonut häntä kovin tyhmäksi?

— Sanoin, ja hän onkin tyhmä.

— Rakas Kasper, etkö nyt ole yhtä tyhmä sinäkin?

— En.

— Mutta sanoithan, että sinuakin peloittaa. Menisit nyt katsomaan ja näyttäisit minulle, ettet ole tyhmä etkä pelkää.

Kasper kohosi istualleen aikoen todella tehdä yrityksen.

Mutta askeleet olivat jo ehtineet lähestyä arveluttavasti, ja nyt ne tekivät tuon kaikkein kauheimman pysähdyksen, jolloin kuului kuin kummitus olisi peloitellen koputellut puukenkiä toinen toistaan vasten.

Nyt mammakin nousi istumaan. Kasper sukelsi jälleen peitteen alle päineen kaikkineen. Mutta mamma ei enää puhunutkaan Kasperille, vaan näytti jo itsekin hämmästyneenä kuuntelevan. Kun askeleet rupesivat entistä raskaampina ja selvemmin kuuluvina jälleen lähestymään, nousi mamma nopeasti vuoteesta ja meni suoraa päätä toisiin huoneisiin. Hänen liikkeitään ei kuulunut, sillä hänellä oli vain sukat jalassa, mutta ihan viimeiseen huoneeseen hän lienee mennyt, koskapa viipyi niin kauhean kauan. Kummitus ehti ainakin kaksi kertaa vaeltaa pitkän matkansa edestakaisin, ennen kuin mamma vihdoinkin palasi luoksemme.

— Nyt tiedän, mikä se on, — hän sanoi.

— No? — kysyimme ällistyneinä.

— Tulkaa katsomaan, — hän sanoi ojentaen meille kätensä ja auttaen meitä vuoteista.

Menimme kolmisin kuutamon valaisemiin suuriin huoneisiin. Olimme paitasillamme. Hän johdatti meidät saliin asti. Siellä hän auttoi meidät ikkunalaudalle istumaan ja käski katsomaan ulos. Katsoa piti niin, että otsa kosketti ruutuun ja että saattoi nähdä alas katukäytävälle, joka kulki pitkin oman talomme viertä. Kirkkaassa kuun paisteessa ja kaiketi hyvin kovassa pakkasessa seisoi siinä mies, jolla oli yllään melkein maahan asti ylettyvä lammasnahkaturkki, päässä suuri karvalakki ja pistinkivääri olalla. Kylmissään hän siirtyi jalalta jalalle, ja välistä koputteli puukenkiään yhteen. Sitten hän lähti raskain askelin hitaasti vaeltamaan eteenpäin, kunnes taas palasi vahtikopin luo.

Mamman opastuksella pääsimme pian perille, että vahtisotamiehen askeleet ja koputukset olivat juuri samoja, jotka kajahtelivat meidänkin huoneissamme. Sen ymmärrettyämme me uskalsimme edetä mammasta salin toiseen päähän asti ja askelten lähestyessä juoksimme taas ikkunalle vertailemaan niitä sotamiehen liikkeisiin. Me riemastuimme ja yllyimme nyt niin, että mamman puolinaisista kielloista huolimattakin aloimme juosta sinne tänne huoneissa, ihan äärimmäistä huonetta myöten. Välistä pysähdyimme jollekin sohvalle istumaan kuullaksemme jälleen "kummituksen" askeleet ja voidaksemme riemuita pelottomuudestamme.

Sen jälkeen emme enää yksinkään nukkuessa pelänneet noita yöllisiä ääniä. Melkeinpä oli meistä hauskaa niitä kuunnella, hytisten kipristyä peitteen alle ja ajatella: siellä se sotamies nyt pakkasessa käyskentelee ja vartioi taloa, jossa me nukumme. Kummituksiin emme enää usko. Se meni nyt äidistä meidänkin veriimme. Vielä täysikäisenäkin, jos jokin pimeässä kolahtaa tai ilmestyy jokin kammottava harhanäky, syntyy mielessä omituinen velvollisuudentunto: ottaa selvä, mitä se oli, viipyä pimeässä siksi, kunnes kaikki äänet tai esineet ovat jälleen tutuiksi kotiutuneet, ja lähteä vapaana kaikesta pelosta, pimeyden isäntänä.

V. PAPPA VARHAISIMMISSA MUISTOISSANI.

Paitsi tuota hiihtoretkeä, jolloin pappa oli mammaa pelkäävinään ja sillä herätti sellaista iloa ja naurua, on muistissani säilynyt Viipurin kaukaisilta ajoilta vielä pari muutakin kuvaa, jotka osoittavat papan joskus olleen kanssamme leikkisälläkin päällä ja jotka varmasti juuri sen vuoksi ovatkin lähtemättömästi muistiin painautuneet. Tämä papan innostus tosin tapahtui ani harvoin, sillä hän oli tavallisissa oloissaan sangen ankara ja totinen mies. Leikkisyys sai sijansa vain harvinaisena poikkeuksena.

Niinpä muistan hänen joskus telmineen Kasperin kanssa, häntä virkistääkseen. Ja tämäkin oli meistä niin outoa, että pienimmät erikoisuudet jäivät iäksi muistiin. Hän sai heikonlaisen ja kalpean Kasperin liikkeelle olemalla juoksevinaan häntä pakoon. Silloin olivat kaikki huoneet kuin vain tätä leikkiä varten olemassa. He juoksivat hurjasti. Pappa välistä piiloutui ja antoi Kasperin livahtaa ohitsensa, välistä taas antautui villiin kilpajuoksuun ennättääkseen ennen Kasperia johonkin käännekohtaan, josta taas saattoi pujahtaa piiloon. Matot ja huonekalut menivät lopulta sekaisin. Papan näen edessäni kovasti hengästyneenä. Silloin hänen etuhampaansa, jotka eivät muuten näkyneet, olivat näkyvissä ja hänen nauravat kasvonsa, jotka muuten niin harvoin nauroivat, olivat hehkuvan punaiset.

Kesäisin asuimme erääseen aikaan suurenlaisessa maalaistalossa, joka sijaitsi meren saarella, ei kaukana Uuraasta Viipurin lähistöllä. Saaren nimen muistelen olleen Hapenesaari, mutta nykyiset viipurilaiset, joilta olen kysellyt, eivät sano sennimistä saarta tuntevansa. Talo taisi kuulua jollekulle entiselle laivurille, joka oli merielämän jättänyt ja ruvennut maamyyräksi. Pitkän puurakennuksen keskikohdalla oli kuisti, jonka vieressä kasvoi mahdottoman korkea vaahtera. Sen siimeksessä kuistin penkillä mamma kerran istui virkaten ja Kasper ja minä leikimme kellarin kuopan katolla, laskien mäkeä istuallaan. Mamman kielloista emme olisi lakanneet näin hauskasta leikistä, mutta me juoksimme pian katsomaan pappaa, joka oli alkanut kiivetä vaahteraan! Tämäpä vasta huvittavaa ja tavatonta oli! Mamma pelkäsi ja rukoili pappaa tulemaan alas, mutta me emme pelänneet ja olimme kokonaan papan puolella. Hän kiipesi yhä korkeammalle ja pieneni pienenemistään. Vihdoin ei hänen tutusta harmaasta kotinutustaan, jossa kuitenkin oli hopeiset kotkannapit, näkynyt muuta kuin vilauksittain jotakin harmaata ja punaista puunhaarojen ja lehtien välitse, jos oikein kurkisteli. Mamma piteli kauhuissaan kättä silmiensä edessä, mutta Kasper ja minä hurrasimme.

Pitkän rakennuksen tuvanpuoleisessa päässä, joka sekin oli hallussamme, pappa kesälomansa aikana veisteli suurta leikkilaivaa puupölkystä. Välistä tällöin minäkin sain olla mukana suuressa tuvassa ja lattialla istuen veistellä hänen veitsillään ja taltoilla. Hämärästi tuntuu niinkuin papalla ja mammalla olisi ollut jokin erimielisyys minun oikeudestani askarrella tämmöisillä aseilla. Mutta koska Kasper oli saanut, niin tietysti minunkin piti saada. Pappa antoi harjoittaa, mutta omalla vastuullani. Ennen pitkää veistin peukalonjuureen haavan, jonka arpi on vieläkin näkyvissä. Paljon verta pulpahti esille. Papalle en hiiskunut mitään. Juoksin pois. Mamma sitoi haavan. Sen jälkeen ei pappakaan antanut käsiini enää teräaseita.

Mutta laiva tuli päivä päivältä yhä sirommaksi. Se sai suuren, kaksimastoisen kauppalaivan muodon, siinä oli tiivis kansi ja kannessa näkyivät muka ruuma-aukkojen katokset, laitapultit köysien sitomista varten, ankkurikela, vesitynnyrien alukset ja monet muut oikeissa purjelaivoissa olevat vehkeet. Ennen laivan valmistumista oli tapahtunut se onnettomuus, että keulassa alkoi näyttäytyä hienon halkeaman rako, joka päivä päivältä suureni. Mutta laivuri, joka oli asiantuntijana valvonut veistostyötä ja antanut papalle tarkkoja neuvoja laivanrakennusasioissa, peitti puun suolalla, jonka jälkeen halkeama meni umpeen ja laiva kohta maalattiin yläpuoli ruskeaksi ja alapuoli mustaksi. Ennen kuin mastot raakapuineen ja kaikkine hienoine vehkeineen kiinnitettiin paikoilleen, kiersi pappa hienoja messinkiruuveja laivan perälevyyn, ja niistä muodostui nimi ELLIIDA.

Tämmöisen nimen sai laiva Aleksanderin ja Elisabetin ensimmäisen tyttölapsen Elliidan (Liidan) kunniaksi, joka oli syntynyt aikaisemmin keväällä. Myöhemmin sain kuulla, että papalla olisi muka ollut aikomus lahjoittaa tämä veistos keisarille. Sangen mahdollista. Mutta veistos ei tullut lopullisesti viimeistellyksi, joko loma-ajan päättymisen johdosta tai sitten noiden siipihöyrylaivojen vuoksi, jotka niihin aikoihin olivat alkaneet pulskutella kaikilla merillä ja kokonaan häivyttäneet ihmisistä innostuksen purjelaivoihin. Joka tapauksessa veistoksen tekele joutui isänjälkeisten perujen selvittelyssä minulle, ja se on yhä vieläkin ullakollamme, tosin sangen surullisessa tilassa lukemattomien muuttojen jälkeen kaupungeista kaupunkeihin ja asunnoista asuntoihin, kokka ruhjoutuneena, mastot katkenneina.

Hapenesaaren muistoista on myöskin mainittava suuri surumme, kun papan johdolla avattuamme vastarakennetun, mahdottoman suuren ladon oven vain yksi pääskynen suljahti siitä ulos, muut tapasimme nälkään kuolleina lattialta. Pappa selitti meille, että nuo pääskyset olivat kaiketi tehneet pesänsä latoon sen ollessa vielä rakennuksen alaisena, mutta sitten oli sekä luukku että ovi suljettu ja linturaukat olivat nääntyneet ravinnon ja juoman puutteeseen. Hän siirteli sääliväisesti kuolleita lintuja sirolla, pienellä jalkaterällään.

Ankarana kasvattajana pappa ei muuten pitänyt arvovallalleen sopivana ilmaista tunteellisuuksia. Niinpä en ole eläessäni nähnyt hänen itkevän. Hänen kasvojensa ilmeistä ei saattanut arvata hänen tuntevan liikutusta, sääliä, surua tai muuta sellaista, ja sen vuoksi olisi voinut luulla, ettei hän semmoista koskaan tuntenutkaan. Mutta tässä pääskys-asiassa — lieneekö se ollut niin odottamaton, ettei hän huomannut säilyttää tavallista ilmeettömyyttään — hänen kasvoistaan selvästi tuntui, että hän, aleten Kasperin ja minun tasolleni, ikäänkuin kolmantena veljenä osallistui yhteiseen suruumme. Tämmöisten tilanteiden ei tarvitse kestää kuin salamanvälähdyksen aika, mutta niiden muisto jää ainaiseksi.

Sitä vastoin suuttumuksen ja kiivastumisen tunne ilmeni papan kasvoissa hyvinkin selvänä. Paitsi tuota ankaraa silmäkulmain rypistystä, josta olen jo ennen maininnut, nousi hänen kasvoihinsa semmoisissa tapauksissa voimakas puna, joka saattoi olla hirmuisen peloittava hänen kiivastumisensa kohteelle. Meillä oli Hapenesaaressa suuri rotukoira, Rusko nimeltään. Kaupungista maalle päästyänsä se kokonaan hullaantui, juoksenteli laivurin ryytimaan vastaharavoiduilla penkeillä, teki hurjia kierroksia äskenkylvetyllä nurmikkokentällä, repi innoissaan villiviini-istukkaat juurineen maasta, retuutti ja kuori nuorempia omenapuita eikä totellut ketään. Pappa otti tuon pahan penikan kasvatuksen omiin käsiinsä. Rangaistuksen välineenä oli hänellä vahva raippa. Hänen vakaumuksensa oli, että koiran on toteltava isäntänsä sanallista käskyä ja ellei se sitä tee, on koiraa rangaistava piiskaamalla kunnes se sen tekee. Oli hirmuista nähdä tätä kuritusta ja kuulla koiran ulinaa, kun pappa pitäen niskasta kiinni ja kohottaen etukäpälät ilmaan sutki sitä raipalla. Rusko totteli vähän aikaa, mutta papan lähdettyä ja jonkun toisen penikan viettelyksestä alkoivat hauskat laukkaamiset puutarhan penkeillä uudestaan, ja nyt pappa pieksi niin, että Rusko meni ihan veteläksi eikä jaksanut kiljuakaan, vaan lopulta vain vikisi hiljaa. Mamma sulkeutui huoneeseensa ja itki, Kasper ja minä harhailimme epätietoisina ja hajalla silmin. Tämmöistä kasvatusta saattoi kestää tuntimääriä, vahtimisineen ja yhä uudistuvine kurituksineen. Pappa oli itsekin väsyneen ja järkyttyneen näköinen. Olisi tehnyt mieli saada hänelle kuiskatuksi: viskaa raippa metsään ja tule rannalle voileipiä heittämään. Mutta papalleko semmoista uskalsi ehdottaa! Hän ei ollut suinkaan mikään sydämetön ja lempeyttä vailla oleva mies, vaan hänen kiivautensa ja ankaruutensa johtui periaatteista, siitä, että hän katsoi välttämättömäksi olla rehellinen, oikeudenmukainen ja säälimättömän ankara. Sen me tunsimme jo ennen kuin kolttumme oli vaihdettu housuihin.

Mutta meidän kasvatuksessamme ei käytetty ruumiillista rangaistusta. Meille ei ole koskaan annettu vitsaa eikä meitä ole milloinkaan lyöty. Tämä omien lasten "koskemattomuus" johtui sekin papan periaatteesta. Olivatko sellaisen periaatteen syntymiseen vaikuttaneet ehkä omat kouluajan muistot (sillä hänen aikoinaan oli ruumiillinen kuritus kaiken kasvatuksen olennaisimpana osana), vai lieneekö se ollut lempeydestään ja hyvyydestään laajalti tunnetun isänäiti-vainajan vaikutusta, sitä ei enää voi päättää. Varma vain on, että hän tämänkin koskemattomuudenperiaatteen toteutti käytännössä yhtä ehdottomasti kuin kaikki Ruskon kuritukset. Meihin ei saanut kurittamisen aikomuksessa kukaan milloinkaan kajota. Tuo oli niitä harvoja periaatteellisia kysymyksiä, joissa pappa ja mamma olivat yhtä mieltä. Mutta pappa osasi runsain mitoin korvata niin tehoisesta kasvatuskeinosta luopumisensa. Hänellä oli sen sijaan yhtä ehdottomana periaatteena muunlainen totisuus ja ankaruus, jota hän suhteissaan meihin noudatti äärimmäisen johdonmukaisesti ja poikkeuksetta. Sitä varten hän tuli pitäneeksi meitä tahallisesti vähän loitolla itsestään, vältti liiallista tutunomaisuutta ja pedanttisesti valvoi sen arvovallan säilymistä, mikä hänen ja koko hänen aikansa käsitysten mukaan oli vallitseva lasten ja vanhempien välillä. Me pelkäsimme papan suuttumista, silmäinrypistystä sanomattomasti, eikä mikään ruumiillinen rangaistus olisi meitä estänyt kielletyistä teoista yhtä varmasti kuin vain pelkkä kauhu, että näkisimme hänen mielensä pahoittuvan. Me tunsimme hänen kasvojensa ilmeet niiden pimeimpiä erikoisuuksia myöten, noiden ryppyjen ei tarvinnut tehdä kuin pieni alkuvärähdys, niin se oli jo ylin lakimme, mutta korotetuin äänin lausuttu nuhde oli jo kipein rangaistus.

Täydellinen vastakohta mammalle!

Omituista sanoa, mutta se, että pappa oli vihainen enemmän vain periaatteensa vuoksi kuin todellisesta vihasta, sen muistan tuntuneen hänen kasvojensa ilmeessä, ja muistan tuon tunteen ajoilta, jolloin en tietänyt mitä periaate onkaan. Silti ei hänen silmäinsä rypistys kyllä ollut suinkaan vähemmän peloittava, vaan ehkä päinvastoin.

Ruskon kasvatuksessa pappa kaikesta vaivautumisestaan ja perinpohjaisuudestaan huolimatta ei saavuttanut tarkoitustaan. Koira osasi kyllä kiemurrella hänen jalkainsa juuressa, mutta jäi pelkäämään vain häntä, ei ketään muuta. Takaisin kaupunkiin muutettuamme ja papan alettua jälleen olla kaiket päivät virastossa, rupesi nyt hänen kurituksistaan vapautunut Rusko itse vuorostaan kurittamaan ihmisiä. Se teki katuhyökkäyksiä ohikulkijain kimppuun, retuutteli heitä ensin vain housunlahkeista, mutta uskalsi pian nousta takajaloilleen ja asettaa etukäpälänsä heidän olalleen; kamalasti ärhennellen se tahtoi kaiketi pakottaa heidät vuorostaan maahan kiemurtelemaan. Monien yleisön puolelta tulleiden valitusten jälkeen, kun mistään kurituksesta ei enää ollut apua ja kun vihdoin poliisikin sekaantui asiaan, oli Rusko suureksi suruksemme ammuttava.

Niihin aikoihin emme asuneet Örnin talossa, vaan Neitsytniemellä, puutalossa, jonka erotti varsinaisesta kaupungista laaja avokenttä. Tällä aukeamalla muistan vihaisten hanhiparvien vaeltaneen, ja yksin kulkiessa piti varovasti ja viekkauksia käyttäen päästä niiden ohitse, etteivät ruvenneet oikomaan kaulojansa ja huutaen tulemaan päälle. Välistä oli kenttä täynnä mustalaisten leiritelttoja, ja niiden sisälle kun uskaltautui kurkistamaan, saattoi nähdä kovin outoa, ihmetyttävää, kiehtovaa ja yht'aikaa kauhistuttavaa elämää, näkyjä, jotka hypnotisoivat raukeemukseen asti ja ohimoita väsyttäen syöpyivät mieleen. Teltassa heillä riippui ruoan aikana puuropata pitkässä ketjussa, joka oli kiinnitetty katon huippuun. Pata ylettyi niin matalalle, että sen alle viritetty nuotio sitä hyvin liekitsi. Eräässä teltoista pari kaunista, ilosilmäistä mustalaispoikaa leikki padan ääressä, puulusikoillaan lyöden hajalle maassa olevia hevosenjälkiä, ja samoilla lusikoilla he sitten pistelivät puuroa suuhunsa. Että maailmassa saattoikin olla tämmöistä! niin erilaisia ja eriarvoisia ihmisiä! — ajattelimme Kasper ja minä, kalpeina ja totisina kulkiessamme kotiin mustalaisista vanhemmille kertomaan.

Paitsi Ruskon kohtaloa, hanhia ja mustalaisia on muistiini syöpynyt Neitsytniemen elämästä eräs yhtä voimaperäinen muisto. Se vielä selvemmin kuin Ruskon asia todistaa papan lahjomattoman periaatteellisuuden ehdottomasta ylivallasta sydämen vaikutinten rinnalla.

Näky oli tämmöinen:

Suuressa keittiössämme seisoo lähellä ulko-ovea keski-ikäinen, meille vieras mies, käsityöläinen, ammatiltaan verhoilija. Vähän matkan päässä, hänen oikealla puolellaan on poliisi. Mamma on keittiönpöydän luona lähellä ikkunaa. Hänen tukkansa on hajallaan, niinkuin ennen kampausta aamuisin. Pappa seisoo lähempänä sisäovea. Hän puhuu poliisin kanssa, sitten poliisi puhuu miehen kanssa, mutta mies ei vastaa mitään ja vain tuijottaa lattiaan. Taitaa keittiössä olla muitakin henkilöitä, ehkä palvelijoita, mutta ne häipyvät muistonäyssä vain tuntumukseksi. Sitä selväpiirteisempinä näen nuo neljä päähenkilöä. Olen keittiössä valinnut sellaisen paikan, josta voin nähdä esteettä jokaisen heistä. Minua ei kukaan aja pois, vaikka asia on ilmeisesti hyvin totista laatua ja koskee yksinomaan aikuisia. He eivät huomaa läsnäoloani, vaikka en ole suinkaan piilossa, — he ovat liian keskittyneet siihen mitä tapahtuu ja mitä sanotaan. Tiedän vain, että kysymys on petoksesta, jonka tuo lattiaan tuijottava, mielen järkytyksestä kosteakasvoiseksi käynyt mies on tehnyt. Ymmärrän, että he koettavat saada hänet tunnustamaan, mutta hän ei puhu mitään ja hikoillen vain kuulee, kuinka muiden puheet kokoavat yhä enemmän todistuksia häntä vastaan. Mamman kalpeissa kasvoissa on pääilmeenä paheksuminen ja vastalause sen johdosta, että hänen on nyt pakko olla keittiössä. Hän välttää katsomasta mieheen. Hän ei puhu sanaakaan. Arvoitukseksi jää, kuinka hän on saattanut tulla keittiöön tukka hajallaan.

Siitä minä osaksi itse ymmärsin, mutta erittäinkin mitä myöhemmin kerrottiin, olen saanut asiasta tämmöisen kuvitelman:

Elisabet oli antanut jouhipatjan verhoilijalle korjattavaksi. Saatuaan sen korjattuna takaisin hän sitä tunnustellessaan pani merkille, että patja tuntui karkeammalta ja kovemmalta kuin ennen korjausta. Hän ratkoi vähän syrjää ja huomasi, että jouhia oli vain ohuesti päällä, mutta koko sisäosa oli korvattu niinellä. Kun hän oli vähän tyytymätön patjan kovuuteen, kysyi hän Aleksanderilta, tulisiko liian kalliiksi vielä kerran lähettää patja verhoilijalle ja pyytää häntä panemaan vain jouhia sinne, eikä yhtään niintä. Aleksander rypisti kulmiaan, nousi työpöytänsä äärestä ja meni kohta sanaakaan sanomatta tutkimaan patjaa. Petos oli ilmeinen.

— Tätä patjaa, — sanoi Aleksander, ei lähetetä verhoilijalle, vaan lähetä heti hakemaan häneltä kaikki siinä olleet jouhet.

Vähän ajan kuluttua Elisabet tuli Aleksanderille kertomaan, ettei verhoilija sanonut patjassa olleenkaan enempiä jouhia. Koska verhoilija ilmeisesti valehteli, ehdotti Elisabet, ettei sen miehen kanssa oltaisi enää missään tekemisissä.

Mutta Aleksander sanoi, ettei se riitä miehen rankaisemiseksi. Täytyy antaa hänet ilmi poliisille ja teljetä vankilaan.

Elisabet ei voinut semmoista ymmärtää. Hän olisi heti vapauttanut miehen. Ja kun hän ajatteli taaksepäin, ei myöskään yksikään hänen omaisistaan olisi kutsunut poliisia. Isä olisi varmasti kieltänyt, äidistä ja sisarista puhumattakaan. Misha olisi sanonut: kuinka voi rahallisen vahingon takia ryhtyä semmoisiin epähienouksiin kuin toimittamaan jonkun kurjan raukan poliisin käsiin!

Mutta Aleksander sanoi, ettei tätä käsityöläisen petosta saanut olla ilmiantamatta, — että se oli jokaisen kansalaisen velvollisuus ja että rikoksen salaaminen oli laitonta.

Monta päivää tästä asiasta lienee ollut erimielisyyksiä Aleksanderin ja Elisabetin välillä. Vihdoin tultiin ilmoittamaan, että kutsuttu poliisi oli saapunut keittiöön ja tuonut mukanansa verhoilijan kuulusteltavaksi herrasväen läsnäollessa.

Elisabet ei tahtonut olla läsnä. Välttyäkseen sitä tekemästä kuvittelen hänen viimeisessä hetkessä hädissään vetäytyneen huoneeseensa, hajoittaneen tukkansa ja alkaneen sitä peilin edessä hidastellen kammata. Hän kai arveli mahdottomaksi kenenkään vaatia häntä tulemaan kuulusteluun tukka hajallaan.

Mutta oli meneminen. Sillä kun keittiössä oli jonkin aikaa odotettu, kuvittelen Aleksanderin menneen Elisabetia hakemaan, aukaisseen oven, pysähtyneen sen suulle ja vain hiukan kohottaneen silmäkulmiansa. Elisabet heitti tietenkin närkästyneenä kamman kädestään peililaudalle. Mutta kun Aleksander viittasi päänliikkeellä keittiöön päin, meni Elisabet sinne mielenosoituksellisesti, tukka kampaamattomana.

Miten verhoilijan lopuksi kävi, siitä en muista mitään. Hän ei ollutkaan tässä muistonäyssäni mikään päähenkilö. Lähtemättömästi ennen muuta on mieleeni syöpynyt tuon alas tuijottavan, tuskasta hiestyneen, häväistyn miehen ilme. Mutta pääasiana ovat näkemyksessäni ne ilmeet, jotka todistavat papan ja mamman erilaista suhtautumista tapahtumaan. Mammasta näkyi, että häntä suunnattomasti vaivaa ja hävettää tämä pakollinen esiintyminen verhoilijan ilmiantajana ja häpäisijänä. Mamma olisi varmasti itse mieluummin vajonnut maan alle.

Mutta onko sanottava, että papan kasvojen ilme puhui jotakin päinvastaista? Kaukana siitä. Papan kasvot olivat tosin punehtuneet, hänen sanansa leppymättömän ankarat, kun hän lausui syytöksensä ja pakotti verhoilijan katseen väkisin maahan. Mutta tämä ankaruus ei johtunut kiivastuksesta, vaan yhä tuosta samasta hänen periaatteellisuudestaan. Hänen syytöstensä leppymätön armottomuus ja hänen kasvojensa hehkuva punoitus johtuivat — se tuntui selvästi — väkivaltaisesta ponnistuksesta juurineen kitkeä itsestään ne hänen mielestään peräti väärät säälin ja armahduksen tunteet, joita Elisabet oli keittiössä edustanut ja jotka kenties Aleksanderinkin sydämessä olivat vastoin hänen tahtoansa liikahtaneet. Rikoksen rangaistukseen saattaminen oli hänen mielestään moraalin ehdoton vaatimus, selviö, periaate, josta luopuminen olisi itse puolestaan ollut rangaistava teko, niinkuin oli yleisen lain mukaan esimerkiksi varastetun tavaran kätkeminen tai muu rikoksen salaaminen, jopa siitä vaikeneminenkin.

Mutta papan sitkeä periaatteellisuus ei esiintynyt suinkaan vain näin kieltoperäisenä, vain kasvatuksessa tai lainkäskyjen tarkassa noudattamisessa. Sillä oli myöskin suuret myöntöperäiset, sanoisinko aatteelliset puolensa, joiden luja toteuttaminen käytännössä on ollut, ei ainoastaan hänen oman, vaan koko hänen perheensäkin kohtalojen suuntaajana.

Seuraavassa koetan — yhä pysyen oman lapsuuteni muistelmissa — kuvata semmoisiakin hänen lujan periaatteellisuutensa ilmauksia, joissa Elisabet ei esiinny enää kieltäjänä tai vastustajana, vaan päinvastoin olentonsa koko alttiudella ja lämmöllä antautuu miestänsä kannattamaan ja tukemaan.

Sillä horjumaton oikeamielisyys oli sekin Aleksanderin syvimpiä periaatteita.

VI. "KANSAKOULUSSA."

Siihen aikaan kun Kasper pantiin kouluun, oli pikku Eerikki — nuorempi veli — jo aika nassakka pojan mukula ja täyttämässä neljä vuotta. Hän oli kaksi vuotta minua ja neljä vuotta Kasperia nuorempi. Pienuutensa vuoksi olisimme pitäneet häntä kurissa ja kokonaan vallassamme, mutta hän osasi ihmeellisesti välttää meidän kurituksiamme ja luiskahdella valtapiirimme ulkopuolelle. Sillä hänellä oli päässä paljon viisautta. Hän osasi hädän hetkenä taitavasti puikahtaa aikuisten turvaan, he nauroivat hänen sukkeluuksiaan, olivat hänen puolellaan, tietysti ei ainoastaan hänen viisautensa, vaan myös hänen pienuutensa takia. Usein hän meidän mielestämme ilmeisellä vääryydellä, se on, aikuisten suosiota väärin käyttäen, pääsi livahtamaan ansaitusta kurituksestamme, ja se kovasti harmitti Kasperia, erittäinkin harmitti Eerikin pää, jossa tuo viisaus sijaitsi, koskapa Eerik juuri kekseliäisyydellään tuntui uhmailevan Kasperin ylivaltaa. Kasper sen vuoksi keksi ihmeellisen historian. Hän kertoi Eerikille kaikessa totuudessa ja salaisuudessa, ettei hän, Eerik, muka ollutkaan vanhempiensa lapsi, vaan oli syntynyt — sammakosta.

Eerik kävi totiseksi ja suri pitkän aikaa tätä asiaa.

Muistan suuresti ihmetelleeni kuinka Eerikin älykkyys ei ollut riittänyt näkemään noin kouraantuntuvaa valhetta. Myös muistan kovasti säälittäneen, että Eerik uskoo, mutta Kasperin tähden en ottanut paljastaakseni totuutta. Kasperilla oli tietysti painavat syynsä, muuten hän ei olisi valehtelemaan ryhtynyt, sillä hän ei mielellään valehdellut, ei edes leikilläkään. Kohtuus vaatineekin mainitsemaan, että Kasper se itse lopulta vapauttikin Eerikin tuosta harhakäsityksestä, kun katsoi hänen kyllin kauan kärsineen rangaistuksesta.

Elisabet on kertonut minulle, että juuri tämä Eerik se oli saattanut hänet entistä pontevammin kiirehtimään suomenkielen oppimista. Eerikillä oli alusta asti ollut umpisuomalainen hoitaja, ja kun poikaa sekä isä että palvelijat ja muukin ympäristö puhutteli suomeksi, ei hän oppinut enää venäjää. Elisabetin oli alkanut kovasti käydä kateeksi, kun ihmiset usein ihan katketakseen nauroivat pojan odottamattomille sanasutkauksille ja sukkeluuksille ja Elisabet itse ei ymmärtänyt siitä mitään. Koko lähempi yhteys ja kasvatuksen teho alkoi luisua Elisabetin käsistä tämän pojan suhteen.

Suomenkielen oppimisen harrastukset, joiden teoreettisen puolen Elisabet oli Aleksanterin avulla aloittanut suurella innolla jo Pulkovassa ja Pietarissa, olivat Viipuriin muutettua joutuneet jälleen takapajulle, ensiksikin koska sen kielen käytännöllinen oppiminen osoittautui vielä paljon vaikeammaksi kuin teoreettinen, ja toiseksi koska Elisabet vastoin kaikkia odotuksiaan ei löytänyt Viipurissa mitään seurapiiriä, jossa olisi suomea kuullut puhuttavan. Kaikki puhuivat ruotsia, jota Elisabet ei ollenkaan osannut. Oli käynyt niin, että hänen seurapiirikseen olivat tulleet vain jotkut saksalaiset perheet, paitsi niitä monia naineita ja naimattomia venäläisiä upseereja, jotka muodostivat Aleksanderin alaisen topografikunnan. Saksalaisista muistan itsekin Schubertin ja Frankenhäuserin perheet, joista etenkin viimeksi mainittu oli läheisessä tuttavuudessamme. Venäläisistä on Elisabet kertonut useita juttuja ja elävästi kuvannut monta hauskaa tyyppiä, joista itse puolestani muistan pienen ja lihavan lyllerön, Hernbergin, ja kauniin puolalaisen Jasynskin sekä erään nimeltä unohtuneen, miellyttävän näköisen upseerin, joka yhteisillä huviretkillä, kun hänen oli pakko istua veneessä kauan aikaa liikkumatta toisten viereen ahdettuna, pyyhkieli hikeänsä ja tavattoman happamena haukkui kaikkia huviretkiä. Mutta juuri tämä surkea happamuus se naurattikin, ja ilman häntä tuskin mikään veneretki olisi ollutkaan hauska. Vielä saareenkin päästyään, jo puun varjossa istuessaan ja samovaarin iloisesti poristessa hän vain haukkua naposteli, hokien ylenkatseellisesti: sangen hauskaa! — sangen hauskaa! — (ja melkein huutaen:) sangen hauskaa!

Elisabet muisteli näitä veneretkiä Viipurin saaristossa suuresti ihastuneena. Ne olivat tietysti hänestä taaskin "kaikkein hauskinta maailmassa" ja hän loisti onnesta eläytyessään muistelmissaan uudelleen noihin aikoihin, aivan samoin kuin oli säteillyt Pietarin elämän onnellisimpia hetkiä muistellessaan.

Mutta suomeako semmoisilla huviretkillä oppi!

Vielä enemmän kuin pelko pikku Eerikin vieraantumisesta vaikutti Elisabetin kiirehtimiseen ja uudistuneeseen tarmoon hänen suomenkielen harrastuksissaan se, että aikomuksena oli panna Kasper kouluun jo syksystä. Ajatella että Kasperkin, totuttuaan toverien kanssa puhumaan vain suomea ja ehkä ajattelemaankin suomeksi, voisi vähitellen vieraantua äidistään, joka ei hänen uutta maailmaansa ymmärrä, se ajatus oli Elisabetista aivan mahdoton sietää. Tietenkään ei hänen mielestään muu tullut kysymykseenkään kuin että hänen oli lapsiensa tähden opittava täydellisesti käyttämään suomea, niin täydellisesti — sanoi hän — että hän lopulta rupeaisi hänkin ajattelemaan suomeksi.

Ihmeellistä hänestä vain oli, että aika oli saattanut niin pian kulua ja että nyt jo oli tullut kysymys Kasperin kouluun panemisesta. Kun Aleksander mainitsi tästä, oli kuin Elisabet olisi herännyt unesta. Ihanhan juuri äsken pikku Kasper oli vain leikkivänä paitaressuna! Ihan äskenhän oli tapahtunut tuo koko talon hälinään ja juoksuun saattanut tapaus, että Kasper oli tavattu paitasillaan pihalla muovailemasta pientä hevosta kaikkein pahimmasta ajateltavasta loasta. Ja nyt — hänellä oli jo koulupojan vaatteet! Kauhistus, minkä Kasperin yritys oli herättänyt, oli kyllä ainiaaksi peloittanut pojan matkimasta sekä Pjotrin savimuovailua ja hevosharjoitelmia, joita hän oli nähnyt sedän luona Pietarissa. Mutta pahapa olisikin ollut, jos poika olisi päässyt kiintymään savimuovailuun semmoisella perinnäisellä intohimolla, joka oli saattanut setä Pjotrin ja monet muut Clodteista jättämään lupaavimmatkin alat ja antautumaan vain taiteen palvelukseen. Siitä ei Aleksander olisi iloinnut. Elisabet kyllä tiesi, mikä oli Aleksanderin aikomus Kasperin tulevaisuuden suhteen. Aleksander oli hänelle monen monituisia kertoja kuvannut Suomen omituisia kielioloja ja puhunut siitä vääryydestä, mikä on kohdannut maan suomenkielistä väestöä, kun ei perustettu suomalaisia kouluja. Maassa oli jokaisessa kaupungissa oivallisia ruotsalaisia kouluja, lyseoita, jopa naiskoulujakin. Niin oli Viipurissakin. Mutta suomalaista koulua ei ollut täällä kuin jokin kansakoulun tapainen. Siihen oli Kasper pantava. Aleksander sanoi, että ehkä siihen mennessä kuin Kasper on käynyt tämän koulun läpi, syntyy jo parempiakin suomalaisia kouluja ja hänet voidaan siirtää niihin. Elisabet oli huomannut, että vaikka Aleksander hyvinkin mielellään puhui ruotsia, jopa sitä kieltä rakasti, se kun oli hänen äitinsäkin kieli ja veljestenkin varsinainen kotikieli, niin tuo suomalaisia kohdannut vääryys syvästi loukkasi hänen oikeamielisyyttänsä ja hän näytti kerta kaikkiaan lujasti päättäneen kulkea tässä asiassa vastavirtaan. Se muuttui vähitellen ikäänkuin hänen sitkeimmäksi periaatteekseen. Ja kun kerran niin oli, ymmärsi Elisabet, että niin oli oleva loppuun asti, kaikissa asioissa, yhtä horjumattomasti ihan kaikissa. Siis myöskin siinä, että Kasperista oli tuleva suomalainen virkamies, niin korkea kuin mahdollista, suomalaisille oikeutta tekemään.

Kaukana siitä, että tämä suunnitelma olisi ollut Elisabetille vastenmielinen. Päinvastoin. Hän oli jo lapsuudesta saakka, setä Pjotrin maatilalla Uudellakirkolla eläessään, omin ehdoin ruvennut rakastamaan suomalaista rahvasta ja heidän pehmeän sointuisaa kieltänsä, kun he, häneenkin puolestaan mieltyneinä, kokoontuivat kylänraitille penkeille istumaan, ottivat hänet keskuuteensa ja opettivat laulujaan, myöskin sen "Mistäs tulet, kustas tulet", jota Elisabet oli sitten niin suurella menestyksellä laulanut kotona vieraille. Myöhemmin sitten Suomeen muutettuaan hän yhä oli hyvin kiintynyt suomalaiseen rahvaaseen, ja enemmän kuin sivistyneisiin, jotka puhuivat ruotsia eivätkä välittäneet tuttavuudesta, vaikka Elisabet olisi voinut puhua heidän kanssaan saksaa taikka ranskaa, ellei venäjää. He ikäänkuin kääntyivät pois hänestä, ehkä Aleksanderinkin tähden, joka vihoitti heitä tuon suomalaisuuden periaatteensa vuoksi.

Mutta Elisabetin saksalaisetkin ystävät olivat kovasti sitä vastaan, että Kasper pantiin suomalaiseen rahvaankouluun.

— Rakas Lizbeth — he sanoivat, — oletko ajatellut mitä vääryyttä teet pojallesi?

— En ole ajatellut.

— Miehesi oikun tähden sinä olet valmis panemaan pikku Kasperin koko tulevaisuuden vaaranalaiseksi. Eihän kukaan, ei kukaan tässä maassa pane lapsiaan suomalaiseen kouluun, jos aikoo saada heistä sivistyneitä.

— Jonkunhan täytyy ensimmäiseksi panna.

— Mutta mitä tulee pojastasi? Hän on vanhemmaksi tultuaan tunteva itsensä yksinäiseksi ja vieraaksi muiden sivistyneiden joukossa. Hän on tunteva itsensä hylätyksi. Ah, usko, Lizbeth, hän on tästä kerran moittiva omia vanhempiansa! Onko sitä oleva helppoa kuulla?

— Mutta Aleksander sanoo, että ehkä muutkin sivistyneet kerran seuraavat esimerkkiä ja rupeavat panemaan lapsiansa suomalaisiin kouluihin.

— Mihin suomalaisiin kouluihin, rakas Lizbeth, eihän semmoisia ole sivistyneitä varten! Ei ainoatakaan! Kaikki oikeat koulut ovat ruotsalaisia.

— Niitä tulee.

— Ei, Lizbeth, anteeksi, mutta eiköhän miehesi ole suuri oikkuilija ja visapää? Etkö ole huomannut, kuinka miehesi on jäänyt eristetyksi kaikista seuroista? Onko teillä Viipurin sivistyneiden joukossa enää ainoatakaan tuttavaa? Ja kaikki tuo vain jonkin hullunkurisen päähänpiston vuoksi! Miksi tahallaan pilata koko elämäänsä?

Näin puhuivat kaikki yhdestä suusta.

Mutta seurauksena oli vain, että Elisabet yhä tarmokkaammin antautui suomenkieltä harrastamaan. Häneen oli käynyt kipeästi tuo saksalaisen rouvan lausuma ajatus, että Kasper on vanhempana ehkä todellakin tunteva itsensä hylätyksi ja yksinäiseksi vieraassa ympäristössä ja on ehkä ikävöiden ajatteleva: miksi, miksi ette ole kasvattaneet minua semmoiseksi kuin ovat kaikki muut?! Mutta silloinhan juuri pitäisikin Kasperin tukena olla ainakin äidin, joka osaa suomea ja ajatteleekin suomeksi eikä muukalaisuudellaan ainakaan lisää hänen yksinäisyyden tunnettaan.

Noilta ajoilta säilyneitä Elisabetin kielellisiä harjoitusvihkoja ja suomalaisten sanojen luetteloja olen nähnyt useitakin. Myöskin omin käsin ja suurella hartaudella kirjoitettuja kieliopillisia sijoitus- ja taivutussääntöjä tavataan niissä. Suurta vaikeutta näyttää hänelle tuottaneen erilaisten genetiivien oppiminen ja niiden syiden käsittäminen, jotka tuon erilaisuuden aiheuttivat. Hänellä oli pitkät kokoelmat näitä merkillisyyksiä, kuten: lamppu lampun — lampi lammen — amme ammeen — lanne lanteen — kansi kannen — vesi veden jne. "Miksi? miksi?" — kyseli hän lakkaamatta koettaen ymmärtää syitä pehmennyksiin, kaksinnuksiin, supistuksiin, typistyksiin. Ja taas istui Aleksander hänen viereensä koettaen kärsivällisesti selitellä ja usein itsekin vaikeasti päästen perille kieliopin säännöistä, joiden vaatimuksia hän itsekin osasi noudattaa vain korvakuulonsa perusteella. Semmoinen oppiminen se vasta aikaa vei — kertoi Elisabet, — kun Aleksander kaikessa perusteellisuudessaan alkoi kaivautua kielioppeihin asian ensin itse ymmärtääkseen, ja hänen piti aina ymmärtää viimeisintä ruotoa myöten, ennen kuin ryhtyi Elisabetille selittämään "miksi". Siinäpä sitä odotellessa vasta haukotutti!

Elisabet alkoi niihin aikoihin myös puheluharjoittelun vuoksi käyttää suomea kaikissa mahdollisissa tilaisuuksissa, joita ei kyllä ollut tarjolla liikaa. Parhaita tilaisuuksia oli, kun Aleksanderin veljet kävivät Viipurissa, silloin sitä puhuttiin ja yritettiin. Välistä he hyväntahtoisesti nauroivat Elisabetin kommelluksille ja usein myös käänsivät jälleen ruotsiin, jota olivat tottuneet keskenään puhumaan. Heitä täytyi Elisabetin usein pyytää puhumaan taas suomea. Mutta kun he matkustivat pois, ei taaskaan voinut muuta kuin kuunnella, miten palvelijat puhuivat murteita.

Elisabet koetti yhä ja yhä uudestaan ruveta puhumaan Kasperin ja minun kanssani suomea, mutta sitä me emme oikein suosineet, sillä emme itsekään vielä osanneet suomea täydellisesti ja usein meiltä puuttui suomalaisia sanoja. Niinpä muistan kysyneeni kerran Kasperilta, mitä se "krandash" (lyijykynä) taas onkaan suomeksi? Kasper vastasi: etkö nyt sitä tiedä, rantassihan se on. — Muistan myös mamman usein aloittaneen päivänsä sanomalla meille: no nyt, pojat, tästä lähin puhutaan vain suomea! Se tuli melkein sananparreksi, sillä sanat toistettiin joka kerta, kun päätös oli vahingossa unohtunut. Mutta mamma ei hellittänyt, ja pappa ei lakannut kannustamasta.

Syksyn tultua siis Kasper varustettiin kouluun. Hänelle laitettiin uusi mekko ja mustanahkainen leveä vyö, jossa oli kadehdittava messinkisolki. Selkään kiinnitettiin hihnoilla pieni kirjarensseli, ja niin hän alkoi tallustaa joka aamu torin yli kouluunsa, joka oli sillan tuolla puolen. Minulle sanottiin: kun kasvat, saat sinäkin rensselin.

Mikäli olen jälkeenpäin koettanut saada selville, oli tämä suomalainen oppilaitos nimeltään Wilken koulu. Elisabet ei sen nimeä muistanut.

Mutta onpa minulla omaperäisiäkin muistoja tästä samasta koulusta.

Asia oli semmoinen, että näin kadotettuani ainaisen leikkitoverini, veljeni, aika tuli kotona ikäväksi, ja minä ajattelin: kouluun täytyy tästä minunkin lähteä, kannan kirjat käsissäni, vaikkeivät antaisikaan rensseliä.

Olin suuri mankuja enkä antanut mammalle mitään rauhaa. Hän ei ottanut asiaa kuuleviin korviinsakaan, koetti keksiä leikkejä ja leikki mukana, jopa ryömi jaguaarina lattiallakin, mutta minua ei huvittanut mikään, ja tuo petoleikki nyt ainakin tuntui jo kovin lapselliselta. Hymyilin ylenkatseellisesti, mutta mamma ei taipunut lähettämään kouluun.

Silloin tuli odottamaton apu.

Pappa otti asian aivan toiselta kannalta. Hän tuli melkein hyvillensä.
Ehkä hän oli iloinen, että sai toisenkin poikansa suomalaiseen kouluun.

— Kun poikaa näyttää noin haluttavan, antaa hänen koettaa, — sanoi hän mammalle, ja sillähän asia oli päätetty.

Rensseliä en kuitenkaan saanut. Enkä lähimainkaan heti seuraavana aamuna päässyt Kasperin mukana kouluun. Vaan aloimme ensin papan kanssa tavailla, ja kiireimmän kautta hän koetti saada päähäni laskennon ensimmäisiä alkeita. Se oli tarpeen pääsytutkintoa varten, sanoi hän.

Vihdoin eräänä iltana menimme koulun rehtorin luo, jonka oli tutkittava tietomäärääni. Kasper otettiin mukaan, koska minun oli siten turvallisempi.

Istuimme rehtorin pehmeille tuoleille oudon kauas toisistamme. Jalkani eivät ylettyneet maahan, kun tulin asettuneeksi liian syvälle nojatuoliin. Mutta sitä ei nyt enää voinut auttaa. Pappa oli sanonut, että pitää istua liikkumatta, ja hän katsoi koko ajan minuun. Hetki oli jännittävä.

Rehtori luetti ensin jotakin kirjaa, sitten alkoi kysellä yhteenlaskua. Vastatessani en katsonut rehtoriin, vaan pappaan, joka istui hänen vieressään. Kaikki kävi jotakuinkin hyvin, kunnes minä rehtorin kysymykseen ilmoitin, että 8 ynnä 6 on yhtä kuin 16. Näin papan silmäkulmien hetkeksi värähtävän ryppyyn, ja että hän ei ryhtynyt torumaan, oli vain siksi, ettei tässä sopinut torua. Mielenliikutuksen vuoksi en käyttänyt hyväkseni minulle annettua miettimisaikaa, vaan pysyin väitteessäni, että 8+6 = 16.

Rehtori lakkasi kyselemästä. Hän neuvotteli vähän aikaa papan kanssa ja sanoi, että minut otetaan kouluun "koetteeksi". Tämä oli kyllä alentavaa, ja väärä vastaukseni kiusasi minua kauan.

Jo seuraavana päivänä mamma varusti minut Kasperin mukana kouluun, ja me tepastelimme yhdessä käsi kädessä, vaikka Kasper taisikin vähän hävetä mennä niin pienen pojan kanssa suurten poikien joukkoon. Mutta suuret pojat ottivat minut iloisesti vastaan. He ottivat minut syliinsä ja riitelivät, kuka heistä sai minua kantaa. He katselivat hienoa, kahisevaa silkkimekkoani, vyötä ja solkea, ja ihmettelivät, miksi kenkiini oli kiinnitetty vaskiset kärkisuojukset.

Kellon soidessa ja opetuksen alkaessa he veivät minut suureen valkoiseen saliin, joka oli täynnänsä penkkirivejä, ja näihin he istuivat, ja kuului kova porina, kunnes opettaja tuli ja meni penkkien eteen korokkeelle. Silloin kaikki nousivat yht'aikaa ylös ja taas yht'aikaa istuivat. Minut he olivat asettaneet istumaan ihan keskelle huonetta. Eivätkä täälläkään jalkani ylettyneet lattiaan. Poikia oli joka suunnalle niin paljon, ettei viimeisiä voinut miltään puolelta nähdä, ja paljon niitä istui ikkunalaudoillakin, sillä pojat sanoivat heidän saavan penkkinsä vasta myöhemmin, kun nikkari ehtii laittaa.

Opettajalla oli pieni keppi kädessä. Hän naputti pöytään ja rupesi kyselemään. Silloin kaikki pojat huiskuttivat käsiään, ja se pojista, joka vastasi, nousi seisaalleen. Kun en tiennyt mitä varten käsiä oli nostettava ilmaan, en minä nostanut. Minulta ei kysytty koskaan mitään. Väliajalla pojat taas ottivat minut syliinsä, ja joskus he suuressa joukossa veivät minut monien käytävien ja huoneiden läpi hyvin isoon saliin, jossa oli riippumassa katosta köysiä ja telineitä, täällä he voimistelivat ja hyppivät "plinttien" yli. Ja pojat ja minä olimme niin hyviä ystävyksiä, etten Kasperista tiennyt mitään. Mutta kyllä he veivät minut koulun loputtua aina hänen luokseen, nostivat hartioilleen ja minä olin ratsastavinani. Toiset kurottivat käsiään saadakseen minut vuorostaan syliinsä, ja heilläkin oli hyvin hauskaa.

Aloin pian huomata, että koulunkäyntini ei ollut samanlaista kuin muiden. Olinkohan todellakin niin pieni, että minua kannettiin sylissä ja hyväiltiin? Jalat minä sentään lopulta sain ylettymään lattiaan, ainakin toisen jaloistani, kun opettelin istumaan ihan istuimen reunalla, mutta mitä merkitsi, ettei minulta milloinkaan mitään kysytty? Pappa selitti kotona, että ehkä tahdotaan saada minut ensin tottumaan koulun tapoihin, ja sitten kyllä ruvetaan minultakin kysymään. Mutta eipäs vain ruvettu. Loukkaavaa!

Eräänä aamuna, kun Kasper ei odottanut, vaan lähti kouluun ilman minua ja kun mamma pakkasen vuoksi tahtoi pukea minut töppöpäähineeseen ja panna palvelustytön saattamaan, kävi minulle vihdoin ihan selväksi, etten ollut vielä samanlainen kuin muut pojat ja että minua käytettiin koulussa ikäänkuin vain "leikillä".

Juuri ovesta lähtiessämme minä siis sanoin mammalle, palaten takaisin sisälle:

— Enpä enää viitsikään mennä kouluun.

— No ei tarvitsekaan, — sanoi mamma hellästi ja alkoi riisua päällysvaatteitani.

Siinä sen koulunkäynnin loppu.

Enkä koko Viipurissa-olomme aikana enää ehtinyt siihen ikäkauteen, että minut olisi "leikittä" pantu tähän kouluun, sillä suuria muutoksia tapahtui pian oloissamme. Isästä tehtiin Suomeen sijoitetun topografikunnan päällikkö, ja hänet siirrettiin Helsinkiin kaikkine upseereineen.

Teimme matkan Viipurista Helsinkiin yhäkin meritse. Rautateitä ei kai silloinkaan vielä ollut Suomessa muita kuin Helsingin-Hämeenlinnan linja. Pietarin-Riihimäen ei liene ollut vielä liikenteelle avattu.

Muistan suuren laivan, jonka kannella oli kovin hauska Kasperin kanssa leikkiä, tarkastella sen maukkaita sokkeloita ja tirkistää lasien läpi ruumaan, jossa koneet syvällä jyskyttivät. Aurinko paistoi helakasti kannelle, sininen vesi pakeni ohitsemme. Laivassa ei ollut siipipyöriä, sanottiin tämän olevan ensimmäisen laivan, joka kulki "propellilla". Ja todella, kun katseli peräkannelta alas veteen, kuohui vesi siellä valkoisenaan ja jätti pitkän linjan. Muistan myös, kuinka joku vanhempi upseeri koetti selittää Kasperille tuon propellin muotoa ja mistä syystä se pyöriessään työntää laivaa eteenpäin. Vaikea oli käsittää, että semmoinen laitos jaksoi näin suurta laivaa liikuttaa, vieläpä saada kokkavedenkin kuohuina aaltoilemaan. Mutta Kasper oli kova kyselijä. Hän tahtoi välttämättä tietää, miten höyry saa koneen luistimen liikkumaan edestakaisin? Tähän kysymykseen setä ei ollut halukas vastaamaan, hän vain murahteli jotakin, mutta Kasperista, kuten sanottu, ei ollut niin helppo päästä. Sedän lopullinen selitys oli tämmöinen: — "On huomattu", hän sanoi, "että höyryllä on se ominaisuus, että se välistä voimakkaasti paisuu, välistä taas hellittää, ymmärrätkö? noin vuorotellen, ymmärrätkö, poikaseni? Mutta jätä minut jo rauhaan."

Niin vaillinainen oli siihen aikaan vielä yleisön käsitys höyrykoneesta. Kasper jäi kovasti mietteisiinsä eikä oikein uskonut setää. Hänen ihmettelyjensä vuoksi lieneekin tuo selitys painunut muistiini.

Vihdoin saavuimme Helsingin satamaan.

Mutta sen jälkeen muistot sekaantuvat, varmaankin pitkäaikaisten, rauhattomien muuttopuuhien ja järjestelyjen vuoksi, joissa kaikki aikuiset hääräilivät.

VII. "SUOMALAISESSA ALKEISOPISTOSSA."

Oliko Aleksanderin muutto Helsinkiin todella aiheutunut hänen virkansa vaatimuksista, vai oliko sen sisäisenä vaikuttimena ehkä oikeastaan vain tarve saada Kasper ja sittemmin Arvid ja Eerik oikeihin suomalaisiin sivistyskouluihin, jommoisia Viipurissa ei ollut, sitä on vaikea päättää. Elisabetilta en tullut ajoissa tiedustelleeksi. Omasta puolestani olisin taipuvainen ajattelemaan, että häntä vetivät puoleensa pääkaupungin suomenmielisten yhä kiihkeämmät puuhailut, joista jo julkisuudessakin käytiin ankaraa sanasotaa ja vielä enemmän puhuttiin kulissintakaisuuksina ympäri maata. Kun on elänyt kauan aikaa täydellisesti eristyneenä ja yksinäisenä ja omannut koko ympäristön oudoksumia ja paheksumia periaatteita, niinkuin Aleksander Viipurissa, ja kun sitten tietää, että tuolla lännempänä, tuskin vuorokaudenkaan laivamatkan päässä on ryhmittynyt kokonainen joukko samanikäisiä ja samanmielisiä tulenkantajia, jotka rohkeasti ja häikäilemättä uhmaavat ajanhenkeä ja iloitsevat jokaisesta heihin liittyvästä, sen on täytynyt tulla hyvin väkeväksi vetovoimaksi Aleksanderille. Päästä näkemään Yrjö Koskista, Jaakko Forsmania, Agaton Meurmania, Löfgreniä, ehkäpä itse Snellmaniakin, liittoutua heidän kanssaan, olla heidän kanssaan yhtä, senhän on täytynyt, tuntua hänestä kuin joltakin kauan kaivatulta elämänsaavutukselta, kytevän palon liekkeihin leimahtamiselta.

Mihin aikaan Aleksander oikeastaan tutustui Koskiseen, en ole voinut saada selville. Mahdollista on, että he olivat keskenään kirjeenvaihdossa jo Aleksanderin ollessa Viipurissa, mutta persoonallisesti he tutustuivat luultavasti kohta Helsinkiin muuttomme jälkeen.

Kasper joutui siihen suomalaiseen rinnakkaisosastoon, joka oli muutamia vuosia ollut olemassa ruotsalaisen normaalilyseon yhteydessä ja sijaitsi samassa, osittain kivisessä, valkeaksi kalkitussa rakennuksessa Kasarminkadun varrella, melkein Esplanadin nurkassa. Suomalaiset luokat olivat milloin missäkin tilapäisissä huoneissa, sikäli kuin ruotsalaiselle osastolle parhaiten soveltui.

Varmaankin oli suomalaiselle osastolle kuitenkin alkanut tulvia liian paljon oppilaita, koskapa hallitusmiesten puolelta ruvettiin uusiin järjestelyihin, joiden tarkoituksena oli kaiketi johtaa tuo suomalainen tulva pois pääkaupungista jonnekin vähemmin näkyville tienoille.

Hämeenlinnaan perustettiin siinä tarkoituksessa itsenäinen "Suomalainen Normaalilyseo". Pieni kaupunki oli ylpeä. Koko maa oli ylpeä. Nimi oli suomalaisille kovin harvinainen komeus: suomalainen normaalilyseo! Sepä kalskahteli tulevaisuuteen nähden kovin lupaavalta ja toiveikkaalta.

Lyseo muodostettiin kuitenkin siten, että alin luokka helsinkiläisestä rinnakkaisosastosta joka vuosi siirrettiin Hämeenlinnaan, joten tuo osasto olisi supistumistaan supistunut ja kahdeksan vuoden kuluttua kadonnut kokonaan olemattomiin.

Kasper ennätti juuri parhaiksi toiselle luokalle ja sai siis jatkaa
Helsingissä loppuun asti. Jos hän olisi kerrankin jäänyt luokalleen,
olisi hänenkin ollut siirryttävä Hämeenlinnaan. Luokalle jäämistä ei
Kasperin suhteen kuitenkaan tarvinnut pelätä.

Mutta olihan Aleksanderilla toinenkin poika, ja olisi kolmaskin muutaman vuoden kuluttua jo kouluiässä. Hämeenlinnaanko hänen olisi näiden tähden pitänyt siirtää topografinen esikuntansa?

Silloinpa "fennomaanit" parhaiksi joutuivat apuun.

Tuo suomalaisen normaalikoulun siirto pois pääkaupungista kokosi heidät suureen yhteiseen voimainponnistukseen. Voimatta toivoa minkäänlaista rahallista kannatusta hallituksen puolelta he päättivät yksityisillä pienillä varoillaan saada aikaan poispyyhkäistyä normaalikoulua vastaavan ensimmäisen luokan Helsinkiin. He ajattelivat kai, että vuoden kuluttua kysymyksen ollessa toisen luokan perustamisesta innostus asiaan olisi ehtinyt levitä jo laajempiinkiin piireihin ja toisenkin luokan ylläpitäminen käynyt mahdolliseksi. Kolmantena vuonna olisi innostus ainakin kolminkertainen, neljäntenä vähintään nelinkertainen jne.

Credo qvia absurdum. Uskon asiat ovat tietenkin epäloogillisia. Mutta niiden varaan rakentui fennomania. Älä pelkää, piskuinen lauma!

Ensimmäinen luokka perustettiin.

Kouluhuone saatiin vuokratuksi aivan ruotsalaisen normaalikoulun viereiseltä asuintontilta ylempää Kasarminkadulta, joten se saattoi muistuttaa itsepäistä kasvannaista mahtavan oppilaitoksen kyljessä. Erottava porttikin, joka sinne johti, hajosi vähitellen poikien retuutusten tähden, niin ettei syrjäinen olisi tiennyt siinä kahta eri koulua olevankaan.

Vielä toinenkin asumus vuokrattiin samasta pihasta. Se oli yksikerroksinen puutalo, jonka toisesta puolesta muodostettiin huoneisto luokan ainoalle opettajalle eli "rehtorille". Luokka sitä vastoin sijaitsi pienestä kivitalosta vuokratussa huoneessa.

Tälle ensimmäiselle luokalle minä jouduin.

Kasperia en useinkaan nähnyt siinä toisen pihan suuressa poikain vilinässä, ja lienevätkin suomalaiset pitäneet vähän eriseuraa lukuisempien, vallalla olleiden "norssien" suhteen. Enpä usein löytänyt häntä edes mennäksemme yhdessä koulusta kotiin. Mutta välistä näin hänet, kun luokkamme kulki yhteiseen voimistelusaliin. Omituisen sattuman vuoksi oli nimittäin normaalikoulun rehtori suomenmielisille myötämielinen, ja hänen vaikutuksestaan kai saimme käyttää tuota voimistelusalia. Hänen nimensä oli Kihlman. Hän oli suuri, vähän kumaraselkäinen, kaljupäinen, aina pitkässä mustassa verkatakissa esiintyvä, oikeudenmukainen, mutta hyvin pelätty vanhus, josta Kasper kertoi poikien sanovan, että "se kulkee kuin kiljuva jalopeura etsien ketä nielaista saisi". Myöhempinä aikoina hän oli suomenmielisyydestään hyvin tunnettu, jopa vaikutusvaltainen toimihenkilö erittäinkin kaikissa suomalaisten taloudellisissa yrityksissä.

Meidän takapihaan eristetty luokka parkamme sai komeaksi nimekseen "Suomalainen Alkeisopisto". Hämeenlinnan vuoksi sen nimenä ei voinut olla vielä komeampi "Normaalikoulu".

Rehtorimme ja ainoa opettajamme ei ollut läheskään ison ja arvovaltaisen Kihlmanin veroinen arvohenkilö. Hänen nimensä oli K. Forsman, mutta ei kukaan tiennyt mitä nimiä nuo vaatimattomat alkukirjaimet edustivat. Hän oli Yrjö Koskisen (Georg Forsmanin) läheisiä sukulaisia Pohjanmaalta, kasvatettu hänkin sikäläisissä pietistisissä kodeissa, joiden lapset, tavallisesti jo alkaen vapautua vanhempainsa kirkollisesta ahdasmielisyydestä, niin usein sen sijaan hurmaantuivat kansallisuus-aatteeseen, jota oikeat pietistit pitivät sittenkin maallisuutena, synnillisenä. Semmoinen pietismin ahtaudesta vapautunut henki oli itse Yrjö Koskinenkin: hänen isiensä intohimoinen, maailmasta kokonaan poispäin kääntynyt taivaanvaltakunnan tavoitteleminen oli hänessä muuttunut yhtä intohimoiseksi, mutta monin verroin värikkäämmäksi, palavan intomieliseksi ja elämäntuntuiseksi rakkaudeksi suomalaiseen kansakuntaan, siis osaan juuri tätä reaalista synnillistä maailmaa.

Meidän rehtorimme eli hyvin vaatimatonta elämää vaimoineen tuossa saman pihan puurakennuksessa, jonka huoneistoon meillä oli luonnollinen tilaisuus sangen läheisesti tutustua, koska meidät joskus kutsuttiin sinne laiskanläksylle. Hän käytti pukunaan aina samanväristä harmaata sarkaverkaa, jonka liivi, muodin vaatimuksia halveksien, ylettyi melkein kokonaan peittämään rintapaidan. Ei ihmeeksikään hänellä milloinkaan ollut siihen aikaan muodikasta pystykaulusta väljästi kääntyvine kärkineen ja paksusti röyheltyvine huivisolmuineen, vaan aina samanlainen ahdas alaspäinen, ja kaulahuivina vain sormea kapeampi musta nauha, tiukasti ristiin sidottuna. Kaulus oli ahdas, ja siitä johtuva tapa alituisesti venytellä kaulaa ikäänkuin irti kuristuksesta oli saanut spasmin luonteen. Hän suoritti saman liikkeen myöskin kiukustuessaan eikä vain kauluksen puristaessa. Ruskeanpunertavat viikset ja parrantupsu alahuulen alla, paksut, väkevät, kehyksettömät lasit ohuine ja terävine, liian ahtaasti istuvine, korvain taakse kiertyvine sankoineen olivat koko kouluajan alituisesti edessäni. Muistan kuin jotakin peräti tavatonta, melkeinpä kauhistavaa, kun hän joskus alkoi kiskoa irti noita punaisiin kasvolihoihin ja nenän varteen syvälle syöpyneitä sankojaan, jotka nyt jättivät vielä kahta vertaa punaisemmat viirut. Tämä temppuilu oli harvinaista lepohetkeä meille. Lasittomia, mitään näkemättömiä silmiään mulkoillen hän alkoi mitä huolellisimmin hieroa nenäliinalla laseja puhtaiksi, joita tarkasteli tällöin vain parin tuuman päästä. Sitten sangat taas yhtä huolellisesti sijoitettiin entisiin uomiinsa ja jatkettiin maantietoa.

Vain ehkä parissa tapauksessa koko koulunkäyntini aikana voin muistaa hänen nauraneen. Sitä hän ei ollenkaan osannut tehdä, häntä vain jotenkin hytkytti, jotakin sihisi, hampaat paljastuivat, siinä kaikki, mitään naurun ääntä ei tullut kuuluviin.

Alaluokilla hän oli ainoa opettajamme kaikissa aineissa. Näimme hänet siis edessämme joka päivä kuusi tuntia, 9-1 ja 4-6, aina tuossa ikuisen harmaassa puvussa, joka ei ollut milloinkaan uusi eikä milloinkaan käyttämättömäksi vanhentunut, aina istumassa samalla tuolilla, aina samalla tavalla kurkotellen päätänsä pois kauluksen kuristuksesta ja aina pukinpartaansa hieroen, niin että se oli keskeltä kulunut. Joskus iltpäivätunneilla hän tuntui vähän rasittuneelta, oli kaiketi myöhään yöhön saanut korjata vihkojamme, mutta tämä ei suinkaan tuntunut opettamisen laimentumisena, ei, vaan hänen nenänpielensä vain kalpenivat, suu jäykistyi ja, enempää kuin juuri raolleen aukeamatta, vetäysi vähän viistoon. Sitten meni kaikki taas paikoilleen, silmät ikäänkuin kyyneltyivät ja hän teki pienen nielaisuliikkeen — siinä luulossa, ettei kukaan ollut huomannut tuota tukahdutettua haukotusta. Itse asiassa haukotteli kuitenkin hänen jälkeensä puoli luokkaa. Oi kuinka vieläkin haukotuttaa muistellessani rehtorimme kalpenevia nenänpieliä ja hänen väkivaltaisia ponnistuksiaan luonnonlakia vastaan! Iltapäivätunnit päivällisen jälkeen olivat todellakin rasittavia, vaikkapa vain kaunokirjoitustunnillakin. Hämärästi kahden kattolampun valaisemassa luokkahuoneessa me 30-40 oppilasta kävelimme vuorotellen vihkoinemme opettajanpöydän ääreen näyttämään saannoksiamme: joko onnistuimme vihdoinkin pääsemään n:stä m-kirjaimeen taikka meidät palautettiin vielä sivumäärin jatkamaan saman n:n kirjoittamista, kunnes sen kyhmyt olivat yhtä pitkät, yhtä pyöristyneet ja viivat yhdensuuntaisesti kallellaan.

Oppilasjoukko oli mitä moninaisinta kokoomusta. Paria, kolmea poikkeusta lukuunottamatta, jotka liittyivät kouluun muistaakseni vuotta tai paria myöhemmin, oli ensimmäisellä ja toistaiseksi ainoalla luokalla enemmistönä "kansanlapsia", jolla nimellä tarkoitettiin ja kai vieläkin tarkoitetaan koulusivistystä vailla olevien vanhempien lapsia. Niitä oli joitakuita Pohjanmaalta, tunnettujen maalaisten, talollis- ja käsityöläissukujen lapsia, mutta enimmäkseen kuitenkin kaupunkilaisten pikkuliikkeenharjoittajien ja käsityöläisten piireistä, suurimpana enemmistönä helsinkiläisiä, joiden joukossa joitakuita kaikkeakin kotikasvatusta vaille jääneitä, jopa täysin kehittyneitä "katupoikia". Miellyttävimpiä olivat nuo hienot, hiljaiset maalaispojat, jotkut hyvinkin kaukaa pohjoisesta. Oli Karjalasta, jopa Inkeristäkin tulleita, mikä kaikki todistaa, että tämä niin vaatimattomalta näyttävä kouluyritys oli herättämässä kansan huomiota ja harrastusta ympäri maan.

Opettajia lienee sitten toisen ja kolmannen luokan tarpeiksi ollut alussa hyvinkin vaikea löytää, koska ensiksikin kaikki opettajain valmistus tapahtui maassa yksinomaan ruotsinkielellä, mutta erittäinkin, koska opettajille voitiin tässä kootuilla antimilla perustetussa koulussa tarjota äärimmäisen niukka palkka. Kaikkihan perustui aatteelliseen innostukseen ja uhrautumishaluun. Olenpa varma, että rehtorimme harmaan sarkatakin ikuisuus ja uusimattomuus ei suinkaan johtunut mistään erikoisesta kiintymyksestä vanhoihin vaatteisiin, kuten jotkut pojat väittivät, vaan kyllä se johtui palkan niukkuudesta, niinkuin sekin, minkä jotkut laiskanläksyläiset olivat panneet merkille, että hän heidän tullessaan oli istunut pöydän ääressä pennejä laskemassa. Olihan meillä jonkin aikaa ensimmäisillä luokilla ruotsinkielen opettaja, joka näytti vähän rentultakin, ja saattaa olla, että hänen oli pakko tyytyä niukkaan palkkaan, ei aatteen vuoksi, vaan koska muuta tointa ei löytänyt.

Mitä ylemmille luokille kiipesimme, sitä parempia opettajia meillä alkoi olla, alkoipa olla oikeita lehtorejakin, jopa myöhemmin pedagogisia kuuluisuuksiakin.

Näin toteutuivat vähitellen koulun perustajain rohkeimmat toiveet. Pari kolme vuotta oltuansa siinä kuin kasvannaisena ruotsalaisen normaalikoulun kupeella muutti yhä suurentuva Suomalainen Alkeisopisto Kaisaniemen rinteelle (ns. Böökin koulun naapuriksi). Mutta innostus ja uhrautuvaisuus kasvamistaan kasvoi. Helsinkiläisten esimerkkiä seuraten jo moni muukin kaupunki alkoi itsellensä suomalaista lyseota puuhata. Pian syntyi ajatus oman kivitalon rakentamisesta meidän koulullemme. Taas keräyslistat liikkeelle, taas kokonaisten omaisuuksien uhraamisia, taas naiset hopea- ja kultahelyjänsä myymään! Ja niinpä opistomme kuusi luokkaa muuttaa omaan kivitaloon Ratakadun varrelle. Siinä on tilaa jo seitsemännellekin ja kahdeksannelle luokalle. Siihen saadaan opettajiksi jo Aleksander Strengit, Adolf Strengit, Hynénit, Koverot, Nordlundit, maan etevimmät opettajat, kunnes koulu myöhempinä aikoina muuttuu kuin muuttuukin Suomalaiseksi Normaalilyseoksi ja sijaitsee nyt entisen alkeisopiston vieressä, maan ehkä upeimmassa kouluhuoneistossa!

K. W. Forsman — hän ei enää ehtinyt näihin komeuksiin. Eipä olisi ehkä kelvannutkaan valtionkoulun rehtoriksi. Hän taisi olla vain — maisteri.

Yhtä vähän kuin hänen eläessään kukaan tuli kiittäneeksi häntä vaivoista, yhtä vähän on hänen kuoltuaan mitään ylistyspuheita pidetty hänen elämänsä uhrauksesta aatteen palvelukseen. Rehtori Forsman muutti vanhentuessaan — ehkäpä jo väsyneenä opettajantoimeen — kansakoulujen tarkastajaksi jonnekin Etelä-Pohjanmaalle, missä hän meni manalle vasta muutamia vuosia sitten. Eikä voi olla hartaasti toivomatta, että hänen toimeentulonsa oli vanhuuden päivinä jo helpompaa ja että hän oli osannut iloita ja nauraa enemmän kuin noina yhdeksänä parhaan miehuutensa vuotena, jolloin joka päivä kyllästymiseen asti näimme hänet luokkamme edessä.

Tämänlaatuisilla hurskaiden pietistien jälkeläisillä oli nyt kerta kaikkiaan semmoinen käsitys suomalaisuudesta, että sen ajaminen oli Jumalan tahdon täyttämistä. Ja niin tosissaan he olivat tässä ydinkäsityksessään — vaikka pietistien synkkyydestä jo vapautuneinakin — ettei ihmissuosion tai tunnustuksen tavoitteleminen ollenkaan kuulunut heidän ohjelmaansa; yhtä vähän heidän päähänsä milloinkaan pälkähti ilmaista sitä iloa ja hilpeyttä, minkä velvollisuuden täyttäminen luonnostaan ihmissielulle tuottaa. Ainakin tämä Forsman olisi pitänyt kunnianasiana päinvastoin peittää semmoisesta aiheutuvaa iloa.

Mutta minun täytyy nyt mennä hakemaan Elisabetiamme.

Minne hän jäikään?

VIII. ELISABET TUTUSTUU FENNOMAANEIHIN.

Helsinkiin muutettuamme oli Aleksanderin ensimmäisenä huolena ollut perheensä suomenkielentaidon edistäminen ja moitteettomaksi saattaminen. Oli vapauduttava siitä epäkirjallisesta murteesta, joka oli Viipurissa tarttunut sekä Elisabetiin että meihin. Sillä nyt oli välttämätöntä omata suomalainen kirjakieli, jota paraikaa vielä luotiin ja jonka oli oltava Suomen erikoisena sivistyskielenä. Sivistyneen säädyn tunnusmerkkinä oli oleva, että se puhui tätä kirjakieltä eikä murteita, jotka edustivat "sivistymättömiä". Ei siis mitenkään enää "mie", "miun", "veissi", "messässä", niinkuin Viipurissa puhuttiin, vaan selvästi: minä, meidän, veitsi, metsä.

Tässä tarkoituksessa Aleksander — kaiketi suunnitelmansa mukaisesti
— vei perheensä kesäkuukausiksi eri osiin maata, milloin Hikiään
(Etelä-Hämeeseen), milloin Kontiolahdelle (Joensuun tienoille), milloin
Kangasalle (Tampereen seuduille), monia muita seutuja luettelematta.

Hikiässä olimme ensimmäisen ja pari seuraavaa kesää, joiden aikana siellä toimitettiin myös topografisia korkeusmittauksia. Pikku ryssä pantiin juoksemaan valkoinen, mustilla asteviivoilla varustettu riuku selässä kauas pitkin aukihakattua linjaa. Kun mies vihdoin pysähtyi jonkin mäen rinteeseen, oli hän pienentynyt melkein näkymättömäksi, samoin hänen riukunsa, jota hänen oli nyt pidettävä pystyssä. Isä kiikaroi kartalle asetetun messinkiputken läpi, joka oli asetettu kolmijalan päälle, ja tarkasteli, oliko upseeri merkinnyt korkeusasteen. Sitten he taas muuttivat paikkaa ja välistä puuhasivat aamusta iltaan, sillä aikaa kun me leikimme Hikiän hauskalla suurella pihalla, tallin- ja navetanparvilla, metsikössä ja hakamailla.

Mutta emmepä saaneet olla kovinkaan joutilaina, sillä meille oli hankittu ankara maisteri (Könönen oli hänen nimensä), joka saattoi päivän helteisimpänäkin hetkenä käskeä pieneen huoneeseensa ja — itse puolipukeissa, kengittä ja sukitta — tuntikausia opettaa meille suomenkielen hienouksia ja valmistella meitä vastaisissa kouluaineissa. Hänen oli myös määrä haastella suomea äidin kanssa. Hän oli kyllä Karjalasta kotoisin, mutta käytti puheessaan mitä ankarinta kirjakieltä, tarkasti välttäen murteellisuuksia. Seuraava maisteri oli periaatteen mukaisesti kotoisin Länsi-Suomesta. Hänen nimensä oli Hannula, hänkin puhui aina kirjakieltä, jopa kirjoitteli runoja.

Elisabet oli siihen aikaan jo toteuttanut päätöksensä. Hän ei puhunut kanssamme enää muuta kuin suomea, vaikka se oli hänelle vaikeata. Toisinaan sattui, että hänen täytyi kysyä meiltä, mitä jokin venäläinen sana on suomeksi, mutta itse kysymyksen hän teki suomeksi. Pian hänen täytyi huomata, että hänen lapsensa alkoivat unohtaa hänen entistä kotikieltään.

Äskettäin, hänen vielä eläessään, kysyin, eikö hän milloinkaan tuntenut kaipausta vanhaan kotimaahansa.

Hänen piti ruveta oikein miettimään ja muistelemaan, miten asianlaita oli. Ja näytti ensin siltä, kuin ei hänellä olisi erikoisia kaipauksen muistoja.

Mutta hetken kuluttua hän sanoi eloisasti:

— "Olenpas vainenkin tuntenut jotakin sellaista. Koetin aina elättää ja itsessäni säilyttää mieltymystä suomalaisiin, niinkuin se olisi ollut elämäni pelastava korsi, mutta ehkäpä sittenkin liian aikaisin uskottelin itselleni, että tässä suhteessa olin jo saavuttanut jotakin. Kerran — Viipurissa vielä asuessamme — tuli vastaani kaksi venäläistä sotamiestä, jotka ohikulkiessaan osoittivat toisilleen joillakin portailla laiskasti loikoilevia työmiehiä ja sanoivat halveksien: onpa niillä aikaa siinä lekotella ja kylkiänsä paistatella! Aivan odottamatta heidän aiheeton inhonsa tarttui minuun ja tunsin suurta vastenmielisyyttä noita rumia ja toimettomia laiskureita kohtaan. Vielä odottamattomampaa minulle oli, että samassa jokin lämmin tuulenhenki lehahti minua kohden Venäjältä päin. Äkkiä olin vanhempieni kodissa, teekeittiö pihisi ruokasalin pyöreällä pöydällä, isä tuli harmaassa kotitakissaan, äiti istui pöydän ääreen, — Misha siveltimineen maalaili pää kallellaan omaa työtänsä arvostellen — Shura, Njanja… Kun heräsin ja näin taas viipurilaisen kadun edessäni, valtasi minut sellainen kodinkaipaus, että olin itkeä. Tämä tunne peloitti minua. Ymmärsin, kuinka vaarallista minun oli kuunnella mitään inhonpurkauksia ja lyhyimmäksikään tuokioksi hukata mielestäni sitä, mitä jo olin saavuttanut."

Olisi vaikea uskoa, että tämä oli todella hänen ainoa koti-ikävän muistonsa, ellei tietäisi, miten tarmokkaasti hän koetti olla mukana lastensa kasvavassa suomalaistumisessa. Hän todella pelkäsi sellaiseen sentimentaalisuuteen vaipumista, ehkä salasi, ehkä tahallisesti tukahdutti sitä, ja lopulta pääsi kuin pääsikin siitä irti. Clodteille oli juuri kaikkinainen sentimentaalisuus ehkä enimmän vieras tunne, mutta vierainta kaikesta sen tahallinen paisutus.

Samoissa suomalaisen kielitaidon edistämistarkoituksissa vietimme eräitä kesiä myöskin Lopella (Riihimäen tienoilla) Sajaniemen kylässä.

Sielläkin oli kesää viettävä maisteri ja lisäksi muuan suomenkieltä harjoitteleva pariskunta. Mies aikoi pyrkiä opettajaksi suomalaiseen lyseoon ja hänellä oli siis niinkuin monella pedagogilla kova kiire oppia suomea teoreettisesti, osattuaan vain jotakin murteellista "kyökkisuomea". (Kesähuviksi maisteri sitä paitsi taisi hakkailla lehtorin rouvaa, kun mies istui ongella.) He asuivat meidän pihamme naapureina ja olivat sangen iloista väkeä, joten puheharjoitusta oli riittämiin Elisabetinkin osalle. Aleksander, joka kävi maalla Sajaniemessä aina viikon parin päästä, piti pariskuntaa maistereineen kuitenkin puolisivistyneinä, ja hänellä olikin jo tiedossa täysipitoisempaa seuraa Elisabetille.

— No, Liza, valmistupa nyt pitkälle kävelymatkalle. Menemme
Leppälahteen.

— Mikä se on?

— Siellä asuu professori Yrjö Koskinen, se sama, josta olen sinulle kertonut. Leppälahti on hänen maatilansa.

— Ah, Aleksander, eikö ollut tarkoitus, että täällä maalla eläisimme täydessä vapaudessa, ja nyt täytyy sittenkin pukeutua ja vierailla. Onkohan tuo käynti niin välttämätön?

— Kuinka emme kävisi Koskisella, kun kerran asummekin niin lähellä?
Semmoisesta tilaisuudesta sietäisi toki iloita eikä nyrpistyä.

Elisabet selitti, ettei hänen mielestään ollut edes oikein hienoa käydä vierailulla kesän aikana.

— Kuinka niin?

— Niin vain, että eikö Koskinenkin perheineen ole maalla vain kesäisin ja tahtoo olla rauhassa? Näkevät jo kaukaa ikkunoista meidän lähestyvän ja ajattelevat: Kas niin, jo tulevat! Eikös vain sittenkin!

— Voithan ottaa lapset ja sienikorit mukaan. Siellä on ensin alavaa lepikkoa ja koivikkoa. Olemme vain niinkuin sieniretkeltä poikkeavinamme taloon.

Tämä muutti Elisabetin mielen ja nyrpeys hävisi. Sieniretkelle Aleksanderin ja lasten kanssa! Voiko olla mitään hauskempaa! Sienien poimiminen oli niitä harvoja venäläisyyksiä, jotka vielä seurasivat Elisabetia Suomeenkin ja joista hän ei malttanut luopua, vaikka hyvin tiesi, ettei Suomessa sieniä ollenkaan käytetty eikä niitä kukaan poiminut. Hän opetti meidätkin riemuitsemaan jokaisesta tatista, jonka löysimme, ja ilmaisemaan ilomme raikuvilla huudoilla (ehkä siksikin huutamaan, että hän tietäisi, missä olimme, emmekä pääsisi eksymään). Mitä pienempiä sienet olivat, sitä enemmän ne häntä ihastuttivat. Usein hän piteli kauan kädessään peukalonpään kokoista puna- tai valkosientä, katseli sitä joka puolelta eikä raatsinut viskata koriin. Mutta että se koivikko, johon jouduimme Leppälahden alavaan hevoshakaan päästyämme, saisi hänet haltioihinsa, sen saattoi jo edeltäpäin arvata. Hajauduimme eri suunnille metsään kunkin valitessa oman etsintäalueensa ja poimiessa omaan koriinsa. Iloiset huhuilut kajahtelivat läheltä ja kaukaa. Hauskinta oli, kun korit täyttyivät ja sai mennä äidin luo näyttämään koottuja aarteita. Hän istui mättäällä, leikkeli ja puhdisteli sieniä jättäen koriin vain puhtaimmat palaset. Mutta vaikka palaset olivat mielestämme aivan liian pieniksi silvotut, kokoontui hänelle tässä haassa kaksi suurta korillista, ja vielä meidänkin korimme tulivat täyteen.

Koskinen otti meidät hilpeän ystävällisesti vastaan. Hän nauroi herttaisesti, kun näki sienikorimme, kiitti niistä ja toimitti korit pois keittiön puolelle. Me katselimme pitkään toisiamme ja äitiin, kun korimme hävisivät, mutta hänessä ei huomannut vähintäkään mielenliikutusta. Päinvastoin hän ikäänkuin kävi eloisammaksi ja vilkkaammaksi puhelussaan Koskisen kanssa. Me luulimme, ettei hän kenties ollut käsittänyt tilannetta. Kasper meni hänelle kuiskaten selittämään, että Koskinen oli luullut saaneensa sienet itselleen. Mutta hän työnteli Kasperin pois eikä ollut kuulevinaan, mitä hänelle sanottiin. Sitten menimme isälle valittamaan. Hän näytti kyllä olevan vähän hämillään, mutta käski hänkin meidän olla vaiti.

Rouva Koskinen tuli myöskin esille. Hänet muistan jokseenkin kookkaaksi, kasvoiltaan kalpeaksi, käytökseltään hermostuneen ujoksi rouvaksi. Hän oli ylen harvapuheinen ja seurusteleminen tuntui olevan hänelle melkein tuskallista. Kuitenkin tuntui yhtä selvästi, että hänellä olisi ollut paljon sanottavaa, jonka hän kätki sisimpäänsä aikomatta sitä ikipäivinä sanoa tai edes ymmärtämättä semmoisen avomielisyyden mahdollisuutta. Hänen tyttärensä oli vielä hiljaisempi ja hänestäkin saattoi selvään nähdä, kuinka paljon viisautta, hyvyyttä ja tunteellisuutta voi olla sellaisen ujoudenmuurin takana, milloinkaan ilmenemättä muille kuin ehkä lähimmille omaisille. Nuori Elisabet, jonka avomielisyys oli hänen toinen luontonsa, koetti turhaan kirvoittaa heistä esille sitä, mitä heissä niin selvään tuntui olevan. Mutta onnistumatta yrityksessään hän vaikeni ja tuli surulliseksi, epäillen ehkä kielitaitonsa olevan yhä niin vaillinaista, ettei suomalaisia haluttanut hänen kanssaan puheisiin antautua. Ja niin jäivät äiti ja nämä ihmiset toisilleen suurimmiksi vastakohdiksi, mitä suinkin voi ajatella.

Oli siellä poikiakin. Vanhin oli hänkin Yrjö niminen, taisi olla jo ylioppilas. Sakari oli muistaakseni Kasperin luokkatoveri normaalikoulussa, ja nuorin oli Lauri, vähän minua nuorempi ja erikoinen mielikkini. Me kohta hyvin tutustuimme.

Koskinen itse oli ulkonäöltään siinä miellyttävässä ikäkaudessa, jolloin mustat hiukset ja parta vasta arasti alkavat paikoitellen hopeoitua.

Hän oli keskikokoinen, hiukan etukumarassa käyvä, solakkavartaloinen mies. Myöhemmiltä ajoilta muistan hänen aina esiintyneen mustissa vaatteissa, enkä voi muistaa hänen kotonakaan kaupunginasunnossaan milloinkaan olleen muunväriseen lyhyempään takkiin pukeutuneena. Varmaankin tämän vuoksi hän on Leppälahdenkin muistikuvassani pukeutuneena pitkään, mustaan verkatakkiin — mikä kesäoloissa tuntuu kylläkin luonnottomalta. Tuo alinomainen mustissa esiintyminen oli kaiketi hänelläkin jäännös läheisestä heimoyhteydestään Pohjanmaan pappissukujen ja pietistien kanssa. Mutta näiden raskaasta surumielisyydestä hän oli paljon enemmän vapautunut kuin K. W. Forsman ja Kihlman. Hän oli erinomaisen hilpeä mies. Iloinen nauru hersyi häneltä aivan luonnostaan.

Kasvot olivat hänellä säännölliset ja kauniit. Ihon väri oli terveen kellertävä, mustat kulmakarvat, jotka olivat vähän liian koholla, kaartuivat kauniisti ruskeahkojen silmien yllä, joiden luomet vähän raskaanlaisina peittivät silmää puoliväliin asti. Tämä antoi noille elämän- ja ilonhaluisille silmille vastoin todellisuutta puhuvan, mutta sitä miellyttävämmän uneliaisuuden ilmeen, joka oli ehkä sekin tarpeen korostamaan osaltaan hänen vakaan rauhallista mielenlaatuaan, joka ei milloinkaan näkyvästi kiihtynyt.

Sangen tunnusomaista Koskisen kasvoille oli vielä hänen kapea, noin 8 sentin pituinen pukinpartansa. Ilman sitä ei hänen kuvaansa voisi ollenkaan ajatella. Tämä hienosti hoidettu, suorakaiteinen pukinparta se sittemmin aina isän totikutsuissa näkyi ukkojen joukossa tutusti viipattavan, Koskisen esitellessä jotakin ja muiden tarkkaavasti häntä kuunnellessa. Sen vuosikymmeniä kestäneen vähittäisen muuttumisen mustasta ensin hopeansekaiseksi, sitten harmahtavaksi ja vihdoin aivan valkoiseksi olen saanut muistinaikanani todeta.

Voi olla, että loppuiällään, raskaiden valtiollisten vaikeuksien painostamana, Koskinen jonkin verran kadotti mielenlaatunsa tunnusomaista hilpeyttä, välittömyyttä, vapautta. Mutta ainakin silloinen Leppälahden Koskinen oli pelkkää päivänpaistetta, elämänhalua, tulevaisuudenluottamusta. En tietenkään siihen aikaan olisi osannut näillä sanoin kuvata hänen olemustaan, mutta muistikuva hänen silmistänsä, hänen miellyttävästä puhetavastaan on säilynyt elävänä mielessäni, ja siihen kuvaan nyt katsoessani voin ammentaa sellaisiakin vaikutelmia, joista ei silloin ollut valmista käsitystä.

Paremmin kuin mikään muu kuvaa Yrjö Koskisen silloista olemusta hänen oma sepittämänsä runoelma, jota kauan laulettiin ympäri Suomen ja vieläkin lauletaan. Luullakseni runo on hänen ainoansa, siis tavallaan myös hänen joutsenenlaulunsa isänmaalle. Ehkä monenkin muistoa virkistän, kun kertaan runoelman sanat tässä.

Honkaen keskellä mökkini seisoo Suomeni soreassa salossa.
Honkaen välistä siintävä selkä vilkkuvi koittehen valossa.
Hoi laari-laari laa, hoi laari-laari laa, kaikuu mun suloinen
Suomeni maa!

Kaukana korvessa käkönen kukkuu, sulhonsa suloutta ylistää.
Paimenten soitanto laitumen tieltä ääntänsä korviini vilistää.
Hoi laari-laari laa, hoi laari-laari laa, kaikuu mun suloinen
Suomeni maa!

Omanpa henkeni kieltä ne puhuu honkaen humina ja luonto muu.
Itse en sydäntäni hillitä taida, riemusta soikohon raikas suu:
Hoi laari-laari laa, hoi laari-laari laa, kaikuu mun suloinen
Suomeni maa!

Voiko olla mitään päivänpaisteisempaa, heleämpää, raikkaampaa, masennuksesta ja toivottomuudesta vapaampaa!

Elisabet rakasti sanomattomasti tätä laulua ja sen sävelmää.

Mutta mihin joutuivatkaan sienemme?

Runsaasti kahviteltuina, vieraanvaraisesti kaikin puolin kestittyinä, ilomielisinä, vaikkapa tyhjinkin korein palatessamme Leppälahdesta kotiin päin, nostimme Kasper ja minä sentään uudelleen kysymyksen sienistä.

Äiti ei nytkään halunnut asiasta puhua, sanoipa vain:

— No, pojat, annetaan sen asian olla. No, Koskinen luuli, että sienet olivat hänelle … no, välipä niistä!

Silloin me saavutimme papan, joka kulki edellä, ja aloimme häneltä tiedustaa, luuliko hän Koskisten syövän sienemme. Pappa sanoi siihen:

— Kyllä minä luulen hänen lähettävän ne navettaan ja käskevän syöttää lehmille.

IX. MUITA TUTTUJAMME.

Paitsi Koskista oli meillä Lopella vielä muitakin tuttavia.

Vähän pitemmällä, toisen lahden pohjukassa oli pappila, jota asusti rovasti Brander. Tämän perheessä vierailimme usein sekä Koskiset että me.

Siellä oli ainakin neljä poikaa, kaikki lähimain meidän ikäisiämme, ja he olivat paljon taipuvaisempia hauskoihin vallattomuuksiin kuin Koskisen pojat. Vain nuorin, Jalmar, ei vielä voinut ottaa osaa kaikkiin leikkeihin.

Pojista oli Gunnar normaalikoulun suomalaisella osastolla Kasperin luokkatoverina, Alfred, jota sanoimme Apeksi, joutui Suomalaiseen Alkeisopistoon samalle luokalle kuin minä. Rovasti oli, hänkin kaiketi Koskisen vaikutuksesta, kova fennomaani, joka ei epäillyt "uhrata lapsiansa suomalaisuuden alttarille".

Hänellä oli myöskin tytär, Iida, joka taisi olla lapsista vanhin ja oli täysi-ikäinen, miellyttävä, kookas neiti. Äiti kutsui usein heidät kaikki meille Sajaniemeen "leikkimään", sillä seuraleikit olivat siihen aikaan hyvin muodissa, eivätkä aikuisemmatkaan niistä vetäytyneet pois. Niinpä Iida neiti ja Koskisen vanhin poika, Yrjö maisteri, ottivat innokkaasti osaa Sajaniemen pihalla leiskuviin piiritansseihimme. He valitsivat piiristä tanssiin toisensa vähän liian usein. He olivat silloin onnellisen näköisiä. Heidän silmänsä säteilivät ja heidän poskensa punoittivat naurusta ja ilosta pyöristyneinä.

Elisabet näytti olevan heidän tähtensä myöskin onnellinen. Kysymykseemme, miksi kaikki heistä supattavat ja heitä katselevat, hän kuiskasi korvaamme heidän olevan keskenään kihloissa. Nyt mekin avosuin katselimme heitä, sillä ainakin minä näin ensi kerran ihmisiä, jotka aikoivat jotakin niin tavatonta kuin mennä naimisiin.

Kun aikuiset olivat innoissaan keskenään, joutuivat nuoremmat helposti pois piiristä. Mutta me pojat muodostimme oman piirimme ja päästimme siihen mukaan muutamia tyttöjäkin, jotka tuntuivat poikamaisemmilta. Olimme oppineet uudet sanat rinkitanssinuottiin, — pahoin pelkään, että joku rovastin veitikoista ne meille opetti, — ja aloimme niiden säestyksellä hurjasti hyppiä ja pyöriä. Sanoista en muista muuta kuin räikeät loppusäkeet, jotka kuuluivat:

"Puukoilla vaan pois ajetaan svekomaanit kaikki tyyni!"

Aikuisista toiset tahtoivat pysäyttää meidät, toiset nauroivat. Äiti kielsi kivenkovaan semmoisia laulamasta. Isä oli myöskin rypistävinään silmäkulmiansa, mutta hänen suupielensä myhäilivät, ja hän kielsi jyrkemmin vain erästä kirkujaa, joka tahtoi laulaa: pois tapetaan, eikä ajetaan.

Iida ja Yrjö menivätkin sittemmin naimisiin, mutta meidän perheemme kanssa he eivät lähemmin seurustelleet.

Sitä vastoin Alfred Branderin (nyk. K. A. Paloheimon) ja hänen vaimovainajansa Kertun (o.s. Hernbergin) pojat ovat avioliittojensa kautta monella tavalla joutuneet sukulaisiksi Aleksanderin ja Elisabetin jälkeläisten kanssa.

* * * * *

Useita kesiä asuimme myös Kangasalla.

Meille pojille oli pitkän talven jälkeen kesän lähestyminen ja tieto, että kohta päästään maalle, ihanaa odotusaikaa. Teimme koulun jäljellä olevista tunneista "pikilapun", johon oli merkittynä, kuinka monta tuntia oli kutakin ainetta vielä jäljellä. Erittäinkin ihanaa oli saada töhriä pois latinantunteja, jotka olivat kevätaikaan mahdottoman kiusallisia. Menimme usein varhain aamulla Kaisaniemen pienen portin läpi rautatiepenkereelle istumaan kielletylle alueelle, jossa eteemme aukeni laaja ratakiskojen verkosto. Istuimme siinä haaveillen lähenevästä ajasta, jolloin kiidämme tästä ohitse, kaupungin tomusta pois viheriäisille kedoille, lainehtiville vesille, metsien ja marjamaiden vapauteen. Ja jokainen veturi, joka höyryissään pihisten kulki edestakaisin vaihteilla, ja jokainen juna, joka jättäen kaupungin suhahti ohitsemme maaseudun vehreyttä kohden, herätti meissä kaihoavaa vetovoimaa. Rakastimme jokaista veturin kohtaa, keltaista öljyä, joka tihkui kiiltäviä rautoja myöten alas maahan, luistinta, joka väkevästi työnteli suurpyörien yhdistäjää, höyryjen pihinää ja puhinaa, pitkiä ja lyhyitä vihellyksiä, mutta erittäinkin huikeata menovihellystä, joka vihlovana, vapauteen rientävänä riehahduksena kauan kuului poiskiitävien kaukojunien vetureista.

Eivät mitkään loma-ajat, eivät joulut eivätkä pääsiäiset olleet niin hartaasti odotettuja kuin maallelähtö. Joululahjain valmistelut, kuusen valinta ja osto torilta, lahjain kääriminen papereihin ja sinetöiminen — mikään ei vetänyt vertoja sille sykähtävälle ilolle, jota tunsimme, kun mamma ryhtyi ensimmäisiin maallemuuton varusteluihin. Ja kun vihdoin viikon valmistelujen ja tavaranlähetysten jälkeen istuimme junavaunussa, emme Kasper ja minä milloinkaan unohtaneet katsoa ikkunasta, milloin se paikka tulee, jossa niin monena aamuna olimme istuneet tätä menoa haaveillen. Ikkunalle sai tulla myöskin Eerik, jopa pikku Liidakin (Elliida). Ja meidän oli määrä, sen paikan vilahtaessa ohitse ja Kasperin annettua kädellään merkin, yhteen ääneen huutaa:

NYT ON SE AIKA!

Vaunun ihmiset kääntyivät katsomaan, mitä se oli, mutta ujoutemmekaan uhalla emme voineet olla näin huutamatta, se oli ollut vakaa päätöksemme.

Kangasalla oleskelimme neljän kesän aikana. Asuimme Kerppolan talossa, joka on mäellä Längelmäveden rannalla, ei kaukana Kaivannosta, joka yhdistää tämän veden Roineeseen.

Talon isännällä oli kolme poikaa, Aatolfi, Kalle ja Eetu. Näistä Eetu otti isänsä jälkeen tilan haltuunsa pysyen talonpoikana. Mutta Kalle pantiin noihin uusiin suomalaisiin kouluihin, ja hänestä tuli lopulta Helsingin suomalaisen reaalilyseon rehtori. Adolfista piti tulla pappi. Hurjasti me leikimme näiden poikien kanssa, olimme rosvosilla, jolloin juoksimme katoilla, hyppelimme korkeuksista maahan ja pudottauduimme ulkorakennusten salaisista kattoaukoista parville, öiset kalastukset nuotioineen kaukaisilla kareilla tai verkostukset Veneh'ojan kalaisessa lahdessa eivät mene milloinkaan mielestämme.

Juuri talon kohdalla Längelmävesi kapeni soukaksi ja syväksi salmeksi. Vastapäätä oleva maa kohosi kallioineen ja alkuperäisine tiheine metsineen korkeaksi harjuksi, joka meistä tuntui salaperäiseltä, aavemaiselta ja läpipääsemättömältä.

Tämä maallemuuton intohimoinen odottaminen, tämä tavaton rakkaus luonnossa elämiseen ei johtunut mistään kyllästymisestä kouluun tai yleensä kaupunkiin. Luulen sen periytyneen meille Elisabetilta. Hänelle oli setä Pjotrin toimeenpanema muutto Uudellekirkolle Suomeen ollut heräämys uuteen, riemuja täynnä olevaan elämään. Pietarin kivitalojen vaihtuminen luonnollisiin metsiin, puroihin, jokiin, järviin, niittyihin, kallioihin, suomalaisen talonpoikaiselämän näkeminen, heidän kynnöksensä, heinäntekonsa, laulunsa oli siihen määrään hurmannut nuoren Elisabetin sielun, että hän ei olisi mitään paratiisia voinut kuvitella tätä luontoa ja sen koruttomia ihmisiä ihanammaksi. Luulenpa vielä, että myöhempinä aikoina hänen lämpimän isänmaanrakkautensa oikeana pohjana oli Suomen maalaisluonto ja tämän luonnon värehtiminen sen suomalaisessa kielessä.

Näin meihin meni kaikki, mikä oli Elisabetissa. Hänestä ne johtuivat nuo kesäleikkien hurmiot, nuo vapaat ystävystymiset talonpoikaisväen kanssa. Hän oli mukanamme kaikessa tuossa.

Vuonna 1876, ennen tavallista maalle (Kangasalle) muuttoamme, laadimme oikein muistikirjasen lähestyvän kesän välttämättömistä tehtävistä. Elisabet leikki mukanamme ja vain yllytteli meitä. Yleisen neuvottelun jälkeen ja luvaten ottaa huomioon jokaisen ehdotukset Kasper suostui kyhäämään kokoon kirjasen. Sen olen vasta äskettäin löytänyt Elisabetin säilyttämien muistipaperien joukosta, enkä malta — sen huumorin vuoksi — olla julkaisematta tätä varhaista asiakirjaa nuoren perheen elämästä. Kirjasen tarkoitus käy ilmi sen "esipuheesta".

MUISTIIN-PANO-KIRJA
Kesätoimista.
9 p. Toukokuuta v. 1876.

Esipuhe.

Koska yleensä olemme huomanneet, että talvella aina päätetään kesällä tehtäväksi paljon, mikä ei sitten kumminkaan tule tehdyksi, olemme nyt päättäneet kirjoittaa muistiin kaikki ne toimet, jotka usein kesää muistellessa johtuvat mieleen.

Nordenskiöldin tutkimusretki.

Mannermaa meidän järvemme toisella rannalla on hyvin tutkimushalua herättävä. On siis päätetty.

Tarpeet: Vene (lainataan maksua vastaan jostakin kesän ajaksi). Puukot, (onkivapojen hankkimiseksi). Eväät (nälkä on paha vihollinen). Kalastusneuvot. Portööri. Kartan piirtämiseen kuuluvat tarpeet.

Syöttikalojen säilytyspaikka.

Kun isoja kaloja mennään onkimaan, niin on sangen tarpeellista ja välttämätöntäkin, että on syöttejä. Näitä on sangen vaikea pitää kauemman aikaa elävinä, jos ei tee erityistä säilytyspaikkaa niitä varten. Sopivin on seuraava laitos: järveen, matalaan veteen asetetaan lautoja, parhaiten sillä tavoin, että ne lyödään pohjaan kiinni hyvin likelle toisiansa, niin että ainoastaan pieniä rakoja jää väliin, joidenka kautta vesi pääsee vaihtumaan säiliössä. Siten pysyvät sinne pannut kalat elävinä ja virkkuina.

Uudistalo.

Viime kesänä jo oli meillä rakennettuna pieni mökki ja silloin päätettiin tulevana kesänä tehdä samalle paikalle paljon täydellisempi mökki. Tämä päätös olisi nyt tänä kesänä toimeenpantava. Jos suinkin on mahdollista, niin tehdään tämä asuntomme laudoista ja kaikinpuolin mukavaksi ja hauskaksi. Siellä sitten eletään kaikessa hauskuudessa. Ollaanpa usein siellä yötäkin.

Lautta.

Tarpeellista on, että tehdään niin suuri lautta, että se kannattaa noin 5 miestä ja se on oleva yhteinen. Sitten tehköön kukin itselleen pienemmän lautan, joka on vain yhtä henkilöä varten. Näillä sopii aina mennä kalastamaan likelle rantaa. Isolla lautalla sopii mennä kauemmaksikin. Sitä varten on tehtävä hyvin pitkä seiväs, joka ulottuisi pohjaan vaikka syvemmällekin. Lautoilla voi käydä pientä merisotaakin. Jos siinä kahakassa sitten järveen putoaakin, niin ei tee mitään.

Ankkuri.

Suuri vastus oli viime kesänä siinä, ettei kalastamaan mennessä aina ollut lähettyvillä kiveä, jota olisi sopinut käyttää ankkurina. Ettei kivi sitä paitsi ole mikään erittäin sopiva ankkuri, tietää jokainen. Ottakaamme siis nyt tulevana kesänä mukaan oikea rauta-ankkuri. Onhan meillä täällä Helsingissä semmoinen (vinnillä). Kalastaminen tulee sillä tavoin paljon mukavammaksi.

Voimistelu.

Laitoksia, kaikenmoisia on tehtävä voimistelua varten.

Onkivapoja.

(Katso Nordenskjöldin tutk.)

Robinson.

Tämä on hyvin tunnettu nimi. Olisi lysti matkia hänen elämänvaiheitansa. Maalla semmoista sopii tehdä.

Rosvoja ruvetaan taas leikkimään. Voipi tätä leikkiä paremmin muodostaakin kuin viime vuonna.

Ruvetaan useammin käymään Meurmanin luona, sillä siellä on hyvin lysti.

Kaivannolla pitää hyvin usein käydä. Siellä saa uistimella paljon kaloja.

Koukkuja pitää panna järveen jo alusta saakka.

Mustasaaresta saa paljon mustikoita.

Mansikoita saa toiselta puolen järveä. (Onko kovin helppoa niitä sieltä tuoda, en vielä tiedä. Katso: Nord. tutk.)

On oltava kirjailijoita. Maalla on siihen aikaa ja tilaisuutta. Minun rom. olisi lopetettava.

Sanomalehteä sopii toimittaa (mutta ei määräaikaisesti).

Jos vaan saataisiin pyssy metsästämistä varten!

Koska sateella on hyvä kalansaalis, niin pitäisi keksiä keino, miten voisi sateessa kastumatta onkia. Sopisihan tehdä veneen päälle tuohista katto, jota voi mielensä mukaan ottaa pois ja jälleen asettaa.

Veneen siivet (Arvid).

Uusi suuri Filosofia (Philosophia), Kasper.

* * * * *

En muista, mutta suuresti epäilen, tuliko totta metsäisen vuoren kartoittamisesta, veneen varustamisesta tuohikatolla ja siivillä, romaanin ja suuren filosofian kirjoittamisesta. Hyvä kun saimme uuden lautamökin rakennetuksi niemen päähän, siinä ei saanut mikään muistuttaa herrastyyliä, ikkunat ja ovi olivat vinossa, koristeita ei missään. Kasper sanoi, että se kyllä seuraavana kesänä on jo harmaa. Elisabet kävi katsomassa ja iloksemme myönsi, että se jo nytkin oli hyvin maalaismökin näköinen ja siis kaunis. Mikään tahallinen koristelu, jossa ei näkynyt muu kuin koristelun tarkoitus, samoin kuin hiekkakäytävät ja säännölliset tekonurmikot eivät hänestä eivätkä meistä voineet olla kauniita. Kaunis saattoi olla vain luonnollinen polku. Kasperin vaatimukset olivat tässä suhteessa mitä ankarimmat. Hän ei sallinut metsää puhdistettavan kuin mitä suurimmalla huolella ja aistilla: ei saanut mitenkään näkyä, että ihminen oli siinä jotakin suunnitellut, esimerkiksi harventanut tai jättänyt puut riviin polun syrjään, ja kuusi, jonka alaoksat oli karsittu, oli hänelle kauhistus, samoin kivi, joka oli puhdistettu sammalettomaksi.

Vielä muistelen saaneemme toimeen kirjoituksessa mainitut lautat ja pulikoineemme paljon rantavedessä kaislikkoon asti. Mutta tuo yhteiseksi aiottu lautta ei kantanut meitä kaikkia (Armaskin pyrki sille), vaan upposi syvälle, kun menimme samalle puolelle, jolloin Armas pulskahti suinpäin veteen. Sinä kesänä hän Elisabetin kauhuksi yhtä mittaa pulskahteli veteen; arvatenkin olivat vanhempien veljien kesähommat hänelle liian aikaisia.

Hyvin toteutetuksi tuli sitä vastoin kirjoituksessa mainittu Meurmanien luona käynti. Mahdollista on, että tämän Meurmanin vuoksi me olimmekin joutuneet kesäilemään juuri Kangasalle (Aleksanderin suunnitelmia).

X. MEURMANIEN LUONA.

Liuksiala, heidän kartanonsa, jossa sanottiin ennen vanhaan Kaarina Maununtyttären, onnettoman Eerik XIV:n puolison asuneen, oli avoselkäisen, aallokkaan Roineen rannalla. Suuri puutarha ylettyi rannasta päärakennukseen asti. Vanhojen puiden kannot ilmaisivat sen olleen joskus jonkinlaisena kävely- tai ajelupuistona, mutta nyt se oli keittiö- ja hyötykasvien vallassa, marjapensaiden ja pienten hedelmäpuiden ollessa sen korkeimpia istutuksia. Tämän ainakin Kasperille sangen vähän kiinnostavan, vain tuottavuutta eikä mitään kauneutta tavoittavan puutarhan sijaan oli päärakennuksen toisella puolella laaja pihakenttä, jonka jatkona oli vanhoista ajoista säilynyt koivukuja. Karahkaiset puut olivat mahdottoman paksurunkoiset ja meistä nähden ylettyivät pilviin. Niiden vanhuuteen, eri suuntiin kallistumiseen ja oksien omavaltaisuuteen katsoen Kasper antoi anteeksi sen, että ne olivat rivittäin. Hän vihasi oikeastaan vain sitä, että vielä meidän aikoinamme joku saattoi harventaa nuoren koivikon kolmen sylen välille puusta puuhun tai istuttaa riveihin.

Pihan laidassa oli mahtavia, tummuneen punaisia ulkohuoneita, tallit, navetat ja erittäin kauniita vanhanaikaisia aittoja portaineen ja soikea-aukkoisine parvekkeineen. Koivukujan päästä alkoi sileä maantie, joka kierteli kartanon laajojen viljelyksien läpi. Vieläkin näen ruislaihojen ihanan aaltoilun. Siellä näkyi myös vilja-aitta, heinälatoja ja suuri, käynnissä oleva, monisiipinen tuulimylly, jossa paljon oleskelimme.

Meurmanin perhe oli suuri. Siinä oli kolme aikuista tytärtä; vanhin oli Bertha, joka sittemmin hukkui uintimatkalla, ja toinen oli viehättävän näköinen Minna, johon olin rakastunut (poikana olin usein rakastunut aikuisiin). Muita tyttäriä olivat pienet kaksoset Helmi ja Inez. Poikia oli viisi: Otto, Alfred, Ivar, Verner ja Jalmar (nykyinen Liuksialan haltija). Näistä pojista oli Otto normaalikoulun suomalaisella osastolla Kasperin luokkakumppanina, muut Suomalaisessa Alkeisopistossa, Alfred ja Ivar minun luokkalaisiani, Verner ja Jalmar sittemmin Eerikin. Pojat asuivat yhdessä Kasarminkadulla sillä kohtaa, missä nyt on uusmaalaisten osakuntatalo. He olivat luotettavan "huushollerskan" hoteissa ja Otto oli nuorempiensa kaitsija. Sielläkös vasta oli hauska käydä! Välistä jo portaita noustessa kuului heidän huoneestaan yhtäjaksoinen kova porina: viisi poikaa luki ääneen läksyjänsä. Ainoa keino oppia läksynsä samassa huoneessa muiden veljien kanssa, jotka kaikki lukivat ääneen, oli huutaa muiden yli, niin että kuuli vain oman äänensä. Arvaahan, mikä melu siitä syntyi. Omaa ajatusta ei siinä paljonkaan voinut käyttää, ja sen vuoksi he lukivat läksynsä aina ulkoa, kopauttaen kirjalla päähänsä, kun katsoivat osaavansa.

Sitkeästi he pysyivät hämäläisessä murteessaan pehmentäen d:n leveäksi muljo l:ksi. Kouluaikana kaupunkilaispuvussa toinen veli saattoi tiuskaista toiselle: katos kun hanskas on kuitti, velä pois, sormes tuppaa maalle! Kauan kesti ennenkuin he vihdoin, kai vasta ylioppilaina, alkoivat osata kirjakieltä. Mutta täällä Kangasalla he olivat maahan kasvettuneet ja kuuluivat sen luontoon yhtä hyvin kuin lepät tai somerotie Hämeen paahteisessa kirkkaudessa. Heille oli Suomalainen Alkeisopisto melkein yhtä vieras ja karkaamiseen kiihottava kuin lukkarinkoulu Jukolan veljeksille. Pojissa oli semmoista aarteenomaista suomalaista rehtiyttä, että sen rinnalla kaikki kommellukset sovinnaisia seurustelusääntöjä vastaan kadottivat merkityksensä. Kasperkin, vaikka hänellä kaiken ihmisarvon mittana olikin vain ihmisen esteettinen aisti ja taiteen ymmärtäminen, antoi — mitä Meurmanin poikiin tuli — anteeksi, etteivät he käsittäneet yhtään mitään maalaustaiteesta eikä heillä ollut minkäänlaista soitannollista korvaa. Taisipa tämä kiintymys hänelle itselleenkin olla arvoituksena, ehkä myös opetuksena, ettei rakkaus ihmisiin saisi riippua estetiikasta. Voihan olla, että se riippui sekä heidän että meidän yhteisestä rakkaudesta suomalaisuuteen. Siihen aikaan oli ihmisiä alkanut vetää toistensa puoleen tämä uusi lähentymisen voima ja ehkä väkevämmin kuin entinen sukulaisuuden side. Varma vain on, että Kasper kovasti piti Otostansa, vaikka nimittikin "idiooteiksi" kaikkia muita, joiden mielestä tekonurmeen leikatut hiekkakäytävät ja riviin istutetut puut olivat kauniita.

Elisabet ja rouva Meurman alussa vähän vieroivat toisiansa, mutta ystävystyivät jo muutamien Liuksialassa käyntien jälkeen. He olivat kuitenkin ehkä vieläkin suurempia vastakohtia toisilleen kuin me ja Liuksialan pojat. Rouva Meurman ei ymmärtänyt taiteesta paljoakaan, mutta hänellä oli suurenmoinen sielu; hän kohdisti koko olonsa ja elämänsä yhteen ainoaan tarkoitukseen, hän eli vain kelvatakseen miehelleen, ymmärtääkseen miehensä aatteet, ollakseen kunnollinen emäntä miehensä suuressa säterirusthollissa. Hän ei ollut saanut juuri kouluopetusta, vaan oli nähtävästi vasta naimisiin mennessään ruvennut jotakin lukemaan ja ottamaan yleisistä asioista selkoa, pyrkien kaikin voimin niiden aatteiden perille, jotka hänen miestänsä innostivat. Semmoinen aate oli ennen muuta tietenkin — suomalaisuus. Rouva Meurman oli kuitenkin kotoisin rutivanhoillisesta rovastin perheestä, joka sitä paitsi oli kuuluisa silmittömästä kiihkoruotsalaisuudestaan. Hänen oli siis eläydyttävä suomenkieleen ja suomalaisuuteen, jotka olivat olleet hänelle aivan vieraita käsitteitä, ja eläydyttävä niin, että hän saattoi olla suomalaisiksi ja suomalaisuuteen kasvatettujen lasten äitinä. Juuri niinkuin Elisabetin oli ollut eläydyttävä suomalaisuuteen lastensa vuoksi.

Luullakseni juuri tämä suomalaisuuden asia oli syvällisenä yhdyssiteenä näidenkin vastakohtain, Elisabetin ja Aline Meurmanin välillä.

Elisabet oli sekä hämmästyksissään että ihastuksissaan, kun rouva Meurman vei hänet katsomaan Liuksialan maito- ja ruokatalouteen kuuluvia laitoksia, kellareita, pesutupia, rukkeja, kangaspuita, ja lopuksi näytti aitat kotikutoisine pellava- ja sarkakankaineen ja ruoka-aitat palvattuine kinkkuineen, jotka pitkissä riveissä riippuivat orsissa. Kaikki nämä taloushoidotkin oli Aline vuosikausien kuluessa oppinut ja suoritellut miehensä tähden. Ennen miehelään menoansa hän ei sanonut mitään taitaneensa. Mutta nyt hän oli niihin niin innostunut ja niin alituisessa puuhassa, että olisi luullut häntä pelkäksi "huushollerskaksi" tai muuten näköpiiriltään aika ahtaaksi ihmiseksi, ellei hänen suuri sielunsa olisi tuon tuostakin välähtänyt esille kaikissa pikku seikoissa. Puhellessaan Elisabetin kanssa kinkkujen valmistuksesta hän saattoi kesken kaikkea pysähtyä taputtaakseen uutta ystäväänsä olalle tai kädelle, ja silloin hänen silmäripsensä rupesivat nopeasti räpyttelemään ja silmäluomien välisessä kulmassa aina välähti pienen pieni vettymys, jonka hän pian osasi peittää rupeamalla jälleen puhumaan kinkuista. Mutta se ehti avata ystävälle kaiken kätketyn. Eivätpä semmoiset avautumiset olisi heidän välillään tainneet olla mahdollisiakaan, jos niiden olisi pitänyt tapahtua sanoin. Aline osasi venäjää yhtä vähän kuin Elisabet ruotsia, ja suomea he puhuivat molemmat yhtä vaillinaisesti. Taas oli siis yhteinen suomalaisuus ihmeitä tekemässä, ventovieraita toisiinsa yhdistämässä. Aline Meurman olisi tuskin läheisimmiltäkään verisukulaisiltaan saanut osakseen niin lämmintä ymmärtämystä, kuin tulvahti häntä kohtaan Elisabetista, joka hänkin tahtoi palvella lapsiaan rakastamalla suomea. Siis heidän ylin elämäntarkoituksensa oli sama, ja sen he molemmat vaistomaisesti tunsivat.

Agathon Meurman, Liuksialan kuuluisa herra, niin harras suomenmielinen kuin olikin, ei kuitenkaan hänkään täydellisesti hallinnut suomea. Yrjö Koskinen käytti suomalaista kirjakieltä paljon luontevammin, vaikkei alussa hänkään virheettömästi. Mutta heidänkin luja ystävyytensä, lujempi kuin mikään sukulaisuusside, tuntui perustuvan heidän yhteiseen suomalaisuuteensa, joka saattoi soinnuttaa toisiinsa vastakohtaisetkin luonteet, saati yhteenkäyvät. Ja näillä kahdella ystävyksellä ei ollut mitään haittaavia erilaisuuksia, niin että erilainen menneisyys, erilainen kehitys olisi asettanut ystävyyttä koetuksen alaiseksi. Heidän näköpiirinsä olivat samat.

Yrjö Koskisen koko olemuksesta kuvastui, niinkuin jo mainitsin, aina hilpeä elämänriemu, joka oli saattanut olla uudenaikaista ja vierasta hänen nuoruutensa raskasmieliselle ympäristölle. Tämä vapahdus pietistisen hengen kahleista oli kaiketi johtunut siitä, että hän, tunnustamatta enää tätä näkyväistä maailmaa vain surun ja synnin laaksoksi, päinvastoin oli löytänyt kohteen palavimmalle uskolleen juuri tästä näkyvästä maailmasta rakastuessaan Suomen suvun laajaan heimokuntaan, sen muinaisuuteen, elävään nykyisyyteen ja ajalliseen tulevaisuuteen.

Sama hilpeys ja ikäänkuin jokin kahleista vapahduksen riemu tuntui Meurmaninkin olemuksessa. Mutta se ei kai alun pitäen johtunut mistään uskonnollisten kahleiden murtumisesta, sillä hänen esi-isänsä ja opettajansa eivät olleet tietääkseni olleet pietismin vaikutuksen alaisina. Päinvastoin heissä on kertomusten mukaan hyvinkin "maallisia" piirteitä. Sen sijaan näyttää tuo vapahduksen ja kevennyksen ilo johtuneen paljon aineellisempien kahleiden murtumisesta eli seuranneen hänen vapautumistansa ankaran isän tyranniudesta sekä joutumistansa Liuksialan isännäksi. Tästä isän ankaruudesta on Meurman itse kertonut seuraavaa:

"Vaikka noiden vanhojen, ankarien sotaherrojen kasvatustavat ovat hyvinkin tunnettuja, oli isäni vielä tavallistakin tuimempi. Hänen astuntansa kopina pani sekä lapset että koko talonväen tärisemään. Kun ei ollut torumisen aiheita, etsi hän niitä etsimällä. Eivät ne olleet mitään pilaa, vaan niitä saattoi kestää samasta asiasta päiväkausia. Suuri pelko vallitsi lapsissa ja talonväessä. Jos lapset keskenänsä puhelivat, niin he kohta vaikenivat, kun isän astunta kuului, ja jos hän tahtoi heidän seurassaan olla, sai hän puhua itsekseen, keskustelua ei syntynyt. Muuten kyllä käytiin kirkossa ja ripillä säännöllisesti, ja jollei oltu kirkossa, luki isä saarnan, poikkeuksetta Lehnbergin postillasta."

Vapauduttuaan tästä kotipainajaisesta ja tultuaan vuorostaan itse Liuksialan isännäksi ja suuren lapsilauman isäksi Meurman, omituista kyllä, kirjoittaa muistelmissaan:

"Tämä perinnäiseen käsitykseen ja auktoriteettiin alistumisen velvollisuus oli meidän perhekasvatuksessamme niin sanoakseni rautaisena sääntönä. Olen puolestani siitä isälleni suuressa kiitollisuuden velassa."

Muutamia sivuja jälkeenpäin luemme hänen muistelmistaan seuraavia lauseita:

"Meidän kasvatuksestamme siis ei kannata paljon puhua."

"Minun seurakumppaneinani olivat enimmäkseen voudin lapset, kun semmoisia oli talossa, muuten piiat ja rengit."

"Vähän minä tiedän siitä, mitä lapsuuden suloisilla päivillä tarkoitetaan. Meidän suhdettamme isään sopii sanoa jylhäksi. Jos iloa sattuikin joskus lapsilaumaan, muuttui se heti vaitioloksi, kun isä läheni."

Tuo isiemme periaatteellinen ankaruus lapsia ja kotiväkeä kohtaan taisi olla senaikaisten yleisten käsitysten tulos. "Disipliini" — se oli silloisen, ei ainoastaan sotilaallisen, vaan tavallisenkin kasvatustaidon ylin ja pyhin käsite. Ja ties mitä olisi lapsista kasvanut, ellei isien vieressä olisi aina ollut noita lempeitä naiskäsiä, Agathon Meurmanilla hänen isoäitinsä Maria Lovisa Molin, Meurmanin lapsilla heidän Alinensa ja meillä meidän Elisabetimme. Mutta jos äiditkin olivat "disipliinin" ihanteissa karaistuja, kasvoi lapsista usein omituisia orjamaisia luonteita, jotka välttivät pahaa vain pelosta ja tekivät hyvää vain laskelmien perusteella, ollen yleisissäkin toimissa täynnä metkuja ja salakavaluutta. Olenpa onnellinen, ettei tämän romaanin puitteisiin kuulu esimerkkien esittäminen viimeksimainituista.

Näistä kasvatusasioista Elisabet on kertonut hänellä olleen jo noihin Kangasalan aikoihin Meurmanin kanssa väittelyjä, jotka sitten myöhemmin laajenivat käsittämään monia muitakin aloja. "Disipliini" oli jo pelkkänä sananakin Elisabetille vastenmielinen. Nikolai I:n aikoina oli sana vastenmielinen koko venäläiselle sivistyneistölle, ja sitä rakastivat vain kenraalit, jotka keisarinsa mukana olisivat tahtoneet muuttaa koko Venäjän tahdottomiksi tinasotamiehiksi. Vapaamielisyys oli Elisabetilla peräisin hyvin kaukaisilta ajoilta, eikä ole ihme, että Meurman heti ensi tutustumalta tuntui hänestä hengeltään "Nikolain aikaiselta". Muutamat kohdat Meurmanin muistelmissa, jotka hän kirjoitti Yrjö Koskiselle ja tämän kehoituksesta, tuntuvat ikäänkuin polemisoivan juuri noita vapaamielisiä kasvatuskäsityksiä vastaan, joista he olivat Elisabetin kanssa väitelleet. Meurmanin mielestä:

"menetellään surkeasti väärin, kun kehoitetaan kypsymätöntä nuorukaista arvostelemaan ihmissuvun syvimpiä ongelmoita, tutkimaan muka itseänsä, ottamaan vaari tunteistaan jne. Sekin on omahyväisyyttä, joka tekee nuorukaisesta iljettävän viisastelijan. Hän joko luulee löytäneensä totuuden tahi muka etsii totuutta, löytämättä mitään muuta kuin omia löyhiä mielipiteitään, syystä ettei yksityinen ihminen voi rakentaa ihmiskunnan koko saavutettua tietämistä alusta saakka ja omasta itsestään. Hänen täytyy rakentaa traditsionin ja auktoriteetin pohjalle ja siis alistua siihen, kunnes hän ehkä tunnustaa sen vakaumuksesta tahi kykenee rakentamaan työhön ja ajattelemiseen perustuvan omintakeisen vakaumuksen."

Mitään Elisabetin ajatuksille ja tunteille vastakohtaisempaa ei Meurman olisi voinut sanoa.

Meurmanin ja Elisabetin väittelyt kävivät kuitenkin paljon hilpeämmässä sävyssä kuin ylläoleva lausunto osoittaisi. Meurmania huvitti Elisabetin iskuvalmius ja täydellinen riippumattomuus "traditsionista ja auktoriteetista", pelkästään terveeseen järkeen pohjautuminen. Naisille hän oli valmis antamaan semmoiset anteeksi. Mutta ehkä hänen halunsa yhä uudistaa noita väittelyjä ei johtunut yksistään huvin hakemisesta. Kun Elisabet silmät pyöreinä häneen katsoen sanoi: "mutta rakas ystävä, yksi auktoriteetti puhuu yhtä, toinen ihan toista, — kuinka nuorukainen voisi valita niistä oikean, ellei hän olisi oppinut käyttämään omaa tervettä järkeään?!" — silloin ukko usein äimistyi. Ehkä tämä kuuluisa mies oikeastaan ani harvoin sai kuulla ympäristöltään terveen järjen väitteitä. Vasta isänsä auktoriteettityranniudesta vapauduttuaan hänen luontainen hilpeytensä ja säkenöivä älynsä oli päässyt kehittymään täysiin oikeuksiinsa, jolloin hän puolestaan itse muuttui ehdottomaksi auktoriteetiksi ympäristölleen sekä Liuksialassa että koko pitäjänkin seuroissa. Kaikkialla hän hallitsi mehevän huumorinsa ja iskevän satiirinsa voimalla. Joka kaikkia naurattaa, se kaikkia hallitsee. Eikä mikään varmemmin vaienna vastaansanojia. Terveen järjen vastaväitteet muuttuvat aroiksi kuiskauksiksi, jotka lakkaavat kuulumasta auktoriteetin korvaan.

Tälle suurelle satiirikolle ja odottamattomien sukkeluuksien räiskyttäjälle, sukkeluuksien, jotka säkenöivät iloisena ryöppynä kuin kipinät mestarisepän ahjosta, olisi voinut käydä niinkuin usein käy tavalliselle ihmiselle: häntä suositaan jokaisessa seurassa, hän ylläpitää hauskuutta, hän osaa naurattaa ja kiinnostaa, hän on suuri kyky, hänestä puhuu koko pitäjä, mutta vähitellen hän vanhenee, hänen sukkeluutensa alkavat olla jo kaikille tutut, mitään uutta ei enää heru, häneen kyllästytään ja pian hän ei pitäjässä merkitse paljon mitään, hän unohtuu.

Niin ei käynyt Meurmanin. Onneksi hän löysi itselleen uusia auktoriteetteja tai lienevätkö auktoriteetit löytäneet hänet. Hän ystävystyi lujasti Koskisen ja muiden suomalaisuuden johtajien kanssa. Hänen maailmansa avartui. Hänen suuri huumorintajunsa ja voimakas ivailukykynsä joutui suurempien asiain palvelukseen. Se muuttui voimakkaaksi aseeksi taistelussa suomalaisuuden aatteen puolesta.

XI. KONTIOLAHDELLA.

Eräänä kesänä olimme myöskin kaukana Karjalassa, Aleksanderin synnyinseuduilla, Kontiolahdella. Siellä suurella Höytiäisellä "käv' oaallot nii suuret jotta hiää!" — selittivät meille Takkulan pojat, ja oudolta tuntui tämmöinen puhe Lopen murteen jälkeen. Ehdottomastikin rupesi vertailemaan murteita toisiinsa ja kyselemään itseltään, miten asia olisi oikeimmin sanottava, joten tultiin kirjakieleen. Murteet rikkoivat toinen toisensa, ja voimatta yhtäkään niistä omaksua me vain kehityimme kirjakielen käyttämisessä. Aleksanderin systeemi osoittautui oikeaksi: mitä moninaisempia ja kummallisempia murteita kuulee, sitä varmemmin pelastautuu kirjakieleen. Ja murteista oli hänen mielestään sangen tärkeää totuttautua pois, koska tarkoituksena oli luoda suomalainen sivistyneistö, joka käytti omaa erikoista sivistyskieltään.

Mutta Kontiolahdelle muuttoon oli lisävaikuttimena vielä se, että siellä oli pappina setä Clas, Aleksanderin veli, sama suuri laulaja, joka oli Elisabetia niin ihastuttanut hänen käydessään ensi kertaa Kuopiossa ja sittemmin kuullessaan hänen messuavan valtiopäivien avajaisissa Nikolainkirkossa Helsingissä, jonne Aleksander oli hänet vienyt näkemään maan suurta loistojuhlaa. Aleksanderin vanhin veli, joka edusti sukuansa aatelissäädyssä, oli toimittanut Elisabetille paikan ritariston ja aatelin naisten penkkeihin, ja hän oli istunut silkin ja sametin kahinassa, ympärillään kenraaleja ja marsalkkoja ja kunniamerkein ja punanauhoin koristettuja herroja. Ja kun Clas, yllään valkoinen ja kultainen messukaapu, astui alttarille, kävi uteliaisuuden humaus yli kirkon ja ihmiset kurkottivat päitänsä, sillä hänen laulajanmaineensa oli suuri. Kaikki odottivat, että nyt saadaan kuulla jotakin huippusaavutuksia laulutaiteen alalla, jotakin mahtavasti kajahtavaa, valtavaa laulun paisutusta. Mutta niin ei käynyt. Clas aloitti messunsa aivan koruttomasti, ilman vähintäkään paisutusta, ilman värähtelyä, ilman minkäänlaista taiteellisuuden tavoittelua, ikäänkuin olisi pitänyt kaikkea semmoista Jumalan edessä sopimattomana. Hänen äänensä sointu oli totinen, vilpitön, lapsellisen harras. Pieni nöpökkä suu meni laulaessa kapeaksi aukoksi, mikä lisäsi lapsellisuuden ilmettä. Silmät, unohtaen kirkossa olijat, rukoilivat totuuden herraa. Olihan Clas Elisabetin kuullen monesti laulanut paljon mehevämmin ja äänekkäämmin. Ja korkeat rouvat katsahtelivat toisiinsa, pettyneinä odotuksissaan. Mutta Elisabet ei ollut koskaan eikä missään kirkossa ollut niin syvästi liikuttunut kuin nyt tästä messusta, jossa tuntui niin täydellinen nöyrtyminen totuuden kasvojen edessä.

Kontiolahdella — kertoi Elisabet edelleen — oli tarkoitus toimittaa saman Clasin juhlallinen kirkkoherraksi vannottaminen. Sitä varten kirkko koristettiin ja määräpäivänä saapuivat pappilaan vieraiksi ylhäiset papit ja piispat. Kun tarvittiin paljon ruokavaroja tämmöisen suuren juhlan pitoon, oli Clas kuuluttanut muutamiksi päiviksi ennen juhlaa voin, juuston ja muiden papinsaataviin kuuluvien ruokatavarain rästikannon. Olihan tämä kaikki laillista ja niinhän siihen aikaan papinpalkkoja aina koottiin. Mutta Elisabetin tuli kovin surku Clas parkaa, joka sai aamusta iltaan istua apuriensa ja kirjuriensa kanssa tungokseen asti täyttyneessä pappilan tuvassa, riidellen epärehellisten veronmaksajain kanssa puuttuvista painomääristä ja pilaantuneesta tavarasta, toruen ja paljastellen tehtyjä petosyrityksiä, sill'aikaa kun päärakennuksessa ja pihanurmikolla valkeapukuiset sirot pitäjän neitoset muiden vieraiden mukana sitoivat köynnöksiä ja seppeleitä kirkon koristamiseksi.

Näin Elisabet.

Minä puolestani muistan vain seisovani Clasin poikien ja Kasperin kanssa kauniisti koristetussa kirkossa, jossa on hyvin kuuma. Veisaavat. Kaikki penkit ovat täynnä istujia, miehet toisella ja naiset toisella puolella. Välistä kaikki nousevat, sitten taas istuvat. Mutta käytäväkin on täynnä aikuisia, jotka aina seisovat, ja lasten on hyvin vaikea pujottautua heidän välitsensä, että jotakin näkisivät. Sitä paitsi on pujotteleminen täällä sopimatonta, täytyy vain seistä ja muutella jalkaa.

Muistan valkoisille seinille aaltomaisesti ripustetut vehreät köynnökset ja aaltojen harjakohtiin kiinnitetyt seppeleet. Muistan kirkon ikkunain olleen selko selällään kuumuuden tähden ja tervapääskysten lennelleen vapaasti sisään ja ulos. Mistä ne lensivät sisään, en nähnyt, mutta ulos niitä tuon tuostakin suhahteli siitä ikkunasta, jonka vastapäätä oli tummanvehreä vaahteran lehvistö. Ulkoa kuului niiden viserrystä ja iloisia kiljahduksia, mutta sisällä ne lensivät äänettömästi, ja vain ulos vilpoisuuteen kiitäessään saattoi joku liian aikaisin kiljahtaa: kivii! — jolloin kirkossa kajahti. Mutta ei kukaan siitä välittänyt eikä huomannut. Kaikki olivat kovin totisina, vain pääskyset pitivät iloa.

Muistan myös ihmetelleeni, miksi setä Clas seisoi yksin alttarin edessä selin kirkkoväkeen, niin ettei voitu nähdä, mitä hän asioista ajatteli, kun hän kuitenkin oli tässä päähenkilö. Sen sijaan seisoivat ylhäällä alttarilla nuo kaukaa tulleet papit ja piispat, ja taisipa siinä olla arkkipiispakin, kaikki komeissa messupuvuissa, rivissä ihmisiin päin kääntyneinä. Tiesin vain, että siinä nyt vannotetaan setää kirkkoherraksi, "vaikkei hän vielä rovastiksi päässyt". Papit vuorotellen puhuivat ja messusivat ja seurakunta juhlallisesti vastasi: niin myös sinun henkesi kanssa! — Mutta kun heidän piti ruveta puhumaan sedän asiasta eli häntä vannottamaan, ei siitä tahtonut tulla mitään. Yksi ja toinen papeista pääsi kyllä jonkin alkulauseen päähän, mutta toisten kieli takeltui jo parin sanan jälkeen. Leuka alkoi vapista, ääni värähteli ja uhkasi vaikka mitenkin ulvahtaa, ellei kohta lakattu puhumasta. Täytyi painaa huulet hetkiseksi umpeen ja niellä liikutuksen kutkutus. Mutta uudestaan yrittäessä kävi vieläkin hullummin. Lopulta oli luovuttava puheenvuorosta kokonaan. Vieressä olija saattoi alkaa rohkeasti, mutta kohta hänenkin kävi samoin. Liikutus ja kyyneltyminen oli levinnyt yli koko kirkon. Naisten puolella pyyhittiin nenäliinoilla silmiä ja niisteltiin, miehetkin rykivät ja katselivat kattoon, että minkähänlaisista koukuista ne kirkonkruunut riippuivat alas. Ja jo minuakin alkoi itkettää. Leuka jo vapisi ja nyt — nyt olisi kuulunut sopimaton ulvahdus. Pelastuakseni siitä häpeästä ja huomion kääntymisestä itseeni katsahdin hädissäni Kasperiin. Hän ei näyttänyt olevan lainkaan liikuttunut. Hän ei koskaan itkenyt vain siksi, että muut itkivät. Hänen piti ensin tietää ainakin, mistä oli kysymys. Ja sitä hän ei näyttänyt tietävän enempää kuin minäkään. Nähtyäni Kasperin pääsin kohta itkemisen vaarasta. Minua jo melkein nauratti. Naurattivat nuo pääskysten kiljahdukset, kun ajattelin, että mitähän sanottaisiin, jos joku ihminen sillä tavalla ilosta huudahtaisi tai letkauttaisi jonkin sukkeluuden, joka saisi kaikki naurahtamaan ja unohtamaan turhan liikutuksensa? Eipä se taitaisi olla mikään synti, päinvastoin Jumala voisi melkein hyväksyä niin iloisen teon. Mutta voi sitä ihmistä — ajattelin — joka todella semmoisen teon tekisi! Ja tässäpä minua juuri naurattikin, kun kuvittelin minkä suunnattoman hämmästyksen teko synnyttäisi. Eihän semmoisen ihmisen elämästä tämän maapallon pinnalla enää mitään tulisi. Hän olisi kaikkien silmissä mahdottomaksi käynyt ja ihmisten yhteydestä pois sysätty. Vaikkapa ei mitään muuta sanoisi kuin pienen viattoman sanan vain, esimerkiksi: appelsiini, — niin parempi olisi, kun ainiaaksi vajoaisi maan alle. Miten se kohtalon kauhea isku saattoikaan lepattaa ihan tuossa kielen viimeisessä nipukassa. Oikein se saattoi olla kauhistavaakin.

Juhlallisen kirkkotoimituksen päätyttyä Kasper, joka ei milloinkaan voinut kauan kestää sisimmässään epäselvyyksiä, meni suoraa päätä mammalta tiedustelemaan, mitä varten ukot olivat itkeneet. Sitten hän teki vielä monta muuta kysymystä, ja kun ei yhteenkään saanut täysin tyydyttävää selvitystä, kysyi miksi yleensä oli tarpeellista rovastien ja piispain mennä alttarille ja puhua niin juhlallisesti, että kaikkia itketti? Eikö olisi ollut paljon parempi sanoa setä Clasille vain: tähän asti olit vain pastori, nyt olet kirkkoherra?

Mamma arveli, että oli kenties tahdottu olla tavallista juhlallisempia, jotta ihmiset kauemmin muistaisivat, mitä oli tapahtunut. Mutta Kasper ei ollut tähän vastaukseen ollenkaan tyytyväinen. Hän kysyi melkein kiukkuisesti:

— Mitä tässä nyt sitten on tapahtunut? johon mamma ei voinut antaa selitystä. Hän sanoi vain, ikäänkuin myöntäen Kasperille:

— Kyllä on totta, ettei mikään juhlallisuus voi olla korkeampi sitä, mikä on totta.

Me menimme papan luo, ja Kasper kysyi nyt häneltäkin: miksi tämä juhla oli tarpeellinen?

Pappa arvasi, että me jo olimme keskustelleet tästä asiasta mamman kanssa. Hän rypisti vähän silmäkulmiansa ja mietittyään hetkisen sanoi päättävästi:

— Se on tarpeen kansan vuoksi.

Mitään enempää hän ei sanonut. Saimme ajatella mitä tahdoimme. Ja keskustellessamme sen jälkeen kahden Kasper selitti minulle papan vastauksen: papan mielestä kansan täytyi uskoa, että setä Clasin oli tehnyt kirkkoherraksi Jumala itse eikä ihmiset. Kasper vakuutti, ettei pappa itse oikein usko kaikkeen, mitä kirkoissa puhutaan, mutta kansan tähden hän pitää välttämättömänä, että kaikki käyvät kirkossa.

Kasperia hyvin mietitytti papan antama vastaus. Hän ei siitä ollenkaan pitänyt. Hänestä se oli suorastaan epäloogillinen. Kansan tähden piti muka olla uskovinaan siihen, mihin ei uskonut, siis valehdella. Hän väitti hyvin tietävänsä, mistä oli peräisin tuo papan uusi into saada mamma ja meidät käymään joka sunnuntai kirkossa: Koskinen ja Meurman olivat semmoista hänelle uskotelleet välttämättömäksi. Koskinen itse nousi koko perheineen joka sunnuntai ylös Nikolainkirkon päärappusia, ja sen jälkeen pappakin oli alkanut meitä kuljetella Kaartin kasarmin kirkossa, Pettersonia kuuntelemassa.

Minuun puolestani olivat koko tässä asiassa tehneet suurimman vaikutuksen, ei papan vastaus Kasperin kysymykseen, vaan mamman sanat, että mikään ei ole korkeampana sitä, mikä on totta.

Kun seuraavana talvena papan sisaren, hurskaan Frederique Grahnin vaikutuksesta rupesin postillaa lukemaan ja käymään Vanhassa kirkossa (joka oli silloin samanlainen suuri puurakennus kuin nytkin), niin värjötellessäni siellä keskiviikkoisin iltajumalanpalveluksen aikana, muistui usein mieleen mamman ajatus, ja se tuntui olevan ristiriidassa täti Fredriikan opetusten kanssa, sillä kyllä täti piti kirkkoa, tuota saarnatuolia ja alttaria ja kaikkea veisaamista ja postilloja paljon, paljon korkeampina asioina kuin sitä, mikä ihmisestä saattoi tuntua olevan totta. Tätiä seuratessa ei kyllä tarvinnut olla välttämättä kirkossa voidakseen rukoilla, mutta jumalaa piti ajatella taivaalliseksi, jota taas ei voinut mitenkään kuvitella muuten kuin jossakin paikassa olevaksi, siis jossakin pilvissä tai vielä korkeammalla. Tämä olento se oli tädin mielestä ylin kaikesta, vähätpä siitä, mikä ihmisen mielestä oli totta mikä ei.

Mamma ajatteli ihan toisella tavalla kuin täti. Mamma ei tosin milloinkaan puhunut meille, mitä hän ajatteli uskon asioista. Sitä hän ei tehnyt, koska hän ajatteli toisin kuin pappa, eikä hän kaiketi tahtonut saattaa meitä lapsina ollessamme mihinkään ristiriitoihin. Mutta hän ei milloinkaan opettanut meitä rukoilemaan, niinkuin täti olisi varmaan tahtonut, sillä ajatus jossakin paikassa olevasta jumalasta oli hänestä yhtä mahdoton kuin usko Örnin talossa esiintyneeseen kummitukseen. Koska papalla oli toiset ajatukset, ei mamma puhunut omistaan, vaan oli mieluummin aivan vaiti. Siksi hän ei myöskään opettanut meille mitään hengellisiä tapoja, kuten käsien ristiinpanemista, rukoilemista aterialle käydessä ja siitä noustessa, aamu- ja iltarukouksien lukemista y.m.s., joiden noudattamista terve järki ei vaatinut.

Luultavasti juuri sen vuoksi, ettei hän uskon asioista milloinkaan kanssamme puhunut, olivatkin nuo hänen sanansa setä Clasin vannotusjuhlan jälkeen: ettei mikään voi olla ylempänä totuudentietoa, niin voimakkaasti ja ratkaisevasti vaikuttaneet minuun. Jos niin on — ajattelin istuessani yksin vieraan yleisön keskellä Vanhassa kirkossa — niin tietäessäni, että joku pappi ei puhu totta, ei olisi ainoastaan mikään synti, vaan suorastaan jumalalle otollinen teko, että julkisesti sanoisin, minkä tiesin todeksi. Sitä en kuitenkaan tehnyt enkä ajatellut edes mahdolliseksi tehdä sen hirvittävän hämmingin vuoksi, joka olisi seurannut.

Tämän ristiriidan tunto esiintyi hyvin vaivaavasti melkein joka kerta kun olin kirkossa, ja se oli lopullisena syynä siihen, että kirkossakäynti tuli minulle vihdoin vastenmieliseksi.

Kirkosta olin kuitenkin hakenut apua muutamiin sisällisiin asioihini. Ja jos mamma olisi vain aavistanut, miksi jätin nämä hartaudenharjoitukset, olisi hän varmaan ilmaissut minulle omat mielipiteensä ja selittänyt, mitä hän uskonasioista oikeastaan ajattelee, silläkin uhalla, että olisi näin menetellen toiminut papan vakaumusta ja tarkoituksia vastaan.

XII. FENNOMANIAN NOUSUKAUDELLA.

Jos saisin määritellä suomalaisuuden nousukautta oman elämäni tapausten mukaan, sanoisin sen alkaneen sinä vuonna, jolloin minut pantiin kouluun, ja päättyneen alkavaan kukoistuskauteen noin yhdeksän vuoden kuluttua eli siihen aikaan, jolloin olin koulunkäyntini päättänyt, siis noin 1870-1880 vuosien välillä.

Koska koulunkäyntini oli alkanut Helsingin Suomalaisen Alkeisopiston perustamisvuonna, ei määritelmä ole niinkään mielivaltainen, sillä yksityisvarojen keräämistä tuon koulun aikaansaamiseksi ja ylläpitämiseksi voi todella katsoa suomalaisuuden nousukauden aluksi, jota sitten yhteen menoon jatkui, innostuksen vuosi vuodelta yhä kasvaessa, uusien suomalaisten koulujen syntyessä kaikkialla niinkuin sieniä nousee lämpimän sateen jälkeen, teatteriväliverhon ensi kertaa kohotessa suomalaiselle katselijakunnalle ja ooppera-ihmeen avautuessa entisille kanteleen hymistäjille.

Kouluaikoina, jolloin koko huomion täytyi olla kiintyneenä latinaan, historiaan ja matematiikkaan, emme tietenkään voineet olla in mediis rebus tämän kuohuvan ajan pyörteissä. Nousukauden miehet eivät olleet mitään nuorukaisia, niinkuin helposti luulisi, vaan 40-60:n ikäisiä, jopa sitäkin vanhempia toimihenkilöitä. Isä oli heidän joukossaan nuoremmalla puolella. Usein emme ymmärtäneet, mitä kaikki heidän puheensa tarkoittivatkaan, he kun olivat maistereita, opettajia, tohtoreja, professoreja, me koulupoikia.

Voin siis vain satunnaisten muistikuvain perusteella antaa jonkinlaisen käsityksen Aleksanderin ja Elisabetin osanotosta ja suhteesta tähän aikakauteen ja heidän silloisen seurapiirinsä päähenkilöihin.

Helsinkiin muuton jälkeen oli Elisabetin ensimmäisenä ja parhaana ystävänä rouva Krohn, Julius Krohnin (kirjailija Suonion) ensimmäinen vaimo. Hän oli omaa sukua Nybergh, siis suomalaisruotsalainen, ja puhui oivallisesti saksaa. Heidän lapsiaan oli Kaarle (professori Krohn, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran puheenjohtaja), Helmi (nyk. tunnettu kirjailija ja esitelmöitsijä) ja pikku Ilmari (nyk. tunnettu musiikkimies ja säveltäjä).

Vanhat Krohnit ja koko heidän perheensä olivat hienosti sivistyneitä ihmisiä.

Elisabet tutustui rouva Krohniin alkujaan kai sen vuoksi, että he molemmat puhuivat saksaa eikä hänen kanssaan puhuessa siis tarvinnut pelätä kielivirheitä. Mutta heidän lähentymiseensä myöhemmin vaikutti eniten heidän samanlainen sivistystasonsa, mahdollisuus keskustella semmoisista asioista, jotka olivat olleet Elisabetin harrastusten kohteena jo Pietarin aikoina. Semmoista tilaisuutta ei hänellä muuten useinkaan täällä Suomessa ollut, sillä Aleksander ei erittäin välittänyt taideasioista ja vielä vähemmän niistä välitti hänen fennomaaninen ystäväpiirinsä. Elisabet kävi siis usein ystävättärensä luona, jonka kohtalossa oli niin paljon yhteistä hänen oman kohtalonsa kanssa. Muistan että usein kun kysyimme: missä mamma on? — kuului vastaus: Hän on mennyt Krohnille. Muistan elävästi tuon kauniin rouvan, hänen hienohipiäiset kasvonsa ja siron kyömynenän kultasankaisine silmälaseineen, mutta erittäinkin muistan syyn, minkä vuoksi niin pidin hänestä, sen, että hän ilmeisesti rakasti mammaa.

Ehkä Elisabetin esimerkin vaikutuksesta hänkin entistä hartaammin rupesi koettamaan käyttää suomea perhekielenä. En muista, miten pitkälle hän siinä edistyi. Hänen poikansa Kaarle ja sittemmin myöskin Ilmari pantiin Suomalaiseen Alkeisopistoon, luullakseni kuitenkin vasta hänen kuolemansa jälkeen, joka tapahtui aikaisin. Sen jälkeen Julius Krohn meni toisiin naimisiin neiti Lindroosin kanssa, joka oli ankarasti suomenmielisen rouva Godenhjelmin sisar. Krohnin perhe suomalaistui silloin kokonaan ja suomi tuli sen ainoaksi perhekieleksi. Tästä toisesta avioliitosta on syntyisin loistelias kirjailijamme Aino Kallas.

Godenhjelmien herrasväki oli lapseton, mutta he rakastivat ylenmäärin kaikkea nuorisoa. Me olimme heillä kuin kotonamme. Siellä pantiin toimeen seuraleikkejä, panttileikkejä, "kätken, kätken sormusta" y.m. Siellä kasvoimme nuorukaisiksi. Siellä rakastuttiin häikäisevään kaunottareen, Maria Fagerlundiin, heillä asuvaan tummasilmäiseen koulutyttöön. Olimme siinä onnellisessa ikäkaudessa, jolloin ei mikään estä useita olemasta rakastuneita samaan tyttöön. Niinpä kaunis Maria oli paitsi minun, myöskin Kasperin flamma, ja sitä paitsi viiden, kuuden muun nuorukaisen — kaikessa sovussa ja onnessa. Hauskaa se kai vain tytöstäkin oli. Emme voineet rakkaudellemme mitään, ja kun hän vuorostaan kävi meillä nuorisokutsuissa, tuntui se meistä tavattoman mairittelevalta koko talollemme, vaikka hän kaiken päälliseksi oli hiukan ruotsinmielinen ja muiden tyttöjen mielestä tietysti aivan liian itsetietoinen kauneudestaan.

Täti Godenhjelm ei myöskään oikein pitänyt siitä, että pojat ihailivat tyttöjä yksinomaan kauneuden vuoksi. Hänen mielestään olisivat monet muut tytöt paljon paremmalla syyllä ansainneet poikien huomiota.

Herra Godenhjelm oli saksankielen lehtori yliopistossa. Ja ehkä hekin alkujaan olivat tulleet Elisabetin seurustelututtaviksi paitsi suomenmielisyytensä, myöskin saksantaitonsa vuoksi, mutta pian ei saksasta ollut enää tietoa. Rouva Godenhjelm oli ottanut innokkaasti osaa Elisabetin suomenkielen harrastuksiin, ja luullakseni suorastaan opettikin häntä panemalla toimeen puheluharjoituksia, ensin vain kahden kesken, mutta sitten myös muiden suomea taitavien rouvien seurassa, perjantaisin. Näihin seurustelutilaisuuksiin Godenhjelmien kodissa yhtyi sitten suomea paremmin oppiakseen moni semmoinenkin rouva, joka ei osannut muuta kuin "kyökkisuomea", mutta halusi perehtyä sivistyneeseen suomalaiseen seurustelukieleen. Tämä yhä kasvava kotiseura oli kai ensimmäisenä alkuna suurelle "Suomalaiselle Seuralle" (S. S.), jolla sittemmin oli tärkeä sija suomalaisuuden historiassa. Tähän suureen seuraan ottivat tietenkin osaa myöskin herrat, ja säännöllisesti kävivät siellä kaikki johtomiehetkin, Yrjö Koskisesta alkaen. Myöskin Aleksander siellä liikkui ainoana sotilashenkilönä siviilien joukossa. Hän oli niihin aikoihin solakka, pitkä eversti, tummaa kiharaista poskipartaansa hän piti Aleksanteri II:n tapaan, leuka sileäksi ajeltuna. Kaikki he liikkuivat siellä (Ylioppilastalon suuressa salissa) sivistyneiden daamiensa keskellä säteilevin katsein, kohteliain kumarruksin ja valituin elein, koettaen parhaansa mukaan olla sivistyneitä — suomeksi. Sehän se oli vanhan fennomanian A ja Ö: olla sivistynyt ja kuitenkin suomalainen.

Sekä herra että erittäinkin rouva Godenhjelmillä on luullakseni paljon suurempi merkitys suomalaisuuden historiassa kuin tavallisesti luullaan.

Rouva G. oli keskikokoinen, jotakuinkin täyteläinen vartaloltaan ja kasvoiltaan. Pieni, suora nenänypykkä. Silmät kirkkaan siniharmaat, iloisesti hymyilevät. Suu ikäänkuin vain iloisten asiain sanomiseen luotu, aina hymyn aiheita etsiskelevä. Puhe kaunisäänistä, suomenkielen sulosoinnuissa kyllästettyä. Muistan hänet ystävällisenä, hyväntuulisena, hilpeämielisenä, avuliaana olentona.

Lehtori Godenhjelm oli kasvultaan keskikokoista hiukan lyhyempi. Hänellä oli pitkä leikkotukka, silmillä kultasankaiset lasit, silmät tirrallaan, niin että tavallisesti vain luomien rako näkyi. Partaa hänellä oli ja ei ollut, se on, sitä kasvoi tai oli kasvamatta siellä täällä ominpäin ja vapaasti. Partaveitsi ei milloinkaan päässyt karhentamaan luonnostaan pehmeitä haivenia, jotka eivät ylittäneet kohtuuspituutta. Hän nauroi usein ja hartaasti, mutta ei ääneen; kuului vain kiihkeämpää tai hillitympää suhinaa hampaitten välistä. Samanlaista ääntä kuului myöskin, kun hän tahtoi osoittaa erikoista kohteliaisuutta tai kun hän tuli sanoneeksi jotakin rohkeata ja tavatonta, josta tuntui ikäänkuin pitävän pyytää anteeksi.

Omituista kyllä, tämä naurutapa oli ominaista koko perheelle, ja erittäinkin myös neiti Lindroosille, joka täti Godenhjelmin sisarena asui heidän luonaan. Se oli jonkinlaista "kohteliaisuusnaurahtelua". Mutta naisilla se oli äänekkäämpää ja sointuvampaa. Ensin pantiin vain lyhyeen: he-he-he, ja sitten vedettiin henkeä kuuluvasti ja pitkään. Sekin oli puolittain ikäänkuin anteeksipyytävää, puolittain leikiksi lyövää sävyltään, joka muistutti jonkinlaista — sanoisinko — hirnahtelemista. Alkulähteellä, nimittäin sisaruksilla ja erittäinkin täti Godenhjelmillä se kuului jopa miellyttävältäkin. Mutta juuri tämän miellyttävyyden vuoksi tapa ei rajoittunutkaan vain Godenhjelmeihin, vaan levisi matkintana vähitellen kaikkiin fennomaanisiin piireihin. Lopulta se puhkesi kukkaan suomalaisen tyttökoulun jatko-opistossakin, ja kun niin oli, niin tietääkin, kuinka laajalle se levisi! Melkeinpä vain siitä saattoi päättää, kuka kuului Suomalaiseen Seuraan, kuka ei, eli kuka oli sivistynyt, kuka ei.

Alunkaan pitäen, ja ainakaan näin yleiseksi levinneenä, tapa ei miellyttänyt Elisabetia ollenkaan.

Vielä äskettäin minä muistutin hänelle tästä asiasta koettaen matkia tuota muinaisfennomaanista iloittelutapaa. Elisabet muisti sen hyvin, muisti myöskin, ettei se ollut häntä miellyttänyt, ja nauraen rupesi kohta selittämään, miksi se ei ollut miellyttänyt.

— Katsopas, kun rouvat puhuivat tuolla tavalla naurahdellen, niin tuntui niinkuin he suomea puhuessaan eivät olisi olleet täysin tosissaan. He käänsivätkin aina takaisin ruotsiin, kun tuli puhe jostakin todellisesta, joka kiinnitti heidän mieltään. Mutta minulle oli suomenkielen käyttäminen kaikkea muuta kuin leikkiä, minun piti näissä seuroissa osata sanoa kaikkein totisimpiakin asioita suomeksi vain, sillä ruotsinkielestä minulla ei ollut niihin aikoihin aavistustakaan.

Elisabet kuvasi suhdettansa näihin rouvaseuroihin vielä näin:

— Olin useinkin suuresti hämilläni, kun olin antautunut jostakin tärkeänlaisesta kysymyksestä lausumaan mielipidettäni ja kesken kaiken täytyi huomata, että sanoja alkoi puuttua, kunnes piti avuttomana pysähtyä. Rouvat rupesivat toisilleen ruotsiksi selittämään, mitä olin mahdollisesti tarkoittanut, mutta selittivät aivan väärin, mikä sekä harmitti että hävetti. Siihen aikaan osattiin Suomessa muita ulkomaisia kieliä sangen vaillinaisesti, joten en yrittänytkään niillä avustaa itseäni, paitsi saksalla, kun rouva Godenhjelm oli läsnä ja rupesi tulkikseni. Mutta se seikka, etten osannut ruotsia, vaikutti, että minua kohdeltiin vähän niinkuin olisin ollut alaikäinen, joka ei vielä pysty ottamaan osaa monimutkaisiin keskusteluihin. Ymmärrän hyvin, että minua saatettiin pitääkin kovin vähätietoisena näissä suomalaisissa piireissä, sillä enhän minä tuntenut juuri ollenkaan Ruotsin historiaa enkä sen tänne siirtyneitä perinnäistapoja, ja että minulla sen sijaan oli Venäjän historian tuntemusta, tietoa sen kirjallisuudesta ja taiteesta, sen seikan olin jo itsekin unohtanut, joten minä usein omastakin mielestäni olin tyhmempi kuin muut ja vähitellen totuin olemaan alituisesti alakynnessä. Minulle hymyiltiin äidillisesti niinkuin omituiselle vierasmaalaiselle lapsukaiselle. — Mutta kerranpa minä rohkaisin mieleni. Harmitti kovasti, kun eräässä seurassa taas käänsivät puheen ruotsiksi juuri silloin, kun joutavista asioista siirryttiin totisempiin. Sanoin suoraan, että suomenkielen puhumista näissä seuroissamme ei saa ottaa leikin kannalta. Kaikki katsahtivat minuun kummastuneina. Niin juuri, jatkoin minä vauhtiin päästyäni, täytyy oppia sanomaan kaikki suomeksi, mitä vain ajattelee, sillä täytyy oppia ajattelemaankin suomeksi.

Vieressäni istuva rouva taputteli minua hiljaa polvelle, etten minä liioittelisi.

Rouva Ignatius sanoi:

— Minä en koskaan voi oppia ajattelemaan suomeksi, rakas Lisbet.

Rouvien kesken nousi vilkas ruotsinkielinen keskustelu. Mutta minä en hellittänyt. Minä sanoin, ettei siihen voikaan oppia niin kauan kuin käyttää ruotsia. Mutta täytyy aivan kokonaan luopua entisestä kielestä, väkisin puhua vain suomea, silloin varmaan oppii lopulta ajattelemaankin suomeksi. — Tämä puhe kiihotti rouvat vielä kiihkeämpään keskusteluun keskenänsä, jota minä en ymmärtänyt, koska se kävi ruotsiksi.

Mutta rouva Godenhjelm sanoi minulle jäljestäpäin, kun olimme hänen luonaan kahden kesken:

— Sinä liioittelit vähäisen siellä Ignatiuksessa, rakas Lilia. (Minua sanottiin monella nimellä: toiset sanoivat Lilia, toiset Liza, kolmannet Lisbeth.)

— Etkö siis ole samaa mieltä, että meidän pitää oppia ajattelemaan suomeksi? — kysyin häneltä.

— Kyllä, kyllä, mutta me emme voi jättää ruotsia noin vain ilman muuta. Hyvä on sinun puhua, kun et ruotsia osaakaan. Mutta sinä unohdat, että ruotsi on äidinkielemme ja me olemme sitä oppineet rakastamaan, vaikka nyt vihaammekin svekomaaneja. Emme voi ruotsia karkottaa vieläpä ajatuksistammekin. Ja olisikohan se edes oikeinkaan?

"Omituista oli" — sanoi Elisabeth kertoessaan minulle tästä keskustelusta — "etten siinä tilaisuudessa heti huomannut omaa asemaani. Olinhan minä puolestani luopunut venäjänkielestä, joka oli äidinkieleni, ja joka päivä hartaasti koetin ajatuksistanikin 'karkottaa' sitä pois suomenkielen tieltä. Olisin voinut heille lisäksi kertoa, ettei näiden alituisten ponnistusten takia rakkauteni venäjään ollenkaan vähentynyt. Ehkä päinvastoin. Ihminen ei ole semmoinen vaivainen ja rajoittunut luontokappale kuin esimerkiksi kissa, joka voi naukua itsensä kuoliaaksi, ellei pääse takaisin kotinurkkiinsa. Ihminen voi oppia rakastamaan toistakin kieltä ja toistakin maata, ja näin on hänen rakkautensa alue vain kasvanut kaksi kertaa suuremmaksi."

Elisabet ei olisi silloisella suomenkielen taidollaan suinkaan voinut heille tämmöisiä asioita selittää.

Että rouvat todellakin suhtautuivat häneen vähän niinkuin äidillisen alentuvasti, sen vaikutelman muistan omasta puolestani hyvin varhaisilta ajoilta. Mutta tuohan lienee niiden ulkomaalaisten tavallinen kohtalo, jotka eivät täysin hallitse seurapiirinsä kieltä. Yhtä varhainen ja selvä on minulla kuitenkin myös sen vaikutelman muisto, että useimmat rouvat kovin pitivät hänestä, ja ne, joiden kanssa hän saattoi vaihtaa ajatuksia jollakin ulkomaisella kielellä, kuten esimerkiksi rouva Krohn ja jotkut muut, näyttivät arvioivan hänen kehitystasonsa hyvin korkeaksi.

Hänen kertomuksessaan mainittu rouva Amanda Ignatius oli Tilastollisen Toimiston päällikön K. F. Ignatiuksen puoliso. Tämä melkein umpiruotsalainen herra oli tietääkseni niitä miehiä, jotka Yrjö Koskisen vaikutuksesta olivat omaksuneet suomalaisuuden aatteen, samoin kuin esimerkiksi Eneberg, Donner, Kihlman y.m., jotka eivät hekään osanneet suomea juuri nimeksikään, mutta silti eivät olleet suinkaan vähemmän hartaita ja sitkeitä fennomaaneja. Ignatiusten perhe oli suuri. Lapset koulutettiin suomalaisissa oppilaitoksissa. Vanhemmat yrittivät heidän kanssansa puhua suomea niinkuin vain parhaiten kykenivät, pelkkiin yrityksiin se taisi kuitenkin jäädä. Olimme myöhemmin hyvin paljon yhteydessä näiden lasten kanssa. Vanhin, Aino, meni sittemmin naimisiin Meurmanin pojan Oton kanssa, nuorempi tyttäristä Elina oli naimisissa lääkäri Eliel Varénin kanssa, nuorin, Katri, on naimisissa tohtori Bergholmin kanssa. Pojista ovat Kaarlo ja Hannes olleet koko maassa hyvin tunnettuja toimihenkilöitä.

Rouva Amanda Ignatius oli Elisabetin parhaimpia ystäviä. Hän oli isokokoinen, täyteläinen, hyvin taloudellinen, reipas, valtansa tunteva käytännön ihminen, joka kyllä alistui nurkumatta jopa suuriin uhrauksiinkin valmiina, miehensä kaikkiin fennomaanisiin aatteisiin, mutta jonka taloudenjohtoon sen sijaan ei ollut kenenkään sormeansa pistäminen, ei edes miehenkään. Jos miehen ala oli aatteet, niin kyllä talous oli vaimon, ja hän kovasti varoitti Elisabetiakin pitämään näiden alojen rajat jyrkän selvinä. Hän otti opettaakseen Elisabetia monen monissa käytännöllisissä talousasioissa, jopa piti pieniä tutkintojakin, päästäkseen selville niistä erehdyksistä, joita varmasti uskoi Elisabetin tekevän.

Neuvojia oli Elisabetilla paljon.

— Tietysti Lisbeth ostaa voita moneksi kuukaudeksi silloin, kun se on halpaa? — oli häneltä joku rouvista kysynyt.

Elisabet vastasi, ettei hän voi sitä tehdä, sillä Aleksander antaa hänelle vain viikkorahat kerrallaan.

— Mutta voisihan Lisbet sanoa, että täytyy ostaa sata naulaa voita yhdellä kertaa?

— Sitä en voi tehdä.

— No, miksi Lisbet, ei voi?

— Minun on aina niin vastenmielistä nähdä Aleksanderin tulevan tyytymättömäksi.

— Sanooko hän mitään?

— No, ei juuri sanokaan, mutta minä näen sen. (Tässä Elisabet kaiketi ajatteli Aleksanderin tavallista, tuskin huomattavaa silmäkulmain rypistystä.)

— Ja Lisbet menee kauniisti pois? Eikä pyydä enempää? Niinkö?

— Niin.

— Voi, voi, rakas Lisbet, tietääkö Lisbet, että jokaisen miehen voi kääriä sormensa ympäri niinkuin langan.

— Kyllä.

— No miksi mennä pyytämään noin burduus — kuinka se on suomeksi? — pitää tehdä ensin iloiseksi ja kysyä neuvoa ja mies sanoo itse: mutta koska voi on niin halpaa, eikö olisi viisaampaa ostaa enemmän yht'aikaa? Kyllä he kohta antavat rahaa, kun saavat itse keksiä ja olla meitä viisaampia.

Tästä kysymyksestä — miehen käärimisestä sormensa ympäri — Elisabet ja hänen ystävänsä eivät päässeet koskaan yksimielisyyteen. Elisabet ei semmoista tahtonut, mutta ei voinut hänelle selittää miksi. Ei osannut riittävästi suomea, vaikka osasikin monin verroin paremmin kuin hän. Mutta kertoessaan myöhemmin tästä ja monesta muusta asiaa koskevasta keskustelustaan saman rouvan kanssa hän sanoi: "En osannut selittää hänelle, että minun mielestäni tuo sormen ympäri kääriminen olisi ollut samaa kuin miehensä edessä viekasteleminen, tai suoraan puhuen: se on miehensä pettämistä."

Paitsi näitä Elisabetin puolella olleita rouvaseuroja, kävi luonamme vierailulla hänen ja Aleksanderin yhteisissä illanvietoissa usein myöskin Bergbomin teatterin jäseniä.

Tämä oli meistä lapsista aivan valtavaa.

Nähdä omissa kotihuoneissa henkilöitä, joita muutama päivä sitten oli nähnyt näyttämöllä yleisön ihastuksen, kättentaputusten ja haltioituneiden hyvähuutojen kohteina, nähdä heitä aivan läheltä, kuulla heidän puhuvan, nauravan, juovan teetä aivan tavallisina ihmisinä, — se oli vaikutukseltaan aivan valtavaa. Tuossa pappa puhelee maailman suurimman näyttelijän, Vilhon kanssa, ja mamma neiti Toikan kanssa, joka on lumonnut koko Helsingin suloisella olennollaan ja hurmaavalla näyttelemisellään. Tuossa on suuri kaunotar rouva Lundahl, tuossa Bruno Böök, joka näyttämöllä oli aina niin uljas mustine silmäkulmineen ja kalpeine ihoineen, mutta nyt näyttäytyi tavallisessa asussaan, melkein aivan ilman kulmakarvoja ja iho tasaisen punertavana. Että hänet näin näimme, oli olevinaan suureen salaisuuteen vihkiytymistä. Se oli suuri kunnia talolle. Me emme tulisi kenellekään ilmaisemaan, millainen hän todellisuudessa oli, tuo naisten ääretön teatteri-ihastus! Entä herra Lundahl, joka niin verrattomasti osasi näytellä mustalaisia, osasi tekeytyä synkäksi, hylätyksi, toivottomaksi, — tuossa hän nyt iloisesti, ihan tavallisena kuolevaisena keskustelee veikeän Aspegrenin kanssa, joka aivan erehdyttävästi matki englantilaista lordia "Laululintusessa", sitten kun se vaaleakutrinen Lydia Lagus ja "tenori" Himberg olivat yhtyneet Arkadian teatteriin.

Vilho piti konnien osista. Hän oli kokonaan näyttelijä eikä välittänyt tekeytyä viehättäväksi niinkuin Bruno Böök. Vilhoa pidän muistojeni perusteella vieläkin maailman parhaimpana näyttelijänä. Näin minä äsken Moissinkin (Berliinissä), mutta hän sekä syvällä äänellään että muilla eleillään koetti miellyttää yleisöä. Vilho ei näytellyt, hän oli se henkilö, jota hän esitti, ainakin katsoja unohti, että tuo oikeastaan oli Vilho. Sen vuoksi Vilhon oleskelu kotihuoneissamme tuntui samalta kuin jos siellä olisi liikkunut jumalia.

Varmaankin se seikka, että suomalainen teatteri suomalaiselle ihmiselle merkitsi suuren valon välähdystä, joka avasi hänelle taidemaailman aivan uudelta, ennen aavistamattomalta puolelta, vaikutti siihen aikaan sellaista taiteilijain jumaloimista. Ei todella tuntunut olevan ihmistä, joka suomalaisuuden nousukaudella olisi saanut nauttia suurempaa arvonantoa ja ihailua kuin näyttelijä. Ja toiselta puolen sellainen arvonanto juuri synnyttikin suuria näyttelijöitä. He elivät taiteessaan samaa suomalaisuuden nousua, joka vei kaikkia jotakin tuntematonta, valoisaa, toiveikasta kohden.

Mutta Bergbomilla oli vielä jotain muutakin mielessä. Hän perusti suomalaisen oopperan. Ja niin hän nosti myöskin musiikkimaailman väliverhon suomalaisen edestä. Jo vaikenee Kalevalan yksitoikkoinen kannelsäestys, sen hymisevä helinä kuolee pois. Mutta mitä tämä uusi on? Uudet ihanat soinnut kajahtavat suomalaiseen korvaan. Ne tulevat kaukaa ulkomailta, vieraat ovat säveltäjät, vieraat soittajat, vieraat laulajatkin, mutta sanat ovat selvää suomea! Kuulkaa! Uudet ihanat sävelet yhteenkasvettuneina suomalaiseen runoon! Norjalainen Ida Basilier — laulaa suomea! Hortense Synnerberg, Strömmer, Alma Fohström, Bruno Holm — laulavat suomea! Signe Hebbe — suomea! Kuuluisa unkarilainen tenori Navratil — suomea!

Mozart, Gounod, Verdi — suomalaisessa asussa, omina, läheisinä! Voiko johtaa uutta kansaa suurempiin valloituksiin!

* * * * *

Tuona riemukkaana suomalaisuuden nousukautena olimme 5:nnen, 6:nnen luokan koulupoikia. Me vain tunsimme, että jotakin uutta, suurta tapahtuu ympärillämme, ja siksi mekin elimme aikuisten riemussa.

Asuimme siihen aikaan Albertinkadun 31:ssä, rehtori Mélartin talossa, — hänkin suuri fennomaani ja suurten summien uhraaja. Missä vain oli fennomaaneja, siellä kyllä näkyi aina Mélartkin. Hän oli ylen äveriäs, hänellä oli hyvin pitkät kädet, hän kulki etukumarassa ja oli sangen vähän kaunis kasvoiltaan, mutta suomalaisuus teki silloin rumatkin ihmiset kauniiksi ja rakastetuiksi.

Tämän kulmatalon toinen pitkä puurakennus kulki Antinkatua (Lönnrotinkatua) pitkin. Siinä oli kaksi huoneistoa, joista toisessa asui joku näyttelijätär, muistaakseni neiti Stenberg, ja toisessa tirehtööri Avellan kahden tyttärensä, Kaarolan ja Titin kanssa. Kolmas hänen tyttäristään, Elisabet, oli naimisissa Suomettaren päätoimittajan Viktor Löfgrenin kanssa.

Avellan itse ei osannut suomea nimeksikään, eivätpä liioin tyttäretkään, mutta niin harras oli heidän suomenmielisyytensä, että alituisesti takoivat suomea päähänsä. Kaunis, tumma, sinisilmäinen Titti (johon tietysti sekä Kasper että minä olimme korvia myöten rakastuneet) ei kyllä tainnut saada suomenkielen sääntöjä kauankaan pysymään päässänsä, mutta sen sijaan oli Kaarola niin tosissaan ja niin tarmokas, että harjoitteli suomeksi erinäisiä rooleja (sillä niistä sanottiin suomea parhaiten opittavan) ja vihdoin hämmästytti Helsingin esiintymällä suomalaisen teatterin näyttämöllä. Hän alkoi kohta kulkea voitosta voittoon, niin voittamattomilta kuin vastukset ja kielivaikeudet näyttivätkin. Hänen marmoriin hakattava, mahtava uransa on kilvoitusta, jota hyvin käy rinnastaminen ja vertaaminen koko suomalaisuuden nousukauden taisteluun: sama hellittämätön ponnistus uuden, vaikean kielen oppimiseksi ja omistamiseksi, sama uhrimieli, sama tarmo, sama hehkuva, kaiken voittava innostus.

Kaunis Titti se joutui sittemmin naimisiin nuoren luutnantin, Löfgrenin veljen kanssa, ja katosi jonnekin Oulun tienoille, jonne luutnantti sai määräyksen perustettavan asevelvollisen armeijan palvelukseen. Ja turhaan Esplanadin leijonat sitten hakivat katseillaan, minne heidän kaunottarensa oli joutunut. Eivät löytäneet mistään eivätkä enää milloinkaan. Tätä kohtaloa arvosteltaessa Kasper sanoi Titistä: ähä! miksi ei oppinut suomenkieltä!

Saman talon Albertinkadun puoleisessa puurakennuksessa oli myöskin kaksi suurta huoneistoa. Toisessa asuimme me, pitkän pihan ollessa yhteisenä Avellanien kanssa (jonka johdosta me olimmekin saaneet nähdä Tittiä joka päivä ja joskus juosta leskeäkin hänen kanssaan). Toisessa huoneistossa asuivat Koskiset. Ja kerran pihalla leikkiessämme saimme nähdä sen ihmeen, että Koskisen tytär, joka oli niin ujo, että punastui joka sanasta, — että tämä ujo tyttö telmi veljiensä kanssa! Ensin kuului heidän puoleltaan juoksua ja kovaa melua, sitten yht'äkkiä ikkunanpuolikas paiskautui auki, ja Sakari — rentonaan nauraen — alkoi työntyä siitä ulos sisarensa pakottamana, joka pöytäliinaa huiskuttaen hääti häntä pellolle. Että siis Koskisenkin totisessa perheessä osattiin näin ilakoida! Että hurskas, naisellinen impi, joka ei avannut suutaan seuroissa eikä käynyt teatterissa, että hänkin osasi telmiä! — sitä emme olisi osanneet aavistaakaan. Se lähensi meitä heihin ja heidän sisareensa.

Nurkkatalossa kadun toisella puolella asuivat Strömmerin sisarukset, joista toisesta tuli sittemmin Emmy Achté ja toinen katosi jonnekin Norjaan, mutta tämä toinenkin oli oivallinen laulajatar ja kuului suomalaiseen oopperaan. Heidän kaksi ikkunaansa olivat meitä vastapäätä kadun toisella puolella. Usein näimme heidän menevän tai tulevan kaupungilta, iloisesti keskenään puhellen. "Trubaduurissa" heillä oli kumpaisellakin osansa, vanhempi esitti Leonoraa ja nuorempi Azusenaa. Minä ihailin erittäinkin nuorempaa. Hänen kohtauksensa mustalaisleirillä, hänen synkeä tuijottamisensa nuotioon ja mustalaisen kohtaloja valitteleva laulunsa "Valkea rä-ä-ä-äiskyy…" ei mene milloinkaan mielestäni. Näin hänestä kauniita, liikuttavan helliä unia, ja kun oopperasta tultua hänen huoneensa valkoisten huntu-uutimien taa syttyi yölampun valo, oli minusta elämä saavuttanut ylimmän runollisuutensa.

Kasperilla ja minulla oli sekä oopperoissa että puhenäytelmissä pysyvä paikkamme toisen "rivin" etutuoleilla. Aleksanderilla ja Elisabetilla oli abonemangipaikkansa 9:nnessä permantoaitiossa vasemmalla. Kaikki istuivat Arkadian katsomossa tutuilla paikoillaan. Almbergit (Suomettaren Matti rouvineen) istuivat vastapäätä oikealla, samoin rouva Heurlin (Bergbomin sisar), "Emelien" valkoisen kellertävä, pyöreä pää vilahteli tavallisesti näyttelijäin aitiosta, kaikki punatukkaiset Gripenbergit suosivat aina ensimmäistä riviä, Yrjö Koskinen, Jaakko Forsman, Löfgren ja muut fennomaaniherrat, usein myöskin Aleksander olivat permannon nojatuoleissa, ja väliajoilla he aina nousivat seisoskelemaan orkesterinkaidetta vasten, selin näyttämöön.

Oopperan jäsenet eivät juuri vierailleet luonamme siitä yksinkertaisesta syystä, että he, vaikka lauloivat suomea, eivät osanneet sitä puhua; Elisabet sitä vastoin kyllä puhui suomea, mutta ei laulanut. Ainoa, joka hartaasti opiskeli myöskin puhumaan suomea, oli laulajatar Naemi Ingman, ja hän tuli useinkin yhteyteen Elisabetin kanssa. Hän asui ihastuttavan vanhan rouvan, Elise Heintzien luona, joka puolestaan oli ollut J. V. Snellmanin jouduttua leskeksi hänen lastensa kasvattajana ja hoitajana ja oli tietenkin Snellmanin vaikutuksesta lämmennyt suomalaisuudelle. Tämä rouva Heintzie ja Elisabet olivat lujasti ystävystyneet. Heidän ystävyytensä pohjana eivät kuitenkaan olleet yksinomaan yhteiset sympatiat suomalaisuutta kohtaan, vaan pikemminkin muut aatteelliset kysymykset, jotka koskivat elämäntarkoituksen arvoituksia, siis — miksei sanoisi — uskonnollisia kysymyksiä. Kaikki muut Elisabetin fennomaaniset rouvatuttavat pitivät lujasti kiinni oikeaoppisesta luterilaisuudesta, sen dogmeista, kirkossakäymisestä, herranehtoollisen nauttimisesta. Ja Elisabetin lukuisien lasten vapaina kasvaessa hänelle kävi aikaa myöten yhä tärkeämmäksi löytää tästä luterilaisuudesta edes joitakin puolia, jotka olisivat olleet sopusoinnussa hänen luonnolliseen ihmisjärkeen perustuvan ajattelutapansa kanssa. Tässä kohden häntä auttoi rouva Heintzie lohduttaen häntä ja selittäen, että rehellinen ja väsymätön pyrkiminen kaikkeen jaloon ja hyvään, lasten johdattaminen uskomaan tätä jaloa ja hyvää oli jo sekin "Herralle otollista pyrkimystä". Elisabet kiintyi tähän ystävään kuin kauan kaivattuun suojaan. Aivan odottamatta heidän keskustelunsa rupesivat myöskin tukemaan Elisabetin suomalaisuuspyrintöjä, sillä mikäpä oli jalompaa ja parempaa kuin yhä laajentaa rakkauttansa kansaan ja kannustaa lapsiansa samaan? Ehkä näissä filosofisissa keskusteluissa rouva Heintzienkin suomalaisuuden harrastus syventyi.

Muistan puolestani elävästi sekä rouva Heintzien että suloisen Naemi Ingmanin. Kerran, vielä koulupoikina ollessamme, tuo vanha, ylen sivistynyt ja miellyttävä rouva kunnioitti Kasperia ja minua kutsumalla meidät luokseen illallisseuraan Aleksanderin ja Elisabetin mukana. Siellä oli myöskin Naemi Ingman. Vieraita oli paljon. Vilkas keskustelu koski tietenkin suomalaisuuden asiaa eli fennomaanien ja svekomaanien yhä kiristyviä välejä. Naemi Ingman istui illallisilla keskikohdalla pitkää ruokapöytää. Ja siitä, että hän niin vilkkaan uteliaasti käänteli miellyttävää päätään puhujasta toiseen, ilmeinen nautinto pehmeillä, vaaleaverisillä kasvoillaan, saattoi varmasti päättää, että nyt hän oli jo muuttumassa fennomaaniksi ja kohta puhuva seuroissa suomea, vastakohtana muille suurille laulajille ja laulajattarille, jotka kyllä lauloivat suomeksi, mutta seurustelivat vain ruotsalaisten kanssa.

Voisi ajatella, että semmoinen mies kuin Aleksander, joka oli saanut kasvatuksensa Haminan kadettikoulussa ja jonka lähimmät toverit siis kuuluivat tunnettuihin aatelissukuihin, usean hänen luokkatoverinsa ollessa huomatussa asemassa, mikä kuvernöörinä, mikä suurpankin johtajana, ja keskenään harrastaessa upeaa seuraelämää, olisi hänkin yhtynyt näiden entisten ystäväinsä piireihin. Mutta se ei voinut käydä päinsä, ensiksikin koska ruotsalaiset seurapiirit vieroivat Aleksanderia hänen fennomaanisuutensa tähden, ja toiseksi koska Elisabetia pidettiin ruotsinkieltä taitamattomana muukalaisena, jommoisena hän ei voinut herättää sivistyneistön mielenkiintoa. Lieneekö tässä Elisabetin täydellisessä vieroituksessa kaikesta ruotsalaisesta sivistyneistöstä ollut jotakin tahallisuutta Aleksanderin puolelta, lieneekö se ollut hänen "suunnitelmiansa", on vaikea sanoa. Ehkä hän pelkäsi, että Elisabet, joka oli henkisesti sangen korkealla kehitystasolla — itse siitä tietämättä —, helposti täällä Suomessa kiintyisi kulttuuria ja vapaamielisyyttä edustavaan ruotsalaiseen sivistyneistöön, joka paremmin kuin jäykät pietistien jälkeläiset vastasi Elisabetin pietarilaista entisyyttä. Varmaa vain on, ettei Elisabet koko elinaikanaan tullut tutustuneeksi ainoaankaan merkittävään ruotsinmieliseen henkilöön.

Suomalaisuus oli se voima, joka Elisabetille niinkuin Aleksanderillekin tämän liikkeen nousukaudella yksin määräsi, kuka oli ystävä, kuka luonnollinen vihamies. Mitkään "kulttuuritasot" eivät saaneet ihmisiä liittymään toisiinsa, jos toinen oli suomen- ja toinen ruotsinmielinen. Eipä edes voimakkainkaan vanhan ajan yhdyssiteistä, nimittäin verisukulaisuus, — eipä edes sekään jaksanut enää pysyä määräävänä, jos joutui ristiriitaan suomalaisuuden kanssa: sukulaisside katkesi, suomalaisuudenside oli voimakkaampi. Se liitti ikuisilla siteillä yhteen mitä erilaisimpia ihmisiä, eri yhteiskuntaluokista, eri kehitystilassa olevia, eri makuihin, eri tapoihin kasvatettuja, jotka eivät ikinä muuten olisi toistensa tuttaviksikaan joutuneet.

Lähtemättömästi ovat mieleeni painuneet Aleksanderin totikutsut, jommoisia fennomanian pääpomot jokainen vuorostaan joka viikko pitivät. Ei niin, että olisin voinut koulupoikana tai edes vielä ylioppilaanakaan olla niissä läsnä ja kuulla mitä puhuttiin, vaan niin, että usein uudistuva kuva hänen työhuoneeseensa kokoontuneista, innokkaasti keskustelevista ukoista, joka kuva näkyi avatuista ovista muihin huoneisiin, on vuosien kuluessa muodostunut mielikuvituksessani jonkinlaiseksi symboliksi koko tästä fennomanian nousukaudesta.

Mikä ihmeellinen kohtalo olikaan viskannut nuo ihmiset yhteen?

Huone oli alkuillasta kirkas ja puhelu tuntui ensin pinnalliselta, niinkuin vain voinnin kyselyiltä, uutisten kertomiselta, valittiin istuinpaikkoja, leikeltiin sikarinpäitä. Sitten tuli ukko Meurman, ja kohta kuului huoneesta naurun räjähdys. Tietysti hän oli heti sisälle astuttuaan leikannut sukkeluuden ja jäänyt lasiensa yli katsomaan sen vaikutusta läsnäolijoihin, hänen oman totisena pysymisensä yhä kiihdyttäessä toisia nauramaan. Harvoille on suotu kyky olla itse nauramatta sukkeluuksillensa. Se oli Meurmanin vahva puoli.

Meurman oli noihin aikoihin jo harmaantunut, myöskin hänen ennen mustanvivahteiset tuuheat viiksensä. Rehevästi yhäkin kasvava harmaa tukka pyrki usein jäämään niskasta vähän liian pitkäksi. Parta, joka oli ehkä alunperin tarkoitettu muodoltaan hänen nuoruutensa aikaisen Nikolai I:n poskipulisonkien tyyliseksi, oli ukolla vähitellen kasvanut yhteen leuan alle tuuheaksi kimpuksi, leuan ollessa edestäpäin ajeltuna, joten parran muoto muistutti vanhoja merimiehiä tai luotseja. Tunnuksellisinta olivat Meurmanin kasvoissa kuitenkin hänen perin vaaleanharmaat silmänsä ja niiden terävästi palava musta keskus sekä vielä jokin lisärengas, joka antoi noille silmille jotakin teräksenkovaa. Ne katsoivat tavallisesti lasien yli ja saivat siten otsan vähän etukumaraan, niinkuin puskemaan valmistuvalla härällä. Hyvä jos oli odotettavissa vain jokin sukkeluus, mutta paha niille, joita vastaan oli valmistumassa arvostelun murhaava isku. Hän osasi ankarasti lyödä kirjoituksissaan, mutta puheessaan ei suinkaan vähemmän. Ylpeä ja armoton vihollisilleen.

Ja kuitenkin, lieneekö maailmassa ollut sen nöyrempää auktoriteetin tunnustajaa ja siihen alistujaa? Koko hänen tahtonsa ei ollut mitään muuta kuin — Koskinen, Jaakko Forsman, Ignatius, Löfgren. Hän kyllä leijonana riehui ja taisteli kirjoituksissaan, hän pani liikkeelle koko synnynnäisen sukkeluutensa ja naurattamistaitonsa, välistä hän teki polemiikeissaan riemukkaan vallattomia hyppyjä niinkuin hieho, joka on äsken päästetty kevätlaitumelle. Ja ruotsalaiset ihmettelivät hänen itsenäisyyttään ja säkenöivää neroansa ja sanoivat häntä "Kangasalan oraakkeliksi". Mutta kyllä asia sentään taisi olla niin, ettei tämä oraakkeli tehnyt vahingossakaan hypähdyksiä sen piirin ulkopuolelle, minkä hänen auktoriteettinsa olivat hänen ympärilleen aidoittaneet. Hänen alistuvaisuutensa tässä suhteessa oli hämmästyttävä. Hän ei milloinkaan suuttunut oikaisijoilleen, jotka toverillisesti repostelivat ja raatelivat hänen kirjoitusehdotuksiaan, jopa ne joskus kokonaan hylkäsivät. Vähäisen hän ensin ikäänkuin myrkkyili, mutta jo iski taas jonkun sukkeluuden, kaikki purskahtivat nauruun, ja tyytyväisenä näkyy Meurmanin käsi ojentuvan sokeriastiaa kohden, sokerit kilahtavat lasiin, kuuma vesi höyryää, ja totilasit täyttyvät. Innokas puheensorina pääsee alkuun eikä enää vaikene.

Pian oli huone täynnä sinistä sikarinsavua.

Pienikasvuinen, hintelä Löfgren, Suomettaren toimittaja, siellä jo hihittää kuulumatonta nauruansa. Se mies ei ääntä pitänyt. Sanoi vain tuon tuostakin jotakin oikaisevaa, arvostelevaa, kertoi jonkin uutisen tai paljasti vastapuolueesta jonkin ilmisaamansa kulissintakaisuuden, joka kohta ohjasi keskustelun uusille urille ja antoi hänelle uusia aiheita artikkeleihinsa. Näin hän sanatonna johti keskustelua. Itse vain nauraa hihitteli paikallaan. Sakeneva tupakansavu sai hänen suuret, tulehtuneet silmänsä tihruisiksi ja punehtuneet luomet räpyttelemään taajaan. Ohimosuonet elivät hermostuneesti ja pyrkivät levittämään verkkoansa harvan tukan otsalahdelmiin, jotka ylettyivät kauas päälaelle. Ankarassa sanomalehtityössä rasittuneita silmiään hän kertoi valelevansa joka aamu kylmällä vedellä säännöllisesti sata kertaa, ennen kuin ne pystyivät uusiin töihin.

Vaikka savu himmensi Löfgrenin olennon, ei se pystynyt himmentämään sohvassa tyytyväisenä myhäilevää Ignatiusta, Yrjö Koskisen erikoista ystävää ja luottamusmiestä, tuota suurta tilastollisten, kameraalisten, kunnallisten ja muiden käytännöllisten asiain tietäjää, tuota maltillista, harkitusti punnitsevaa ja aina hymyilevää miestä. Hänen punertavat kasvonsa olivat puhtaiksi ajellut kaikista parran ja viiksien haivenista, joten sileä iho pääsi sitäkin paremmin hymyyn pyöristymään.

Yhtä vähän sai savu valtoihinsa jykevää Jaakko Forsmaniakaan (Koskisen veljeä), joka puolestaan ei milloinkaan nauranut, ei osannutkaan, eipä hymähtänyt Meurmanin mehevimmillekään sutkauksille, jos nyt ylähuulen toinen kulma hiukan värähtikin tai kuului pieni rykäisy, parhaassa tapauksessa hän myös hiukan liikahti tuolillaan, siinä kaikki, muiden pidellessä mahojaan. Hänen täyteläisyytensä vuoksi hänen kauluksensa ja vaatteensakin tuntuivat olevan liian ahtaat. Äärimmäinen likinäköisyys taas vaikutti, että hänen muljosilmänsä, jotka katsoivat paksujen lasien läpi, näyttivät uneliailta ja tylsän ilmeettömiltä. Sitä tehokkaammilta vaikuttivat hänen lausuntonsa, sillä ne olivat täynnä mitä hilpeintä huumoria kaikessa asiallisuudessaan, ja milloin vaadittiin, myöskin mitä vilkkainta, tarmokkainta, säälittömintä puoluetaktiikkaa, esitettynä teennäisen ja välinpitämättömän vitkastelevasti. Kun niikseen tuli, saattoi Forsman olla kaikista fennomaaneista radikaalisin — näin kotipiirissään — vaikka hän kyllä vieraammista tuntui hyväntahtoisen maltilliselta. En tiedä, lieneekö tähän juurevaan juristiin pystynyt mikään ihannoiva aatteellisuus, mutta fennomanian ja tämän johtavan ryhmäkunnan aineellinen menestys ja realiset valloitukset olivat hänelle kaikki kaikessa. Käytännöllisten puolue-etujen tieltä saivat väistyä kaikki muut näkökohdat, niitä ei hänelle ollut olemassakaan. Naimisiinkin olisi nuorten miesten ollut hänen mielestään mentävä vain suomalaisuuden etua silmällä pitäen, jos esimerkiksi kannatusvarat siihen tai tähän laitokseen olivat alkaneet vuotaa kuiviin. Ja hän katsahti salaisen halveksivasti nuorukaiseen, kun tämä mainitsi esteeksi joitakin muka esteettisiä näkökohtia. Jos uhrautuvaisuutta, niin uhrautuvaisuutta!

Aleksanderin muistan olleen enimmäkseen seisaallaan, joko hän sitten nojasi selin uunia vastaan tai solakkana ja suorana liikkui vieraittensa keskellä. Hänen sotilasunivormunsa hopeiset napit kiilsivät savun seasta, ja kasvot punoittivat isännöimisen hartaudesta.

Savu sakeni. Väittelyt ja keskustelut kävivät yhä eloisammiksi. Pahoin pelkään, että asiat olisivat selvinneet ehkä paremmin ja pikemminkin, elleivät niin monet olisi puhuneet samalla kertaa, vaan sanoneet sanottavansa rauhallisesti kukin paikaltaan, nousematta liikehtimään ja ääniään korottamatta. Nyt piti puhetta jo harvasanainen rehtori Mélartkin, liikutellen käsiään. Ja hiljainen, siivo Godenhjelm piti innokkaita selosteluja, pitkä tukka sekaisena otsalla. — Kunnes Elisabet, ainoa naispuolinen tässä herrainryhmässä, avasi ruokasalin ovet ja kutsui herrat illalliselle seisomapöytään.

Milloin Koskinen itse sattui olemaan mukana, ei keskustelu päässyt tällaiseen vauhtiin, sillä hänen esittäessään jotakin muut olivat ääneti, hartaasti kuunnellen. Sitä paitsi oli tapana, että hänen läsnäollessaan kaikki käyttivät suomea, itse Ignatiuskin, Meurmanista puhumattakaan, jotka kumpikin mieluummin puhuivat ruotsia. Joten keskustelu, Koskisen läsnäollessa, ei päässyt samaan vilkkaaseen vauhtiin kuin kaikkien puhuessa ruotsia. Varmasti olisi Koskinen itsekin sanonut sanottavansa esteettömämmin ruotsiksi, mutta hän oli tässä asiassa hyvin pedanttinen. Suomenkielellä selviytyminen juuri tieteen, historian ja hallinnon aloja koskevissa keskusteluissa näytti tuottavan hänelle mitä suurinta nautintoa. Melkein jokaiseen kokoukseen hän toi uusia keksimiänsä sanontoja, jotka usein olivat epäonnistuneitakin ja todistivat toistaiseksi vielä puutteellista kielikorvaa.

XIII. SOTA SYTTYY.

Vähän myöhempinä aikoina, kun olin jo lopettamassa koulunkäyntini ja vanhempi veljeni oli jo ylioppilaana — sanon häntä yhä edelleen vain Kasperiksi — saattoi havaita, että nuo fennomaanisten johtomiesten intiimit kokoukset alkoivat ikäänkuin muuttaa luonnettansa. Niistä ikäänkuin katosi entinen hilpeä, riemukas, vapaa intoilu, ja valoisan, yläilmoihin katsovan aatteellisuuden sijaan näytti pääsevän valtaan jokin huolestuneisuus, joka, katse maisiin asioihin luotuna, kohdistui ulkoapäin kasaantuviin taktiikka- ja taistelukysymyksiin. Jotakin uutta ja odottamatonta alkoi olla ilmassa.

Se, minkä fennomanian nousukausi oli luonut, ei ollut vähäistä. Kukoistihan Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, taidelaitoksia oli syntynyt, kouluja oli perustettu yli maan, sanomalehdistö kasvoi kasvamistaan, niin että pian jokaisella läänillä jo oli oma lehtensä. Mutta luoduksi tuli vielä paljon suurempi asia. Oli syntynyt uusi yleinen mielipide, "fennomania" oli levinnyt yli koko maan ja sen ääntä massavoimana ei minkään ryhmäkunnan käynyt enää sivuuttaminen. Jos ohjakset jäivätkin vanhojen johtajien käsiin, niin kyllä tämä koko maan käsittävä fennomania oli ohjattava vain sinne, mihin se itse otti mennäkseen. Ja se alkoi mennä niinkuin lumivyöry, keneltäkään tietä kysymättä.

Sanomalehdistön toimittajiksi maaseudulla oli siirtymässä jo nuoremman sukupolven miehiä. Oli alkanut kuulua ääniä, jotka ilmaisivat tyytymättömyyttä johtomiesten epäreaaliseen aatteellisuuteen, pelkissä tulevaisuuden kuvitelmissa elämiseen, ja vaadittiin eteenpäinmenoa, reaalisempaa suomalaisuuden ohjelman toteuttamista, varsinaiseen valtataisteluun nousemista ruotsalaisuutta vastaan, hallitusvallan anastamista suomalaisiin käsiin. "Yksi mieli, yksi kieli"-ohjelma ei saanut olla enää pelkkänä tulevaisuuden häämötyksenä, vaan oli kouraantuntuvasti ja tässä elävässä nykyisyydessä toteutettava.

Sanottiin, että Koskiselta puuttui Suomen valtion ihanne. Valtiollisuus, joka oli ruotsinmielisten patrioottien ominaistunnus, oli Koskiselle jollakin tavalla vastenmielinen. Hänen suuret sympatiansa kohdistuivat suomenkieleen ja sen viljelykseen sivistyskielenä, ne olivat paremmin heimokunnallista kuin valtiollista laatua. Hänen suuri historiansa oli kirjoitettu Suomen suvun vaiheista eikä sen kehityksestä valtioksi.

Tuossa voi olla sen verran perää, että nousukauden fennomania todella katsoi päätyön jo tehdyksi, kun se oli Suomen heimolle avannut mahdollisuuden hengenviljelykseen kaikilla aloilla sen omalla kielellä. Mutta väärin oli sanoa, ettei se muka olisi ajatellut tämän kansakunnan muodostamista valtioksi, jossa kansankieli olisi astunut ruotsinkielen tilalle ja tunkenut sen tieltään. Se ei vain ajatellut, että tuon olisi pitänyt tapahtua väkipakolla nyt heti. Sellainen ajatus oli sille todellakin yllätys. Ja vielä enemmän kuin yllätys. Se kuulosti syytökseltä. Niinkuin olisi sanottu: kun ette ole sitä tehneet, ette ole mitään tehneet!

Paitsi vastaluotua sanomalehdistöä oli yleisen mielipiteen ehkä herkimpänä ilmaisijana siihen aikaan ylioppilasnuoriso Lauri Kivekkäineen ja Jonas Castréneineen, jotka sitä johtivat.

Nuorethan ovat aina olleet ja tulevat kaiketi aina olemaan siinä luulossa, että voidakseen taistella uusien ihanteiden puolesta ja saadakseen niille yleisön kannatusta täytyy ensin tehdä vanhat vihollisikseen. Ja siinä onnistuakseen täytyy siis aliarvioida vanhojen aikaansaannoksia, saada ne unohtumaan. Nuorista tuntuu, että elämän koko uutuus, mahti ja riemu on oikeastaan vasta heistä syntyisin, — että he itse ovat uusien ihanteittensa ainoat luojat, — että maailma ei ole mitään samanveroista ennen tuntenut. Ja he tahtovat nyt välttämättä saada koko yleisönkin ajattelemaan heistä samaa.

Fennomanian nousukauden johtohenkilöt eivät kuitenkaan olleet vielä niin vanhoja, että olisivat ehtineet tarmonsa menettää ja suostuneet jättämään Snellmanin "koko programmin toteuttamisen" Lauri Kivekkään tai Jonas Castrénin asiaksi. Johan nyt!

Niin paljon lienevät kuitenkin suuren yleisön radikaalisuuteen kallistuminen ja nuorten kapinallisuus vaikuttaneet asioiden kulkuun, että vanhojen oli todella pakko ottaa harkitakseen kysymystä suomenmielisten tunkeutumisesta hallitukseen.

Tämäpä oli heille peräti mutkallinen ja odottamaton huoli. Ja siinä koko syy, miksi johtomiesten yksityisistä kokouksista katosi niiden entinen riemukas hilpeyden henki ja sijaan tuli alkavan hermostuksen sekoittama kiihkeys, joka ei kohdistunut enää yksinomaan ruotsinmielisiin, vaan vielä kiihkeämpänä noihin "irtolaisiin", joiksi Meurman halveksuen nimitti nuoria.

Luullakseni vanhojen johtajien keskuudessa oli eri mieliä tuosta välittömästä hallitukseen pyrkimisestä. Ehkä koski erimielisyys keinoja, jotka tämmöisessä valtataistelussa saivat tai eivät saaneet tulla kysymykseen. Suomen hallituksen (senaatin) jäsenet määräsi ja nimitti keisari, tietenkin kenraalikuvernöörin ja ministerivaltiosihteerin tahdon mukaisesti, ja molemmat nämä keisariin vaikuttajat olivat tähän asti olleet ruotsinmielisten vaikutuksen alaisia, jota vastoin ruotsinmieliset tulkitsivat kaikkien muiden yritykset vaikuttaa keisariin "Pietarin teillä kulkemiseksi", mikä heidän mielestään oli jokseenkin samaa kuin maan kavaltaminen. Tämän vuoksi fennomaanien hallitukseen pyrkiminen oli siis perin arkaluontoinen asia ja siinä onnistuminen näytti sangen pulmalliselta tehtävältä.

Koskisen monista arvostelijoista erittäinkin ruotsinmieliset usein väittävät, että hän olisi muka jo fennomaniansa alusta asti suunnitellut suomalaisten tulevaa hallitusvallan anastusta ja siinä tarkoituksessa valinnut lähimmät opetuslapsensa siten, että nämä hetken tultua olisivat astuneet senaatin eri departementtien päälliköiksi. Ja todella edellä kuvatut nousukauden hilpeät ukot hyvin soveltuivatkin edustamaan hallitusosastojen eri aloja. Mutta tämä voi yhtä hyvin olla pelkkää sattumaa. Koskinen ei ollut mikään jesuiittamainen luonne, joka olisi voinut valita helmaystävänsä valtiollisten laskelmain mukaan, niinkuin tahdottiin väittää. Häntä pidettiin ystäväin piireissä vain hyvin kaukonäköisenä.

Minun vaikutelmani oli, että Koskinen oli viimeinen, joka olisi halunnut tämmöiseen valtiolliseen rynnäkköön ryhtyä, erittäinkin kun hän tunsi yllänsä tuota uudenaikaista "yleisen mielipiteen painostusta".

Sitä vastoin oli hänen ystäväinsä joukossa useita, jotka olivat tässä kysymyksessä häntä radikaalisempia ja näyttivätkin saaneen hänet lopulta vakuuttuneeksi siitä, että oli määrätietoisella toiminnalla mentävä yleisen mielipiteen edelle ja valtataistelu rohkeasti pantava alulle.

Mutta se kai merkitsi, että oli ryhdyttävä tehokkaaseen kilpailuun ruotsinkielisten kanssa — keisarin suosiosta.

Tässä kohden fennomaanisten johtomiesten ei tarvinnut menetellä suinkaan omaatuntoansa vastaan. He olivat kaikki vanhoillisia vakaumukseltaan. Esivallan kunnioittaminen, alamainen uskollisuus, uskontoon perustuva monarkinvallan tunnustaminen oli ikäänkuin heidän toinen luontonsa. He eivät vain olleet tähän asti ymmärtäneet tehdä siitä numeroa. Mutta nyt tuli tämä heidän luonnollinen ominaisuutensa vihdoinkin tosi tarpeeseen. Eipä majesteetti saisi tietoonsa muuta kuin ilmitotuuden, jos hän saisi tietää, että hänen persoonansa todelliset, uskollisimmat ystävät ja kannattajat Suomessa olivat fennomaanit eivätkä nuo liberaalit, jotka täällä nyt olivat vallassa, nuo vapaamieliset, jotka kannattivat monarkkia vain politiikkansa vuoksi.

Meurman, tuo ainainen esitaistelija, joka katseli lasiensa yli vastustajaa päin naamaa niinkuin puskemaan valmistautuva härkä, otti nytkin ensi rynnistyksen suorittaakseen. Hän oli talonpoikaissäädyn johtaja valtiopäivillä ja siis erittäin sopiva äsken huomatun puhtaan totuuden ilmaisijaksi. Luonteensa mukaisella, vain eteenpäin eikä sivuille katsovalla suoruudellaan hän ryhtyi asiaan oikopäätä tehden kohta kaiken, mitä piti mahdollisena, oli se sitten paljon tai vähän. Muistan vain hänen yht'äkkiä ruvenneen vaatimaan, että hänen säätynsä piti erinäisissä tilaisuuksissa kohottaa hurraahuutoja hänen majesteettinsa kunniaksi. Erittäin tiukalle hän kiristi vaatimuksensa silloin, kun keisari oli julistanut sodan Turkille. Hän olisi tahtonut, että säädyt olisivat pitäneet keisarille juhlapuheen, jossa olisivat toivottaneet hänelle onnea alkavaan sotaan, ja puheen jälkeen olisi ollut välttämättä hurrattava. Ainakin hänen talonpoikaissäätynsä oli hurraava.

Niiden radikaalien joukossa, jotka kannattivat periaatteellisesti ajatusta fennomaanien välittömästä tunkeutumisesta hallitukseen, oli myöskin Aleksander. Hänen mielestänsä tämä oli nyt tullut heidän lähimmäksi tehtäväkseen, tärkeämmäksi ja ratkaisevammaksi kuin mitkään edelliset. Sitä ei hänen mielestään mitenkään käynyt jättäminen epämääräisen tulevaisuuden varaan. Sillä mitään tärkeämpää ja ratkaisevampaa kuin syöstä ruotsinmieliset täydellisesti vallasta ja luoda kansallismielinen hallitus, ei Aleksander voinut ajatella.

Mutta kesken ryhmäkunnan loputtomia neuvotteluja siitä, mitä keinoja sopii ja mitä ei sovi tässä valtataistelussa käyttää, mitkä menettelyt olivat laillisia ja mitkä "Pietarin teitä", Aleksander katosi näyttämöltä.

Kaikessa hiljaisuudessa hän lähti sotaan.

Hän lähti ensin Pietariin ilmoittautuakseen halukkaaksi.

Kutsuttuna sotaa johtavan yleisesikunnan eteen häneltä kysyttiin, haluaisiko hän ottaa suorittaakseen sodan jaloissa Bulgarian sotateknillisen korkeuskartoituksen.

Aleksander vastasi myöntävästi ja palasi Helsinkiin valmistautuakseen retkelle, valitakseen upseeristonsa ja viedäkseen mukanaan mitä tarvittiin.

En voi ollenkaan sanoa, puhuiko hän tästä sotaretkestään Koskisen kanssa. Muistan vain Elisabetin kysyneen: mitä pahaa turkkilaiset ovat sinulle tehneet, että menet heitä tappamaan? Johon hän lohdutellen selitteli Elisabetille, ettei hänen kohdalleen mikään vaara uletu, sillä jos sota päättyykin Turkin voittoon, vetäytyy hänen topografikuntansa muiden joukkojen mukana sota-alueelta pois ja Bulgarian vuorten korkeus jää mittaamatta, siinä kaikki.

Elisabet kysyi, oliko tuo vuorten mittaus nyt niin tärkeätä, ettei se voisi jäädä sodan loppuun?

Aleksander sanoi, että se maa-alue on puoleksi valloitettu, jonka vuorten korkeussuhteet on saatu kartalle, niin tärkeätä se on.

— Menettekö siis Bulgariaa valloittamaan? — kysyi Elisabet.

— Ehkä joskus, — sanoi Aleksander naurahtaen. — Kunniani vaatii, etten saa kieltäytyä, — lisäsi hän sitten totisena ja ilmeisesti sanoen muuta kuin ajatteli.

Muistan myös minäkin vähän ihmetelleeni papan äkkinäistä sotainnostusta. Semmoinen oli hänelle jokseenkin vierasta. Ja olipa hän vast'ikään itsekin hymyillyt Suomen kaartipataljoonan lähettämiselle Tonavan tuolle puolen ja muille kilvoittelevien puolueiden yrityksille, joiden tarkoituksena oli pyrkiä keisarin suosioon.

Luulen sen tähden nyt, vaikken voinut sitä silloin arvata, että hänen innostukseensa lienee ollut kokonaan toinen syy.

Venäjän armeijan yleisesikunnan päällikkönä oli kenraaliajutantti kreivi Feodor Loginovitsh Heiden. Koko tuo Turkin sota oli hänen suunnittelemansa ja johtamansa. Hän oli nyt kohoamassa Venäjän vaikutusvaltaisimmaksi sotilashenkilöksi, niinkuin saattoikin jo edeltäpäin arvata. Olen ennen jo kuvannut ja kuvitellut Aleksanderin tutustuneen tähän kreiviin nuorena upseerina Pietarissa, lopetellessaan opintojansa molemmissa sota-akatemioissa. Kreivi oli jo silloin suuresti ansioitunut Krimin sodassa, jossa hänen tehtäväkseen oli uskottu Itämeren venäläisten maakuntain puolustus englantilaisia merivoimia vastaan.

Tämä mahdottoman suuria tiluksia ja rikkauksia omistava hieno kreivi lienee jo silloin, siis lähes parikymmentä vuotta ennen Turkin sodan aikoja, hämmästyttänyt nuorta Aleksanderia tuntemalla odottamatonta mielenkiintoa Suomen asioihin ja erittäinkin fennomaanien kansassa herättämään haluun vapautua ruotsalaisuudesta.

Vaikka nykypäivinä, historian ja Heideninkin historian ollessa avoinna edessämme, voikin ajatella, ettei tuo kreivi ollut vain sotien taitava suunnittelija, vaan suunnitteli myöskin Venäjän valtakunnan panslavistista yhtenäisyyttä, siis vieraskielisten kansakuntien venäläistämistä (Suomessa venäjänkielen astumista aluksi ruotsinkielen asemaan), niin kaikkien sekä kuulemieni että omienkin muistojeni perusteella voin vakuuttaa, ettei Aleksanderilla ollut kaukaisintakaan aavistusta moisten panslavististen vaikutinten olemassaolosta.

Hän siis lähti Bulgariaan, yleisesikunnan päämajaan, hyvin tietäen, että kreivi Heiden tulee olemaan hänen välitön esimiehensä, jonka kanssa hän siis joutuisi läheisiin tekemisiin. Ehkäpä kreivi on hänelle oleva yhtä suopea kuin entisinä aikoina ja ehkäpä tuon vaikutusvaltaisen henkilön sympatiat fennomaaneja kohtaan nekin ovat vielä entisellään. Siinä tapauksessa on Aleksander puhuva suunsa puhtaaksi ja selittävä ystävälleen, kuinka tärkeätä tällä hetkellä on, ettei Suomeen enää lähetetä sellaista kenraalikuvernööriä, joka joko suoraan suosii maan yhä jatkuvaa ruotsalaistamista tai on välinpitämätön ruotsalaisten edesottamuksista, vaan että Suomeen saadaan mies, joka tarmokkaalla kädellä tekee lopun ruotsinmielisten vallasta ja auttaa suomalaista kansaa kansojen alkeellisimpaan oikeuteen: olla omien miestensä hallitsema.

Arvoitukseksi vain jää, oliko Koskisella tietoa tästä Aleksanderin suunnitelmasta. Persoonallisissa muistoissani ei ole mitään, mikä puoltaisi tällaista otaksumaa. On selvää, ettei Aleksander tahtonut liioin laverrella aikeestaan, koska hänen on täytynyt ymmärtää, kuinka suunnattoman vihan esineeksi hän olisi joutunut, jos ruotsinmieliset olisivat saaneet vihiä hänen aikomastaan kepposesta Balkanilla.

XIV. LIIAN SUURI PERHE.

Ennen sotaan lähtöänsä Aleksander tuli huomanneeksi, että hänen lapsilaumansa oli kasvamassa liian suureksi. Aiheena tähän havaintoon oli hänen nuorimman lapsensa, vasta toisella ikävuodella olleen Siirin kuolema.

Me kaikki olimme rakastaneet tätä nuorinta sisartamme sanomattomasti, ja Elisabetilla oli suuri vaiva saada estetyksi, ettei lasta retuutettu liiaksi, hypitelty ja heitelty ilmaan, josta kaikesta Siiri puolestaan kyllä näytti kovasti iloitsevan.

Tuli pienoinen maailmaan, kurkisteli ympärilleen, ja meni menojaan. Luulisi, että mitä tuommoisella pienellä elämällä on oikeastaan merkitystä. Sitä paitsi, hän on jo niin mones lapsi ja juuri se, joka alkaisi olla liikaa… Mutta kun sitten näkee, minkä syvän, lähtemättömän jäljen tuo kuolema jättää ympärillä oleviin, miten se lannistaa lannistumattoman isän, miten se järkyttää äidin, joka oli kuvitellut jotakin jo kokeneensa, ehkä oppineensa kestämäänkin, miten se kukistaen kaikki nuo kuvittelut lyö ihmiset maahan, muuttaa ajatussuunnat, ohjaa kohtalotkin uusille urille, — niin silloinpa ei enää ajattele hetkeksi tänne tulleen ja kohta taas kadonneen lapsen elämää merkityksettömäksi, vaan tuntuu niinkuin lapsi olisi käynyt täällä korkeuksien nöyränä lähettiläänä toimittamassa suuria mullistuksia elämään jääneiden maailmassa.

Lapsen kuoleman kestäminen oli ensi kerran Elisabetin koettelemuksena. Reippain mielin, nurkumatta, melkein ylpeänä voimistaan, rajattomasta kyvystä viikoittain valvoa öitä hän oli melkein yksin hoitanut yht'aikaa viittä lavantautiin sairastunutta lastaan, muuttanut joka tunti öin ja päivin kääreitä, kylvettänyt vuorotellen niitä, joita jaksoi nostaa ammeeseen (minua, joka olin seitsemännellä luokalla, nosti ammeeseen eräs Aleksanderin sotamiehistä, joka sitten sai tartunnan ja kuoli, arvatenkin koska häntä ei kukaan nostanut ammeeseen). Kaikkea tätä oli Elisabet kestänyt kärsivällisenä, terveydestään ja luontaisesta sitkeydestään onnellisena. Mutta pikku Siirin kuolema! Siinä kohtalo oli sivaltanut semmoiseen kohtaan Elisabetin olemusta, missä ei auttanut oma kestävyys, ei kärsivällisyys, ei terveys, ei luontainen sitkeys. Tätä iskua Elisabet ei voinut kantaa.

Hän alkoi loputtomasti syyttää itseänsä, ettei muka ollut kyllin huolellisesti hoitanut pienokaista. "Jos olisin tehnyt niin enkä noin, tai näin enkä niin, olisi lapsi jäänyt eloon." Kaikki tyynni näytti hänestä olevan hänen omaa syytänsä.

Terve järki, jota ylempänä Elisabet ei uskonut minkään olevan ja joka oli auttanut häntä pelastamaan lapsia niin monista vaikeista taudeista, — mitä se merkitsikään nyt, kun ei enää ollut pikku Siiriä hoidettavana, kun kaikki lääkepulloset olivat jätetyt, kun jäähtyneet kääreet makasivat sikin sokin huoneessa, kun hän itsesyytösten loputtomissa tuskissa sitten yökaudet heittelehti vuoteessaan. Rukoillako? Ketä? Omaa tervettä järkeäkö? Nauraako itseään ja koko maailmaa?

Elisabetin tila kävi päivä päivältä yhä arveluttavammaksi. Hedelmättömissä ajatuksissa ja toivottomassa murheessa valvotun yön jälkeen hän tunsi päänsä onton tyhjäksi, ja kun muiden lasten tähden täytyi jotakin ajatella, menivät ajatukset sekaisin ja hän teki päättömyyksiä.

Siirin kuoleman jälkeen oli ankara Aleksander tehnyt huoneiden järjestelyssä semmoisen muutoksen, että heidän yhteiseen makuuhuoneeseensa nostettiin Ainon ja pikku Hiljan vuoteet, mutta hänen oma vuoteensa siirrettiin hänen työhuoneensa takana olevaan vuodekomeroon.

Elisabetin itkuun ja valitteluihin, että kaiken surkeuden lisäksi Aleksander nyt aikoo vielä jättää kodin vuosikausiksi, Aleksander sanoi tämän eron olevan hyödyksi, koska heidän perheensä ei saa enää kasvaa.

Ennen lähtöään hän hankki perheelle saksalaiset ja ranskalaiset guvernantit ja teroitti kaikkien mieleen, miten tärkeätä sivistyneiden suomalaisten on osata ulkomaiden kieliä, ettei heitä heidän suomalaisuutensa vuoksi päästäisi pitämään sivistymättöminä.

Sitten hän lähti pitkälle retkelleen.

Mutta tuskin hän oli vielä vuottakaan ollut Balkanilla, kun pikku Hilja vuorostaan kuoli.

Olimme silloin kesää viettämässä Tenholan pitäjässä Bodal nimisessä maatalossa, jonka isännät olivat puolittain maanviljelijöitä, puolittain kalastajia. Kesämaisterina meillä oli hyvin sivistynyt, kielitaitoinen opettaja, Konstantin Hämäläinen, syvämielinen runoilija, joka ihaili suuresti Ranskan vallankumousta sanoen, että "se tuli kuin ukkosen jyrinä ja puhdisti kaiken". Mutta kovin epäkäytännöllinen hän oli: kun hän sai koukuistaan suuren hauen, jonka pelkäsi loiskahtavan ruuhesta takaisin järveen, mäiski hän sitä, kieli toisessa suupielessä, luottimella vatsaan, kunnes hauki muka kuoli. Taisi vain pyörtyä. — Huonouninen hän oli kovasti ja ammuskeli öisin rottia huoneessaan. Kun kysyimme, minne kuulat menivät — niiden jälkiä emme huoneesta löytäneet, — sanoi hän niiden tietysti menneen lattian ja seinän väliin.

Viimeisenä sairauden yönä, kun palvelustyttökään ei enää jaksanut Elisabetia auttaa, hän kutsui meidät, Kasperin ja minut, kanssansa valvomaan. Me kannoimme Hiljaa vuorotellen sylissämme, sillä hän ei voinut tuskien tähden olla hetkeäkään pitkällään. Tämä oli hyvin raskasta. Aamupuoleen yötä hän vihdoin salli kallistaa itsensä makaavaan asentoon, mutta olikin jo silloin kuollut. Hän kuoli minun syliini.

Elisabet meni kohta tämän perästä lasiverannalle, jonne me häntä seurasimme. Hän hengitti syvään, niinkuin olisi päässyt tukehduksista oltuaan upoksissa. Minusta, niinkuin varmaan muistakin, näytti kummalliselta, että aurinko nousi ja kukko lauloi ihan tavallisella tavalla ja sireenipensaan lehvä heiluessaan kosketteli verannan laseja, niinkuin ei mitään olisi tapahtunut.

Hämäläinen otti seuraavina päivinä hartaasti osaa suruumme. Hän kertoi Elisabetille, mitä maailman suurimmat kirjailijat ja runoilijat olivat kuolemasta sanoneet. Mutta Elisabet ei voinut oikein kuunnella.

Isäntä ja Hämäläinen valmistivat puulaatikon, johon Hiljan ruumis pantiin. Sitten menimme kaikki suureen purjeveneeseen, jonne isäntä otti myöskin tyttäriänsä ja paljon Hankoniemeen kaupattavia kaloja. Me aioimme viedä ruumiin Helsinkiin haudattavaksi ja isäntä lupasi saattaa meidät Lappvikin asemalle junan tuloajaksi. Mutta nousi kova tuuli ja risteillessämme edestakaisin tuli ilta ja alkoi hämärtää, kunnes tuli pilkkosen pimeä. Hyrskyt löivät välistä kokasta käsin vesipisaroita meidän ylitsemme. Elisabetin oli kylmä ja hän tuntui vapisevan, mutta luullakseni hän ei vavissut kylmästä, vaan pelosta, sillä hän pelkäsi kovasti kaikkea, mikä oli vettä, venettä, vaahtoa ja aaltoa. Nyt kuulin ensi kerran eläessäni hänen sanovan ruotsalaisen sanan, sillä hän kysyi isännältä, joka istui perää pitämässä: faarlit? Isäntä vastasi: ingen fara, ja vähän ajan perästä näkyi pimeässä hänen sikarinsa tulipunainen hehku, joka vahvisti hänen sanansa. Pimeästä, hyrskyjen sähinästä siihen punaiseen pisteeseen katsoessamme meistä tuntui, ettei sen rakastettavampaa ihmistä kuin tuo ruotsalainen isäntä enää maailmassa olekaan.

Mutta ei Elisabetin ruotsinkieli vielä siihen loppunutkaan.

Juna oli jo lähtenyt, kun saavuimme asemalle. Kaiken päällisiksi saimme tietää, ettei ruumiita voinut ottaa mukaan, ellei laatikko ollut tiiviisti metallilevyllä päällystetty. Siinä seisoimme pimeässä tietämättä minne yöpyä, kenen puoleen kääntyä. Ei asemapäällikkö eikä kukaan hänen miehistään osannut sanaakaan suomea. Tilamme oli peräti toivoton. Elisabet lohdutteli meitä sanoen: älkää huoliko pojat, kyllä tästä jollankin lailla selviydytään. Hän ei sanonut jollakin, vaan jollankin, ja niin usein kuin hän käyttikin tuota sanaa, aina hän teki saman kielivirheen, elämänsä loppuun asti. Hänen optimisminsa oli Kasperin mielestä ainakin tällä kertaa suorastaan epäloogillista, ja tuo "jollankin" melkein kiukutti häntä. "Tässä ei ole kysymys selviydymmekö jollakin tavalla, vaan miten selviydymme", sanoi hän kärsimättömästi eikä ottanut vastaan Elisabetin lohdutusta.

Silloin Elisabet pujahti sisälle asemapäällikön luo.

Me jäimme sillalle laatikon viereen odottamaan. Ajattelimme: tuosta ei nyt ole mitään hyötyä, mamma ei osaa puhua, ja ruotsalaiset ovat tylyjä suomalaisille. "Äsh! — äsh!" — tiuski Kasper kävellen kiivaasti edestakaisin pahoillaan siitä, että mamma viipyi niin kauan.

Mies sytytti asemalyhdyt, — kaiketi meidän tähtemme.

Vihdoin näimme Elisabetin tulevan, aivan tyytyväisenä. Hänen mukanaan tuli ulos asemapäällikkö ja tämän rouva. He kaikki näyttivät keskenään hyvin tutustuneilta ja puhuivat ruotsia siten, että he kyselivät ja Elisabet nyökkäsi, kun oli vastattava myönteisesti, ja pudisti päätään päinvastaisessa tapauksessa, mutta paljon hän pani sekaan myös ruotsalaisia sanoja. Kun päällikkö oli neuvotellut asemamiehen kanssa, kantoivat he laatikon vajaan, jonne he jättivät lyhdyn palamaan, ja rouva saattoi meidät sisälle heidän huoneisiinsa, jotka olivat kaikki kirkkaasti valaistut. Siellä meitä syötettiin ja juotettiin, ja saliin meille valmistettiin pehmeät makuusijat, joissa oli häikäisevän valkeat lakanat ja valkeankiiltävät pullokkaat päänalaset. Ja makuulle mentyämme, lamppujen ja kynttiläin sammuttua me vielä myöhään yöhön kuulimme, kuinka asemamies vajassaan naputteli rautapeltejä kiinni laatikkomme ympärille.

Ellei olisi ollut tuota sikariukkoa veneen perässä eikä näitä hyviä ihmisiä, olisi Elisabet varmasti koko matkan itkenyt. Mutta nyt hän oli melkein onnellinen. Helsingissä hän lisäksi sattui tapaamaan taaskin hyvän ihmisen, tutun kätilönsä, joka kohta ryhtyi kaikkiin tarpeellisiin toimiin, ruumiin pesuun, arkun ostoon, hautauksen valmisteluihin. Ja hänkin oli umpiruotsalainen. Eikä Elisabetilla näissä puuhissa ollut tilaisuutta pitkiin itkuihin, sillä hän ei osannut ruotsiksi valitella kovaa kohtaloa. Vasta hautajaisten jälkeen, kun kaikki taas hiljeni hänen ympärillään, hän jälleen rupesi itkemään.

Sitä suremista jatkui vielä sittenkin, kun kesän loputtua muutimme jälleen kaupunkiin.

Mutta taas hyvät ihmiset auttoivat lohdutukseen, kukin omalla tavallaan.

Eräs Elisabetin vanhoista rouva-ystävistä, nähtyään hänet niin surun kuihduttamaksi, puhui hänelle näin:

— Menisit kirkkoon, rakas Lisbet. Tiedänhän minä, ettet sinä usko, mutta menisit sentään. En minäkään ole uskovainen, mutta minä käyn sentään kirkossa. Katsos, jos kuoleman jälkeen osoittautuisi, ettei iankaikkista tulta olekaan, niin ainoa vahinko on, että olemme käyneet turhaan kirkossa joka sunnuntai. Mutta ajattele, että tuo puhe olisikin totta ja me palaisimme!

Nyt alkoi Elisabetin nauruhermoja kutkuttaa niin voimakkaasti, että hän vaivoin jaksoi pysyä totisena. Ystävä jatkoi:

— Eikö Lisbetinkin mielestä siis olisi parempi käydä kirkossa ja koettaa uskoa?

Elisabet purskahti hysteeriseen nauruun. Hän nauroi ensi kerran Hiljan kuoleman jälkeen, ja sen vuoksi tosin hänen naurunsakin oli puolittain itkua. Niin hyvää oli hänen ystävänsä tarkoittanut aavistamatta ollenkaan, että Elisabetin täytyi nauraa ja sen salaamiseksi peittää kasvonsa nenäliinan taakse.

— Varmuuden vuoksi! — jatkoi ystävä viattoman vakuuttavasti.

Silloin Elisabet ei jaksanut enää hillitä itseänsä, vaan tyrskähti koko hänen olentoansa tärisyttävään, valtoimeen nauruun. Semmoisissa tilaisuuksissa hänen silmänsä aina sipristyivät kiinni ja koko hänen olentonsa käpristyi kokoon. Mutta naurettuaan kyyneliin asti Elisabet säikähtäen huomasi, että hänen ystävänsä oli ottanut naurun pahakseen. Silmät hätäännyksestä pyöreinä Elisabet alkoi kohta hyvitellä häntä ja samassa lupasi mennä kirkkoonkin. Sanoi menevänsä kohta, kun vain saa tietää milloin "Nordlund" saarnaa.

Tämä pastori Nordlund oli satunnainen uskonnonopettaja koulumme ylimmillä luokilla. Hän oli tosi hurskas ja äärimmäisen tunnontarkka mies, paras uskonnonopettaja, mitä meillä koskaan oli ollut. Olihan meillä ollut Hedbergkin (tuo kuuluisa leikkisä valtiopäivämies ja suuri fennomaani), mutta kun hän kerran tunnilla rupesi selittämään — aivan päinvastoin kuin Nordlund — ettei muka velvollisuuksien ristiriitaa ole olemassakaan, että se on vain sairaalloisten ja heikkohermoisten saivartelua, ja koetti lyödä leikiksi koko kysymyksen, menetti hän suosiomme ja me pyysimme saada Nordlundin takaisin. Nordlund kuitenkin vastasi olleensa kauan tuskallisessa velvollisuuksien ristiriidassa tämän rakastamansa opetustoimen suhteen ja nyt päättäneensä siitä sittenkin kieltäytyä, koska oli huomannut sen riistävän voimia hänen varsinaisen papillisen kutsumuksensa täyttämiseltä. Kasper sanoi Hedbergistä: hän on ensin fennomaani ja vasta sitten uskovainen, mutta Nordlund ensin uskoo ja on vasta sitten fennomaani.

Arvattavasti Nordlund oli saanut kuulla Elisabetin lohduttomasta surusta, koskapa hän, nähtyään hänet Vanhankirkon saarnastuolista alhaalla kuulijain joukossa, kohta ummisti silmänsä rukoukseen ja viipyi siinä kauan äänetönnä.

"Koko hänen saarnansa, alusta loppuun", kertoi Elisabet, "oli aivan kuin minulle tarkoitettu. Hän puhui ihmisonnettomuuksista, surusta, oman lapsen kuolemasta. Hän sanoi surun voivan joskus saavuttaa sellaisia mittasuhteita, että toisen ihmisen kaikki lohduttamisyritykset, olivatpa ne kuinka hartaita ja kaunopuheisia tahansa, raukeavat tyhjiin. Mutta — sanoi hän — oikea lohdutus tuleekin surevan omasta sydämestä. Ihmisen täytyy vain koko voimallaan, kaikessa totisuudessaan ja täydellä antaumuksella sanoa itselleen: tapahtukoon Sinun tahtosi! Ja todella minussa tapahtui sillä hetkellä jotakin, kun yhdyin noihin sanoihin. Oloni kävi keveäksi, niinkuin jokin suunnaton kuorma olisi siirtynyt pois minun kannettavistani. Kaikki itsesyytökset päättyivät. Ja minä sain rauhan."

Tämän tapauksen jälkeen Elisabet usein kävi kirkossa. Hän ikäänkuin vaistomaisesti etsi yhteyttä niihin lukemattomiin tuntemattomiin ihmisiin, jotka uskonsa perusteella saattoivat elää onnellisina keskellä onnettomuuksia. Ja tuo yhteisyys olisi hänen puoleltaan usein löytynyt, elleivät uskovaiset olisi panneet ehdoksi vaatimusta, että hänen oli uskottava myöskin moneen sellaiseen asiaan, jotka Elisabetista tuntuivat suorastaan järjenvastaisilta, sillä hän ei mitenkään voinut luopua perususkostansa, että omaa todentuntoa ylempänä ei voi mikään olla. Mitä enemmän hän etsi tuota totuuttansa kirkon dogmeista, sitä enemmän hän vieraantui jälleen kirkollisista, sillä sitä selvemmin hän näki mahdottomaksi saavuttaa yhteyttä uskovaisten kanssa. Ja niinpä kirkossa käynnit harvenemistaan harvenivat, kunnes kokonaan loppuivat.

Mutta silti ei suinkaan heikentynyt se sytyke, jonka äskeinen "tapaus" oli hänelle antanut.

Päinvastoin.

Uudelta kannalta oli hänelle selvinnyt, että jumala oli rakkaus. Ennen hän oli ajatellut tässä tarkoitettavan rakkautta jonakin ulkopuolisena käsitteenä, vain jonakin jumalan ominaisuutena. Mutta nyt hän ymmärsi, että se ei ollut mikään käsite, vaan että rakastaen ihminen elää jumalassa ja tuntee jumalan.

Tämähän ei ollut mitään järjenvastaista, se oli vain koruttomasti — "totta, jota ylempänä ei mikään voinut olla".

Hänen enimmät ystävänsä ja osaksi myöskin Nordlund kyllä selittivät, että niin yksinkertainen ei uskonnon asia sentään voinut olla. Mutta kun he rupesivat luettelemaan, mitä siihen vielä tarvittiin, koetti Elisabet olla heitä kuuntelematta, etteivät heidän dogminsa taas pääsisi himmentämään äsken selvinneitä asioita.

Selviytyminen henkisissä kysymyksissä oli käynyt Elisabetille yhä tärkeämmäksi siitäkin syystä, että Aleksanderin lähdettyä pois ehkä vuosikausiksi hän oli nyt yksin lasten kanssa. Itsekin hän ihmetteli, kuinka hän oli saattanut kasvatuksessaan tyytyä vain olemaan tyrkyttämättä lapsille järjenvastaisuuksia. Tottapa se oli johtunut siitä, että Aleksander puolestaan piti välttämättömänä kasvattaa lapset semmoisiksi kuin kaikki muut ihmiset ja siis myös uskomaan, mitä kunnon kansalaisen oli uskottava, joten Elisabetilla tässä kohden ei ollut muuta tehtävää kuin pysyä syrjässä. Mutta nythän oli kasvatuksen edesvastuu kaikessa laajuudessaan siirtynyt hänen käsiinsä. Kun lapset halusivat vastausta tuhansiin kysymyksiinsä, ei sopinut enää, tiedustelun koskiessa uskontoa, sanoa: "menkää papalta kysymään", vaan piti itse vastata. Ja Elisabet oli nyt onnellinen, että hänellä oli heille antaa jotakin myönteistä.

Elisabetin melkein ainoa rangaistustapa kasvatuksessa oli pakottaa syyllinen kuuntelemaan hänen pitkiä, perusteellisia selityksiänsä, miksi jokin teko oli paha, miksi siitä oli luovuttava. Jo ensi sanasta tiesi, että tarkoituksena oli saada, ei ainoastaan huomaamaan, vaan itse myöntämään, että teko oli ollut paha.

Kaikki me hänen lapsensa muistamme nuo kärsivällisyyttä kysyvät pitkät istunnot. Ensin tuntui ikävältä ja olisi tehnyt mieli väkisinkin pois. Mutta mamma ei hellittänyt. Kysymällä ja tiedustelemalla, mitä me kustakin asiasta itse ajattelimme, hän piti meitä osallisina teon arviointiin, antoi väittää vastaan, joskus myönsi meidän olevan oikeassa ja niin sai meidät kiinnostumaan keskusteluun. Kunnes lopulta sai aina myöntämään hänen olleen oikeassa. Ja sehän oli jo puoleksi lupaus olla toiste niin menettelemättä. Muuta hän ei tahtonutkaan. Keskustelu oli lopussa.

Vaikeampi hänen oli kaiketi yksin tulla toimeen kahden vanhimman poikansa kanssa, joista jo toinenkin tuli ylioppilaaksi ja suinpäin antautui ylioppilaselämän pyörteisiin.

Siihen aikaan oli suuri mieltenkuohu syntynyt ylioppilasnuorison keskuudessa Lauri Kivekkään uuden kieliohjelman johdosta, jonka mukaan nyt heti oli toteutettava suomalaisen kansallisuuden "hegemonia" tässä maassa, se on, ylioppilaskunnassa.

Kaksikielisyyden ohjelma tuntui tuosta nuorisosta jo miedolta vesivelliltä. Tietenkin tämäkin nuoriso, niinkuin aina kaikki nuoriso, kuvitteli, että nyt se vasta alkaa se oikea maailman edistys. Puheita, innostusta, taistelua, — aivan kuin vanhat fennomaanit eivät olisi koskaan mitään sentapaista nousukautta eläneetkään. Pois tieltä! Nyt on tullut meidän aikamme!

Mitä merkitsivätkään Elisabetin vanhemmille pojille hänen hiljaiset puheensa ja varoituksensa tässä sanomattomassa nuorison kuohussa! Jokohan nuo pojat luisuivat hänen käsistään? Ja juuri silloin kun he Elisabetin mielestä olisivat enimmän kaivanneet uskoa hyvään, toteen, puhtauteen. Punssiakin he olivat ruvenneet juomaan, joitakin booleja he kyhäilivät joukkoinnostuksensa riemujuhlissa. Elisabet odotteli heitä kotiin usein aamutunneille saakka. Se oli enää ainoa tilaisuus, jolloin hän saattoi puhella heidän kanssaan totisista asioista ja selitellä, että "jumala on rakkaus". Mutta hän vain yhä enemmän huomasi, että jokin uusi toveruuden voima oli ottanut heidät valtaansa ja johtoonsa ja että kaikki hänen selittelynsä menivät heidän korviensa ohitse.

Elisabetilla oli kuitenkin muitakin ystävättäriä kuin vain semmoisia, jotka vaativat dogmeihin uskomista.

Hän alkoi jälleen käydä rouva Heintzien luona.

Suureksi ilokseen hän kohta näki, että Elise Heintzie ei ollenkaan pitänyt riittämättömänä Elisabetin uskoa siihen, että "jumala on rakkaus". Päinvastoin hän ajatteli, että se on juuri pääasia ja ainoa tarpeellinen usko. Elise puolestaan iloitsi, että Elisabet oli omaksunut sellaisen uskon. Heidän keskustelunsa filosofisista ja henkisistä asioista saivat nyt uutta vauhtia, ja heidän ystävyytensä syveni vielä entistä lujemmaksi.

— Minä sanon sinulle, Lilia, ettei Johan Vilhelm Snellmankaan juuri paljon välittänyt dogmeista, — ilmoitti Elise kerran.

— Niin, sinähän olet heidän luonaan kauan asunut ja tiedät hyvin, kuinka hän ajatteli, mutta mikä on hänen uskonsa?

— Hän ei puhunut siitä paljon. Mutta hänen uskonsa kyllä näkyi. Hän uskoi, että ihmisen pitää rakastaa kansaansa ja uhrautua sille. Lilia tietää hyvin, että hän tahtoi koko meidän säätymme sulautuvan suomalaiseen kansaan, omaksuvan sen kielen ja auttavan sitä omaan suomalaiseen sivistykseen.

— Tiedän, tiedän.

— Hänen uskonsa oli sama kuin Liliankin: Jumala on rakkaus.

— Mitä sanotkaan, Elise, saat minut ihan innostumaan.

— Mutta en minä, Lilia rakas, luule, että nuoriin, ylioppilaiksi lukeviin poikiin voisit siirtää omaa uskoasi, vaikka yöt päivät heille puhuisit ja selittäisit, niinkuin sanot tehneesi.

— Niin, sinullahan on kokemuksia Snellmanin poikain kasvatuksesta, Elise. Mutta mitä muuta voisin tehdä kuin aina vain selitellä ja selitellä? Mitä muuta voisin tehdä, vaikka näkisinkin, että he päivä päivältä yhä vähemmän kuuntelevat minua? Mitä sinä minun sijassani tekisit?

— Eivätkö sinun poikasi, Lilia, ole sen Lauri Kivekkään tovereita? Minä näin hänet syntymäpäivillä Snellmanin luona aamulla. Hän oli salissa muiden nuorten kanssa ja tahtoi pitää puheen Snellmanille, kun oli ylioppilaitten lähetystön johtaja. Mutta boolilasi vapisi hänen kädessään mielenliikutuksesta ja ääni värisi, eikä puheesta tullut mitään. Silloin Snellman kävi leikkisäksi. Mitä minä nyt herroille neuvoisin? — sanoi hän ja otti käteensä paksun, punotun voimisteluletkunsa, jolla rupesi lyömään selkäänsä kummankin olan taakse. — Hyvät herrat, tehkääpä tämmöistä joka aamu, kurittakaa itseänne ankarasti! — Ja kuritusta se nuorukainen olisi minunkin mielestäni tarvinnut, hän näytti hyvin ylimieliseltä. Mutta kun Snellmanille siitä myöhemmin mainitsin, viittasi ukko kädellään ylöspäin, niinkuin olisi tahtonut sanoa: siitä miehestä voi tulla jotakin enempää kuin muista. — Maltas, taisihan siellä olla ainakin toinen sinun pojistasi ylioppilaiden joukossa. En minä mitään sano, voihan olla hyväkin, että he Kivekästä seuraavat.

Vanhalla Heintziellä oli tapana mennä asiasta toiseen ja välistä hän jätti jonkin asian keskenkin, siirtyen toiseen.

— Mutta sinä unohdit sanoa minulle, Elise, mitä tekisit minun sijassani?

— Tarkoitin vain, että oman uskon tahallinen siirtäminen toiseen ihmiseen on luullakseni kovin vaikea asia, ellei aivan mahdotonkin. Se ei ole onnistunut paljon viisaammillekaan kuin me olemme. Jokainenhan tahtoisi vain omiansa pelastaa. Mutta kylvetyt siemenet lentävät tuulen mukana eivätkä kysy kuka on vieras, kuka omainen, ja vieras maa voi hyvin ottaa vastaan ne siemenet, jotka ovat lentäneet lasten korvien ohitse tai päitten ylitse.

— Mutta mitä minun siis täytyy tehdä?

— Voikohan toiseen ihmiseen kyetä vaikuttamaan muulla tavalla kuin pääsemällä perille hänen harrastuksistaan ja yhtymällä niihin, jos niissä on jotakin hyvää? Ottaisit nyt selvän, mitä ne nuoret Kivekkäänsä kanssa oikeastaan tahtovat. Enhän minäkään ole siitä oikein selvillä, mutta luulen heidän kovasti vihastuneen vanhoille fennomaaneille. Minulle on kerrottu vanhojen tahtoneen tehdä jotakin sovintoa ruotsalaisten liberaalien kanssa. Katsopa tätä vihkosta. Siinä on otsakkeena: "Dagbladspartiets program. Ombesörjt af K. P. T."

— Niin, niin, minä tiedän tuon uuden yhdistyksen, sanoi Elisabet eloisasti, — molemmat poikani kuuluvat siihen.

— Tuo on vain vanha Snellmanin sanomalehtiartikkeli, jolla hän oli musertanut liberaalisen puolueen, mutta Kivekäs on tovereineen painattanut sen uudestaan. Luulen, että se tällä hetkellä ei olisi mitenkään soveltunut vanhoille suomenmielisille ja että he ovat sen vuoksi kovin kiukuissaan nuorille. Mutta Snellmanhan tuntuu olevan nuorten puolella. — Kuka tietää, mikä siitä Kivekkäästä vielä tulee. Ehkä hänessä on hyvinkin paljon hyvää ja jaloa. Ota selvä siitä ja tule sitten minullekin kertomaan. Sinä olet vielä nuori, sinä voit vielä käydä heidän juhlissansa, sinä voit kutsua poikiesi tovereja viettämään iltoja luoksesi kotiin, keskustella heidän kanssaan, kannustaaa heitä kaikkeen hyvään, innostaa heitä vielä palavammin rakastamaan tätä maata ja tätä kansaa.

Elisabet huomasi todella olevansa nyt vapaa tätä kaikkea tekemään, sillä Aleksanderin oli jäätävä Balkanille vielä sodan jälkeenkin kartoitustöitä lopettamaan. Sitä hän vain ihmetteli, ettei hän ollut itse tullut semmoista ajatelleeksi. Olikohan siinä tuumassa jotakin epäsuoraa Aleksanderia kohtaan? Hänen selkänsä takana toimimista? Ei suinkaan. Miksi Aleksander tahtoisi, että hänen asiansa lepäisi täällä kotona niin kauan kuin hän toimi vierailla mailla? Eikö Aleksander itse ollut sitä mieltä, että suomalaisilta puuttuu sivistystä? Mutta miten maalaisylioppilaat, yksin jätettyinä, voisivat sivistyä, jos sivistyneiden kodit olivat heiltä suljettuina? Hän päätti heti kirjoittaa tästä Aleksanderille.

Elise Heintzien neuvo oli Elisabetille suuri ja odottamaton tapaus. Hän heräsi siihen aivan kuin oman elämänsä ilmestykseen. Kauan epätietoisena oltuaan hän nyt näki selvän tien edessään. Eikö koko hänen elämänkohtalonsa ollut tuonut häntä juuri tämän tehtävän eteen? Se ei ollut mikään vain hänen omien poikiensa vuoksi keksitty juoni, vaan hän itse rakasti "tätä maata ja tätä kansaa", niinkuin Elise oli sanonut. Mutta tietysti tuli tehtävä vielä ihanammaksi sen johdosta, että se teki poikien ja hänen harrastuksensa yhteisiksi. Tietysti heidän harrastustensa omikseen tekeminen oli ainoa tie heidän sydämiinsä! Kuinka oikeassa, kuinka oikeassa se Elise olikaan!

Rouva Heintzie oli Elisabetia paljon vanhempi. Oikeastaan olisi pitänyt sanoa tädiksi, mutta hän oli itse vaatinut sanomaan Eliseksi ja sinuttelemaan.

Muistan puolestani hänet hyvin. Heintzie kävi usein Elisabetin luona ja me saimme jo koulupoikina joskus kutsun hänen kotiinsa. Mutta kävimmepä siellä ylioppilainakin, intoilimme ja kerroimme kokoustemme päätöksistä, joiden tarkoituksena oli "sveesien" lähestyvä, lopullinen musertaminen. Täti Heintzie kuunteli meitä säteilevin silmin. Hän oli innoissaan siitä, että me olimme innoissamme. Ja me olimme ylpeitä, että niinkin vanhat ihmiset meidän kanssamme innostuivat. Tosin, olihan koko maa meidän jalkojemme juuressa, miksi ei siis myöskin täti Heintzie!

Tuo sulotar Naemi Ingman, joka asui hänen luonaan, harjoitteli siihen aikaan "Hugenotteja".

Lemmen — lemmen tulta saisin,
jos vain — jos vain haluaisin…

Niin hän lauloi. Ja kun hän sitten, pehmeästi aaltoileva vaalea tukka koholle pöyhennettynä, paksut kulmakarvat tummina, kuningattaren komeissa helyissä astui näyttämölle rakastuneen ritarin eteen, kävi ihastuksen humaus läpi Arkadian katsomon.

Täti Heintzie oli ulkomuodoltaan mitä miellyttävin. Tosin en häntä silloin ymmärtänyt ihailla, sillä milloin nuori vanhaa ihailee! Mutta hänen ulkomuotonsa on tavattoman elävästi säilynyt muistissani, niin että voin milloin tahansa ottaa hänet esille ja katsella häntä kuin mitäkin muotokuvaa. Ja mitä kauemmin katson, sitä enemmän ihailen:

Hänen kasvonsa näen punertavina halkeilleiden pikkusuonten vuoksi. Kasvoissa on yht'aikaa sekä vanhuuden vertymystä että nuoruuden punaa. Samoin hänen puhetavassaankin: kuuluu vanhuuden hillitty, hiljainen äänenpaino, mutta lauseiden sisällöstä kumpuaa nuoruuden hillitön hehku. Hänen päänsä vähän tutisee, arvatenkin vanhuudesta. Hänen harmaanvivahteiset kulmakarvansa ovat kasvaneet hyvin pitkiksi. Sekin kaikki korkean iän merkkejä. Mutta niiden alla silmät palavat vääjäämätöntä nuoruutta, sisältäpäin tulevan tulen säihkyä. Ihana, unohtumaton olento.

XV. KATTI VIERAISSA — HIIRET PÖYDÄLLÄ.

Sillä aikaa kuin Aleksander Balkanin niemimaalla piirusteli sotakarttoja Venäjän valtakunnan laskuun ja sen vastaisten suurvalloitusten varalle, — sillä aikaa kuin hänen upseeristonsa ja sotamiehensä häikäilemättä availivat näkölinjoja vieraiden vaarojen metsiin, siirtäen leiriänsä ylängöltä ylängölle, — sill'aikaa kuin hän itse, sodan jo aikoja sitten päätyttyä, vielä vuosien kuluessa viimeisteli töitään, — sill'aikaa Elisabet jatkoi hänen asiaansa kaukana Suomessa, ollen fennomaanina yksin ja ominpäin.

Pian hän olikin, Elise Heintzien neuvoa noudattaen, "päässyt poikiensa harrastusten perille".

Innokkaasti hän jo keskusteli heidän kanssaan. Jo hän oli heidän kanssaan "radikaali", jo oli myöskin "k.p.t."-läinen ja tiesi, että se merkitsi "koko programmi toimeen", joka taas merkitsi, että Suomessa älköön enää vallitko kaksi kieltä, vaan "yksi mieli ja yksi kieli". Jo hän heidän kanssaan "taisteli" moderaatteja vastaan. Jo hän valvoi jännittyneenä myöhään yöhön odotellen heidän palaamistaan jostakin "ratkaisevasta" kokouksesta, eikä heidän palattuansa alkanutkaan pitkiä todistelujansa juomisen haitallisuudesta, vaan uteliaana kuunteli heidän selostuksiansa "päätöksistä" ja aamun valkenemiseen saakka keskusteli vastaisesta menettelytavasta.

Jo hän myös oli mukana ompelemassa ylioppilaskunnalle lippua. Se oli syvänsinistä silkkiä, melkein samaa väriä, jossa Suomi oli alusta asti kuvautunut Elisabetin mieleen. Sykkivin sydämin ja innosta palavin mielin tähän kunniatehtävään valitut äidit kokoontuivat lahjaansa valmistamaan.

Erimielisyyttä syntyi rouvien kesken vain siitä kirjoituksesta, joka oli lippuun ommeltava. Ehdolla oli minkä mitäkin. Elisabetia miellytti enimmin lauselma: "Sitä kuusta kuuleminen, jonka juurella asunto." Tämä ilmaisi hänen oman syvimmän uskonsa.

Hän ehdotti sitä. Mutta nyt ilmestyi Kivekäs tovereineen. Heidän ehdotuksensa oli: "Yksi mieli, yksi kieli." Ja lipunompelijain mielipiteet jakaantuivat kahtia.

Kivekäs kävi henkilökohtaisesti Elisabetin luona, häneen vaikuttamassa. En puolestani voinut ymmärtää, kuinka yleensä saattoi olla toista mieltä kuin sitä, jota Lauri Kivekäs edusti. Ei hän näyttänyt sitä itsekään voivan oikein ymmärtää. Mitä miellyttävimmällä tavalla hymyillen (mikä ilmeni vain säteilystä ohimoilla eikä näkynyt huulilla) hän otti asian puheeksi, niinkuin Elisabet ei olisi ikinä tahtonutkaan lippuun ommeltavaksi muuta kuin sanat "yksi mieli, yksi kieli". Hän ivasi avonaisesti "moderaatteja", ikäänkuin tuo toinen ehdotus olisi ollut heidän tekemänsä ja siis kaikille oikeille ihmisille vastenmielinen. Hän yltyi yltymistään, lause lauseelta tehostaen kantaansa ja koettaen temmata Elisabetin mukaansa. Täytyi todella ihmetellä, ettei tämä jo antautunut.

Elisabetin oli ylimalkaan sangen vaikeata olla toista mieltä kuin se, jonka hän näki täydessä innossa ja uskossa esittävän kantaansa. Hän tuli kohta epätietoiseksi omastaan.

— No jaa, no jaa, — hän epämääräisesti vastaili Kivekkäälle, pyyhkiellen olemattomia muruja pöydältä.

Kivekkään käydessä yhä varmemmaksi voitostaan saattoi se, joka tunsi Elisabetin lähemmin, erehtymättä nähdä, ettei hän lähimainkaan ollut tyytyväinen omiin myönnytyksiinsä. Muussa tapauksessa hän olisi jo aikoja sitten ollut innoissaan hänkin, niinkuin oli ollut kaikesta, mistä mekin Kivekkäinemme. Tämmöinen vastahankaisuus oli ainakin minulle silloin kokonaan käsittämätöntä. Oikein harmitti. Ja hävetti Kivekkäänkin edessä.

Mutta käsittämättä se silloin jäi ja selviää nyt vasta vuosikymmenien kuluttua.

Elisabet oli kokonaan lakannut koskettelemasta keskusteluissaan meidän kanssamme semmoisia asioita kuin että jumala on rakkaus. Hän antoi meidän olla vaikka ateisteja, kunhan "rakastimme kansaa". Mutta vaikka hän Elise Heintzielle myönsikin, että "rakkaus kansaan" voi nuorison suhteen olla riittävä, niin hän ilmeisesti kuitenkin kaikessa hiljaisuudessa sovitteli tuota omaa ydinnäkemystänsä "jumala on rakkaus" erinäisiin vastaantuleviin kysymyksiin, koskapa hän saattoi muutamassa asiassa olla aivan jyrkästi omaa mieltä, kaikille ihan odottamatta, eikä hän silloin ollut taivutettavissa, huolimatta Kivekkään kaunopuheisuudesta, jopa Meurmaninkin arvovallasta ja itsensä Koskisen lausunnoista.

Ja niinpä nyt luulen, että hän tässä lippukysymyksessä vastusti Kivekkään ehdotusta, koska se ei hänen mielestään ollut sopusoinnussa tämän rakkauden kanssa, sillä lippu, edustaessaan ylioppilaskuntaa, oli liehuessaan herättävä myös vihan tunteita.

Joka tapauksessa lippuun ommeltiin sanat: Sitä kuusta kuuleminen, jonka juurella asunto.

Ja se oli Elisabetin ihmeellinen voitto voittamattomasta Kivekkäästä!

Kiusallista! — ajattelin minä puolestani. — Mikä siihen mammaan onkaan mennyt? Tavallisesti hän ihan kärsii, jos täytyy olla eri mieltä vähäpätöisimmänkin ihmisen kanssa, ja nyt vastustaa itse Kivekästä! Tunsin oloni peräti noloksi. Saattoihan Kivekäs nyt ajatella meistä vaikka mitä, vaikka että olimme muuttaneet mieltämme ja tulleet "moderaateiksi". Se oli minulle aivan sietämätön ajatus. Olin kokonaan tämän miehen lumoissa. Matkin hänen eleitään puhujana ja yksityisissäkin oloissa siihen määrään, että kävin punssilasiinkin kiinni ikäänkuin päältä päin, samalla ylimalkaisella koko kämmenen kouraisulla kuin hänkin. "Mielipiteeni" tietenkin riippuivat kokonaan siitä, mitä osasin edeltäpäin arvata Kivekkään ajattelevan.

Sitä suurempi oli kummastukseni, kun hän ei näyttänyt lainkaan pahastuvan tästä mielipiteiden eroavaisuudesta. Päinvastoin tuli ikäänkuin tutummaksi talossamme.

Elisabetin merkitys ylioppilaiden piireissä oli nopeasti kasvamassa. Hänen harras, rajaton suomenmielisyytensä, hänen innostuksensa ja erittäinkin valmiutensa keskusteluihin houkutteli hänen kotiinsa joukoittain semmoista uutta, suomalaista nousukasnuorisoa, joka, vaikka oli koulusivistyksen saanut, kuitenkin tunsi pääkaupungissa olonsa avuttomaksi. Sivistyneiden kotien ovet pysyivät heiltä suljettuina. Sanotaan, että Lontoossa ja myöskin Pariisissa on muukalaisen melkein mahdotonta saada perhetuttavuuksia aito englantilaisissa tai ranskalaisissa kodeissa. Vielä mahdottomampi oli suomalaisesta koulusta tulleen maalaisylioppilaan hakeutua sivistyneen perheen tuttavuuteen Helsingissä, ellei hän osannut käyttää ruotsia seurustelukielenä. Ani harvassa suomenmielisessäkään perheessä pystyttiin vaivatta puhumaan suomea. Kun tähän tulevat lisäksi hienostuneiden seurustelutapojen vaatimukset, voi ymmärtää, kuinka noloksi ja avuttomaksi tämmöiset fennomanian ja suomalaisen sivistyksen ensi kukkaset tunsivat olonsa riennettyään uusista kouluistaan pääkaupunkiin, ylioppilaina näyttäytymään, ja sitten jäätyään yksikseen katuja mittelemään, mitään vastaanottajia löytämättä.

Eipä siis ihme, että heitä keräytyi joukoittain Elisabetin luo, jonka kodissa puhuttiin ainoastaan suomea, jonka sivistyneisyyttä arvosteltiin korkeimpien mittojen mukaan, jonka vieraanvaraisuudella ei ollut rajoja, jonka luona sai tuntea itsensä vapaaksi, joka minkäänlaista arvovaltansa tunnustamista vaatimatta auliisti antautui keskusteluun kenen kanssa tahansa, kunhan tämä vain oli — suomalainen.

Seuraavassa koetan esittää muutamia muita hiiriä, jotka katin yhä poissa ollessa ilmestyivät tämän suomalaisen kodin pöydille.

XVI. PEKKA HARTIKAINEN.

Olin tutustunut häneen Savo-Karjalaisessa osakunnassa. Hän oli saman vuoden ylioppilas, aito savolainen, puhui leveätä Savon murretta. Hänen kielensä tuskin olisi kääntynyt kirjakielellä kysymään: mistä te olette, mutta oli makeasti kotonaan, kun sai sanoa: mistee työ outta? Ei hän vahingossakaan puhunut muuta kuin murrettansa. Kirjakieli hänen suussaan olisikin kuulunut korvia särkevältä teeskentelyltä.

Yhtä ujona, huomaamattomana ja ulkonaisesti merkityksettömänä kuin tämä Savon salojen Hartikainen liikkuikin hienostelevien helsinkiläisylioppilaiden keskuudessa, yhtä äänessään ja vapaana hän oli omien nuorten savolaistensa parissa.

Tapasin hänet usein "paremmalla puolella", niinkuin hän nimitti vanhan ylioppilastalon ravintolaa, joka sijaitsi niissä huoneissa, mihin Kansan Näyttämön yleisö nykyään jättää päällysvaatteensa.

Siellä sai 60 pennillä "voileipäpöydän", jota sai seisten syödä vaikkapa tuntikaupalla. Viinakset olivat tirrikkalasien ympäröimässä suuressa karahvissa pöydällä, missä kukoisti kymmenittäin pikku lautasia koreasti kasviksilla somistettuine silleineen, leikkeleineen, hyytelöineen, munineen, mäteineen, moninaisine juustoineen. Pöytään kuului myöskin yksi lämmin ruokalaji, jonka sai viedä lautasella tarjoilupöytien ääreen ja syödä istualtaan. Monet panivat kaikki voileipänsä lautaselle ja menivät istumaan. He kasasivat lautasensa kukkuralleen kaikkia pöydän herkkuja ja lautasen tyhjennyttyä kävivät yhä uudelleen niitä täyttämässä. Sillä vasta toisella tunnilla alkoi valjusilmä, pyylevä ruotsinmaalainen ravintoloitsija Karlsson etuhuoneessa olevan tiskinsä takaa varoittavasti muljautella voileipäpöytään päin, ryiskellä tai naputella etusormensa kynnellä puuta vasten. Kerran oli muuan papinpoika kuitenkin syönyt niin kauan, että Karlsson otti häneltä kokonaisen markan.

Tämän pöydän ääressä Pekka Hartikainen oppi ensimmäiset pöytätapansa, omien savolaistensa iloisessa seurassa.

Ensimmäisen kerran meillä ollessaan hän oli vielä niin tietämätön, miten käsitellä kaikkia illallispöydän herkkuja, että latoi pikku purkista lautaselleen aimo annoksen sinappia, söi sitä ja punastui.

— Pekka hoi, mikä sinua vaivaa?

Hän oli käynyt keitetyn ravun väriseksi ja vesi tihkui hänen silmistään. Sanoi tuon "soosin" näyttäneen kovin maukkaalta.

Me kielsimme jatkamasta syöntiä, mutta hän vakuutti, ettei tuo nyt sentään ollut miestä väkevämpää ja pistelikin pikku lusikalla poskeensa kaiken.

Pian hän tietenkin tottui Karlssonin voileipäpöydän salaisuuksiin, sen ruokaryyppyihin ja hauskaan olutpuolikas-humalaan. Savolaispojat huomasivat, että elämä pääkaupungissa tarjosi suuriakin iloja, jos vain tavat tiesi ja osasi vapautta hyväkseen käyttää.

Ei aikaakaan, niin ujo Pekka — kaiketi sellaisessa nousuhiprakassa — oivalsi, että täällä ylioppilastalon paremmalla puolella saattoi kenenkään kieltämättä vaikkapa laulaakin. Hän avasi suunsa ja heläytti täydellä rintaäänellä:

On niitä Suomessa syntynyt niitä suuria patruuneita, mutta harvat on vanhaksi elänyt noita tukki junkkareita!

Salit kajahtelivat hyvästi. Toinen, kolmas, neljäs, … seitsemäs värssy. Nuoret toverit kaikista pöydistä kurottivat päätään laulajaa kohden. Sekä sanat että nuotti oli kaikille tuttu. Mutta että tuo salomaiden rekilaulu nyt kajahteli näissä upeissa saleissa ja korupylväistöissä, se oli toki odottamatonta jokaiselle. Tukkiajathan ne kyllä olivat synnyttäneet Suomen suuret rahapatruunat ja monen lauttamiehen elämän lyhentäneet, luoneet uudet koulut, saattaneet monen sivistykseen ja monen viinoihinkin upottaneet, mutta laulun kapinoiva tendenssi, johon rekilaulaja tähtäsi, tuntui näissä saleissa melkein samalta, kuin jos joku frakkiin ja valkoisiin hansikkaihin pukeutunut herrasmies olisi ilmestynyt tänne sontainen tadikko kädessä.

Useat lähtivät pois.

Useimmat kuitenkin jäivät.

Nauraen ja loppusäkeisiin yhtyen he asettuivat Pekan ympärille istumaan, tuolinselkä sylissään. Pekalle tilattiin kaulankastiketta, ja pian syntyi remuava yhteisryyppäys. Pekka lauloi lakkaamatta, hänessä kumpusi loputtomien rekilaulujen lähde, ja aineiden tilaukset yhä uudistuivat.

Näin saivat alkunsa nuo sittemmin melkein säännöllisiksi muodostuneet Pekan laulattamisillat, jolloin häntä yhteisesti syötettiin ja juotettiin ja hän puolestaan ravitsi kuulijakuntaansa mehevällä savolaisella huumorillaan.

Hänen laulujensa ja koko hänen henkensä huumori oli tosin hyvin lähellä ivan rajaa. Se ikäänkuin vasta haki ilmaisumuotoja ivallensa, joka tuntui kohdistuvan juuri tuohon patruunain varakkuuteen ja asioitsijain sivistykseen. Mitäpä muuta sivistystä Hartikainen olisi voinut nähdäkään kuin äkkiä rikastuneiden pomojen herraskaisuutta ja kaikenlaisten nousukkaiden matkivaa keikailua?

Kun Pekka sitten tutustui Elisabetiin, oli tämä tuttavuus hänelle melkein kuin ilmestys.

Tosin hän tuli ensin meillekin suupielessä hienoinen ivanhymy, ikäänkuin täältäkin etsien jotakin pilanaihetta. Vai oliko tuo teennäinen ylimielisyys hänen ainoa keinonsa, millä hän saattoi voittaa maalaisen ujoutensa? Kaulankastiketta saatuaan hän kohta suostui pyyntöömme ja ollenkaan ujostelematta alkoi leveästi laulaa:

Niinkuin tähtii Otavassa veljiä on Jukolassa, seitsemän pulskeaa jallii…

Nuotti oli kaiketi hänen omia sävellyksiänsä ja on sittemmin tullut yleisesti tunnetuksi. Kiven "Seitsemän veljestä" oli Pekan ainainen, ainoa, milloinkaan tyrehtymätön taidenautintojen lähde.

Hänen eleensä osoittivat hänen aikovan valmistautua jatkamaan meilläkin, niinkuin konsanaan "paremmalla puolella". Mutta kun Elisabet, sivuuttaen monen huomatumman ja seuraelämään tottuneemman kutsuvieraan, valitsi keskustelutoverikseen juuri Pekan, joka oli sitä ehkä vähimmin odottanut, punastui Pekka eikä saanut nolosti nauravasta suustaan hyvään aikaan muita äänteitä kuin aiheettomia myönnytyksiä: joo, joo … joo… Pekka oli äkkiä langennut samaan avuttomaan ujouteen, joka oli häntä niin kauan pitänyt kahleissaan, ennen kuin hän oli "paremmalla puolella" remahtanut jätkälaulujansa esittämään ja siten kohonnut lukemattomia muita tovereitaan merkitsevämmäksi. He istuivat vähän muista erillään, Elisabet sohvassa, Pekka nojatuolissa, jonka nojaa hän ei tosin käyttänyt, vaan oli ujouttaan suorana kuin tikku, kämmenet hermostuneesti värisivät. Taas entisenä maalaispoikana, joka ei osannut sinappia syödä. Taas hänen kellahtavan vaalea, maalaisesti lainehtiva tukkansa teki kiharakäänteitään korvan takaa ja luvattomasti päästi niskasuortuvia kaulukselle. Taas hänen raskaat silmäluomensa saivat silmän vain kapeaksi rakoseksi, joka oli kaukana silmäkulmain alapuolella. Taas sama ujous oman olemisensa johdosta vaikutti ylähuulen mutkistumisen noloon hymyyn.

Mutta jopa hän kuuluu hiljaa vastailevan Elisabetin kysymyksiin.

He puhuivat kaunokirjallisuudesta, ja Elisabet kyseli, opittiinko koulussa ruotsia niin hyvin, että umpisuomalainen saattoi vapaasti lukea ruotsalaista kirjallisuutta.

Hartikainen ei sanonut tuntevansa ruotsalaista kirjallisuutta ollenkaan eikä voivansa lukea muuta kuin sitä vähää, mitä oli suomeksi kirjoitettu ja käännetty muista kielistä, kuten Waldemar Churbergin romaanijaksoa, "Lokkiluotoa", Runebergia, Topeliusta.

Elisabet alkoi kertoa hänelle venäläisestä kirjallisuudesta, sen merkityksestä ja sen suurmiehistä. Hän sanoi, että jos tätä kirjallisuutta ei olisi ollut, niin ei olisi olemassa sivistystä Venäjällä. Kaikki mitä Venäjällä on valoa, tulevaisuutta, sivistystä, vapaudenrakkautta, on tämän kirjallisuuden luomaa. "En voisi kuitenkaan ajatella Venäjää ilman sen kirjallisuutta."

Elisabetin vaatimaton olemus, koruton puku, luonnollinen keskusteluunantautuvaisuus aivan riippumatta henkilöstä, jonka kanssa hän puhui, vaikutti, että Hartikaisenkin ujous alkoi hälvetä ja hän otti yhä vapaammin osaa Elisabetin herättämiin ajatuksiin.

Vihdoin heidän keskustelunsa vilkastui niin, että se alkoi kerätä ympärilleen muitakin kuulijoita, jotka istuutuivat samaan piiriin.

Useat alkoivat kilvan vaihtaa ajatuksia emännän kanssa, mutta Hartikainenpa ei enää antanutkaan Elisabetia itseltään anastaa. Elisabet oli ikäänkuin hänen yksin, ja Pekka innostui yhä enemmän. Erittäinkin hän torjui vilkkaasti Jussin anastamisyrityksiä, joka myöskin tuli siihen ja kohta alkoi paremman seurustelukykynsäkin avulla vetää Elisabetin huomiota puoleensa.

Elisabetin ihmettelyyn, etteivät nuoret vielä osoittaneet oireita oman suomalaisen kirjallisuuden luomiseen, sanoi joku, että Suomella ei oikeastaan ollut mitään todellista historiaa, niinkuin muilla kansoilla, ja että siinä muka oli syy, miksi meillä ei voinut olla omaa kirjallisuuttakaan.

Tämä ajatus sai Elisabetin melkein kiivastumaan. Hänen mielestään historia ei ollut lainkaan välttämätön taidekirjallisuudelle. Mahtipontisuuden tavoitteleminen ei ole taidetta, ja se historia, joka kelpaa taiteelle, ei ole kirjoitettua historiaa, vaan jokaisen omaa elämystä.

Jussi mainitsi jonkin kuuluisan historiallisen romaanin, jonka hän oli lukenut ruotsiksi, mutta Elisabet, joka oli lukenut sen venäjäksi, sanoi, että tekijä oli vain siirtänyt omat elävät muistonsa aikaan, jolloin hän ei vielä ollut syntynytkään, ja että tuon romaanin ansio ei ollut sen historiallisuudessa, vaan noiden omien elämysten etevässä siirtämisessä vieraaseen maailmaan. Elisabetin mielestä historiallinen romaani oikeastaan oli historian väärennystä, myöskin sellainen romaani kuin "Sota ja rauha", jossa ei ollut muuta kuin Tolstoin naamioituja tätejä, setiä, mummoja, perheystäviä, heidän rakastettujaan, lapsiaan ja lasten lapsia — melkein kaikki henkilöitä, jotka olivat kirjailijan omien muistojen sisällyksenä ja joita Napoleonin aikoina ei vielä ollut olemassakaan. Jos Napoleonin olisi pitänyt riehua jossakin maassa ja luoda sille historiaa, ennen kuin tässä maassa kirjallisuus voisi syntyä, niin ei todella Suomella olisi paljon toivoa. Mutta onneksi historialla ei ole mitään tekemistä taiteen kanssa. Eikö suomalaisilla ihmisillä ole omia elämyksiä, omaa lapsuutta, omia muistoja vanhasta kodista, isoisistä, isoäideistä, heidän merkillisistä tavoistaan ja ihmeellisistä luonteistaan, heidän "ajastaan"? Sehän on kyllä sekin historiaa, mutta historiaa, joka kelpaa taiteelle, se on elettyä historiaa. Jokainen tuntee, että jokin osa hänen elämästään, hänen entisyytensä muistoineen ja tunnelmineen, on auttamattomasti vaipumassa ikuiseen unhotukseen. Saako se tapahtua? Voiko kadottaa mitään kalliimpaa? Ja kuitenkin, taide on ainoa, joka voi unhottuvasta elämästä jotakin pelastaa.

Elisabet ei tosin puhunut milloinkaan näin pitkään ja yksin. Hänen voimansa oli vilkkaassa vuoropuhelussa ja aivan huomaamattomasti hän sai keskusteluissa kuulijat kiehdotuiksi omaan ajatukseensa, usein niinkin, että he itse tulivat sen pukeneeksi sanoihin ja lausuneeksi julki, jopa luullen sen itse keksineensä. Mutta juuri tämä keskustelun yhteisyys se saikin kuulijat intoihinsa.

Pitääkseen lempipoikaansa, Pekka Hartikaista, myöskin vireillä ja estääkseen hänet vajoamasta takaisin ujouteensa, kun muut olivat ottaneet kaikki puheenvuorot, Elisabet sanoi lopuksi:

— No, herra Hartikainen, sanokaa nyt, eikö teillä ole omista elämyksistänne mitään pelastettavaa?

Pekka joutui todella hämillensä. Hän ei varmaan ollut milloinkaan kuvitellut, että kaunokirjallisuus olisi muuta kuin tekijän keksimiä iloisia tai surullisia juttuja, jotka koettivat herättää lukijan uteliaisuutta erittäinkin viemällä hänet kuninkaiden ja ylhäisten loistosaleihin.

— Liekö noista minun elämyksistäni mihinkään, semmoisia ovat vain maalaisen kansan tyhmyyksiä ja repostuksia, — sanoi Hartikainen harvaan ja poisvetäytyvästi. Elisabet koetti vieläkin tavoittaa hänet:

— Jokaisella on oma maailmansa, ja jokainen tietää, että se on yhtä arvokas kuin mikä muu tahansa. Olette varmasti taiteilija. Olen kuullut teidän laulavan ja tuntenut, että te osaatte elää tunnelmissa. Älkää vain pitäkö omaa maailmaanne vähäisenä. Kaikki on suurta, mikä on elettyä.

Sitten rupesivat taas muut puhumaan ja Pekka joutui syrjään. Mutta arvattavasti oli näillä keskusteluilla mitä syvin vaikutus häneen. Ajatus, että taide ei ollut pelkkää leikkiä tai mielivaltaista keksintöä, vaan oman elämän totuutta, oli hänelle jotakin sanomattoman uutta ja näytti jollakin tavoin järkyttävän hänen olemustansa. Hän taisi olla kovin kiintynyt Elisabetiin ja kävi meillä joka viikko määräpäivänämme. Ehkä hän oli oikeastaan ensi kerran joutunut tosi sivistyneen ihmisen tuttavuuteen, joka osasi hänen kieltään ja rakasti sitä. Ja koko hänen entinen käsityksensä sivistyneistä ja hänen ivallinen suhtautumisensa heihin oli saanut kovan kolauksen. Hänestä tuli vilpittömän uskollinen kotimme ystävä. Mutta illanvietoissa Elisabetin luona hän nyttemmin istui enimmäkseen mitään puhumatta, totisena, ja entinen pilailu oli kokonaan poissa. Arvatenkaan hän ei löytänyt sanoja, joilla ilmaista uusia ajatuksia, sanat olivat ikäänkuin muuta maailmaa varten olemassa. Ja ehkä hänessä heräsi jotakin katkeruutta niitä sukkelampia ja kirjakielen käyttöön tottuneempia vieraita kohtaan, jotka mitään ujoutta tuntematta niin helposti ja kevyesti osasivat keskustella Elisabetin kanssa.

"Paremman puolen" toverit eivät tietenkään luopuneet Pekastansa. He eivät ottaneet kuuleviin korviinsakaan hänen estelyitään ja laimentunutta laulamishaluaan. Ja kun hän sitten, tarpeeksi juotettuna, vihdoin remahti renkutuksiinsa, oli riemu jälleen ylimmillään. Kukaan ei huomannut Pekassa sitä katkeruuden ja kyllästymisen sävyä, joka oli tullut lisää. Hän ei enää välittänyt laulajanmenestyksestään ja lauloi vain juomingin vuoksi. Mutta siellä, minne hänen mielensä paloi ennen tuntematonta kaipausta tuntien, siellä hän oli äänetön, ujo, merkityksetön, löytämättä enää mitään mahdollisuuksia päästä päteväksi muiden, sivistyneistä kodeista lähteneiden rinnalla.

Semmoinen oli tämän hienon, runollisen maalaispojan ensimmäinen kohtaus korkeimman sivistyksen kanssa, joka niin odottamatta oli tullut häntä vastaan suomenkielisenä ja suomenmielisenä.

Hän pani avuttomuutensa kovin pahakseen. Jokin omituinen, näköjään aiheeton alakuloisuus painoi häntä. Se houkutteli häntä yhä hartaampaan juopotteluun, joka noina isänmaallisen innostuksen aikoina oli ylioppilasnuorison keskuudessa kylläkin kukoistuksessaan.

Mutta siinäkin pääsivät herraspojat voitolle maalaisista kansanlapsista. Nämä, ensimmäisen sukupolven juomareina, eivät enimmäkseen kestäneet juoppouden tuomaa henkisten ja ruumiillisten voimain rääkkäystä, vaan joukoittain sortuivat eli menivät "deekikselle" — niinkuin heistä sanottiin. Edelliset taas, hyvän viran saatuansa ja varakkaiden omaisten järjestettyä velka-asiat, tavallisesti kohottautuivat entiselleen.

Mitä erikoisesti Pekka Hartikaiseen tulee, niin hänkin lopulta sortui. Omaamatta ketään, joka olisi hänen raha-asioitaan järjestänyt, hän eleli vuosikausia "vippauksen" varassa. Kaikki luvut jäivät, lopulta hän ei ollut muuta kuin remuavan piirin huvilaulaja. Epätoivoista temmellystä viinanhuumauksen ja lankeavien vekselien välillä, sellaista oli hänen elämänsä.

Kuului hän lopulta sentään tehneen suuren "parannuksenkin". Mutta siitäkös raha-asiat paranivat!

Oli kovasti puuhannut nimeä vekselinuudistukseen. Hän oli silloin uudelleen alkanut lukea ja asui maalla. Saatuaan vekselinsä vihdoin kuntoon hän huomasi ajan olevan niin täpärällä, ettei auttanut muu kuin lähteä suinpäin juoksemaan kaupunkiin.

Hänen sen matkan juostuansa — sitä oli kai vähän toista peninkulmaa — hänessä jokin rävähti. Hän sairastui keuhkokuumeeseen ja siihen kuoli.

Jo kauan ennen tätä tapausta hän oli eristäytynyt pois Elisabetin kodista, ehkä arvellen maineensa käyneen jo liian huonoksi, että olisi sinne uskaltautunut. Monet muut olivat astuneet hänen sijaansa, ja tovereitamme, sekä herras- että maalaisylioppilaita, kävi edelleen usein luonamme, Elisabetin yhä ottaessa vilkkaasti osaa väittelyihimme ja arvosteluihimme.

Kuitenkin oli, Pekan vetäydyttyä pois, Elisabetin lempiaines, umpisuomalaiset kansanlapset, heikommalla puolella, jopa he lopulta hänen suureksi surukseen kokonaan hupenivat hänen ympäriltään, hänen voimatta käsittää syytä. Mutta syy ei ollut muu, kuin että heidän joukossaan ei ollut ainoatakaan, joka olisi Pekankaan verran voittanut ujouttansa ja edes laulaen toteuttanut omaa mailmaansa. Näin he joutuivat alakynteen. Vaitioleminen seurassa on sama kuin siitä luopuminen. Ja he luopuivat.

Etualalle tulivat sivistyneistä ruotsalaistuneista tai puoliruotsalaisista kodeista lähteneet suomalaisen koulun käyneet ja näin uudelleen suomalaistuneet pojat, joiden seurustelutaidosta ei tosin mitään puuttunut, mutta joista useita houkutteli Elisabetin kotiin — täytyy sanoa — osaksi jo uusi vetovoima, hänen kolme tytärtänsä.

Se samainen Jussi oli pian hänen ainoa puhtaasti kirjallinen uskottunsa. Jussi oli ymmärtänyt anastaa Elisabetin kokonaan.

Tämä Jussi oli Iisalmen kappalaisen (myöhemmin rovastin) poika,
Johannes Brofeldt, sittemmin Juhani Aho.

XVII. JUHANI AHO.

Hän oli nuorena solakkavartaloinen ja sen vuoksi teki pitemmän vaikutuksen kuin sitten vanhempana. Käveli suorana ja reippaasti, katseli ympärilleen niinkuin se, joka on omissa ajatuksissaan ja niihin kohdistaa kaiken, minkä näkee. Hän oli hienokäytöksinen, puhe oli hillittyä ja hiljaista, niinkuin ainakin vanhan sivistyksen perineellä. Kehittyneet silmäluomet räpyttelivät mielevästi, ehkä vähän spasmisesti, ikäänkuin hän olisi aina karkottanut silmistään jotakin epämukavuudentunnetta. Sitä samaa hän tuntui karkottavan pois erikoisilla hänelle ominaisilla ääntelyillä, jotka tulivat jostakin kurkkutorven päästä ja esiintyivät erittäinkin, milloin hän oli aikeissa sanoa jotakin tähdellistä.

Hän oli tavattoman herkkä vaikutelmille ja virittyi heti siihen tunnelmaan, minkä toinen hänessä herätti. Oikein näkyi hänen päähänsä, hänen silmiensä loisteesta, hänen ripeästä pystyyn kohoamisestaan, kuinka tuo tunnelma meni häneen, tunnelma taikka uusi aate, joka keskustelussa oli irtonaisena liekkinä lehahtanut hänen editsensä. Niitä harvinaisia ihmisiä, jotka eivät milloinkaan innostu yksin ja itsekseen, mutta sitä palavammin toisen sanoista ja toisen kanssa, — niitä ihmisiä hän oli.

Semmoiselle ihmiselle on tietenkin toveri, ystävä, hengenheimolainen kaikki kaikessa, ja niitä hän hakee niinkuin oikeata omaa elämäänsä.

En luule hänen löytäneen kotoansa, Vieremän pappilasta, virikettä sille luonnon ja luonnonihmisen rakkaudelle, joka sittemmin oli kaikkien hänen taidenäkemystensä sisältönä. Hengelliset ihmiset (hänen isänsä oli pappi ja äitinsä herännäisiä) eivät ylimalkaan kohdista liikaa huomiota tämän ajallisen maailman luontoon. Iankaikkisuutta ja hurskasten seuraa hakiessaan heistä tuntuu kiintymys jumalattomaan luonnonihmiseen melkeinpä synnilliseltä ja luonnon tunnelmain ihailu katoavaisuuden ihannoimiselta, maallisuudelta.

Mutta kohtalo vei hänet Elisabetin läheiseen tuttavuuteen. "Silloin minut löydettiin ja minä löysin itseni", kirjoitti hän myöhemmin tästä tuttavuudesta.

Elisabetista voi todellakin käyttää sitä sanaa, että hän löysi Jussin, löysi Suomesta suomalaisen henkilön, joka kokonaan sopeutui hänen henkeensä ja erittäinkin hänen taidekäsitykseensä, mikä oli totuuden palvominen tunnemaailmassa.

Elisabet oli alusta asti tuntenut ja aikaa myöten yhä selvemmin nähnyt, että tärkeintä, mikä Suomen sivistykseltä puuttui, oli kehittyneempi taideaisti, joka hänen mielestään oli varsinaisen sivistyksen olennaisin tunnusmerkki. Tästä saavat selityksensä hänen innokkaat keskustelunsa erittäinkin juuri umpisuomalaisten toveriemme kanssa taiteen tärkeydestä ja luonteesta. Mutta kun hän vihdoin löysi Jussin, sai hänen vaikutuksensa paljon suuremman tehokkuuden kuin mitkään keskustelut: Jussi omaksui hänen taidekäsityksensä, ja niin heräsivät uudet, hedelmälliset taidenäkemykset. Jussi oli "löytänyt itsensä".

Jussin ensimmäinen novelli "Siihen aikaan kun isä lampun osti" sisältää Elisabetin taidekäsityksen pääpiirteet: se on omaa elämystä, se on "_tosi_kertomus", se pelastaa kokonaisen eletyn aikakauden ikiunhoon vaipumasta. Julius Krohn antoi tälle novellille hyvin suuren arvon. (Hän oli Savo-Karjalaisen osakunnan kuraattorina ja toimi kilpakirjoitusten palkintotuomarina.)

Aleksanderilla oli Rantala niminen kesähuvila Päijänteen ja Vesijärven välisen kanavan varrella. Korkeiden patosulkujen avulla höyrylaivat ja muut alukset laskettiin Vesijärven tasolta Päijänteen tasolle, josta ne menivät Heinolaan ja Jyväskylään. Siinä huvilassa Juhani Aho vietti luonamme monta kesää.

Kanavan päällikkönä oli lappalaissyntyinen Aslak Laiti, eräs noita harvoja pitemmälle koulutettuja lappalaisia. Hän oli yhteinen suuri ystävämme. Elisabetiin Laiti oli lujasti kiintynyt samasta syystä kuin niin monet muut: koska ei tässä tuttavuudessa tuntunut vähääkään sivistyksen ylemmyydestä johtuvaa oman arvon yliarvioimista, vaan alituista valmiutta sydämelliseen keskusteluun. Laiti nauroi kiitollisuudesta ja pyyhki alituiseen silmiänsä, jotka tihkuivat kyyneleitä. Hänen puheessaan oli paljon lappalaisia, suomenkieleen kuulumattomia äännähdyksiä, ja lappalaisia jäännöksiä oli erittäinkin hänen syöntitavassaan: hän saattoi ottaa suureen suuhunsa kokonaisen hauenpään, ja vähän aikaa mutusteltua alkoi suusta tippua kalan lukemattomia pääluita, puhtaina ja siroina, sormien kertaakaan avuksi tulematta. Työn tehtyään ja tyhjää suutansa mauskuttaen Laiti voitokkaana katseli miehestä mieheen, vaikutusta urkkien. Mutta yhtä täydellistä selvää hän ei saanut kaikista niistä tiedoista ja muistipykälistä, luvuista ja laskuista, joita hänen oli sivistyksen nimessä ahdettava päähänsä. Usein hän tuntui peräti hermostuneelta. Kuukautisia kanavamaksujen tilityksiä hän piti maailman kaikkein vaikeimpana ja arkaluontoisimpana tehtävänä. Niinä päivinä hän ikäänkuin puheli itsekseen, oli ajatuksiinsa vaipuneena eikä nähnyt ketään edessään eikä sivuilla. Vihdoin alkoivat nuo uudistuvat hermostumistilat mennä niin pitkälle, että hänen täytyi itsensäkin huolestua. Osaksi kaiketi lääkärin kehoituksesta hän rauhaa etsien meni naimisiin hiljaisen suomalaisen neidin kanssa. Kerran — se tapahtui meidän jo muutettuamme pois Vääksyn kanavalta — vaimo tämmöisen kriitillisen hermotilan aikana, jolloin Laiti kuvitteli juuri valmistuneiden kuukausitilien olevan aivan sekaisin, pyysi häntä virkistyskävelylle. Suurten vaikeuksien ja monien estelyiden jälkeen Laiti vihdoin suostui. He menivät yhdessä.

— Odotapas, — sanoi Laiti, heidän jonkin matkaa kuljettuaan, — minun täytyykin pistäytyä vielä kotona, odota tässä.

Vaimo jäi odottamaan. Mutta kun miestä ei alkanut kuulua, meni vaimo katsomaan ja näki hänen lopettaneen päivänsä.

Taaskin elävä esimerkki ensi polven voimattomuudesta sivistystä vastaan!

* * * * *

Huvilan kohdalta aleni niittyinen rinne mutkikkaalle joelle, joka, tervaleppien kumartuessa kummaltakin puolen sen ylitse tiheäksi lehväkatokseksi, vuolaasti virtasi vihreässä varjossa. Kaksi Aleksanderin Karjalasta asti hankkimaa, valkoiseksi maalattua venettä lipui vedessä, pieneen rantalaituriin sidottuina, ja niiden valkoisuus vilahteli vehreyden keskeltä. Kauempana, kylän keskellä, virta tuli ulos leppäkatoksestaan ja eteni myllyille hajoten tekouomiin ja pärskyen patojen ylitse jonkinlaisena koskena, kunnes jälleen tyyntyen jätti kylän ja jälleen metsikköihin kadoten saavutti Päijänteen.

Etelän puolelta huuhtelivat syvän ja kirkasvetisen Vesijärven aallot ensin meidän huviretkiemme ainaista paikkaa, kivikkorantaista, havumetsäistä saarta, josta näkyi huvilan eteläranta "punaisine mökkeineen", sitten, yhä suureten laineet vyöryivät kanavan suuta kohden ja kuohuina paiskautuivat hietikolle. Tämä tuulinen tunnelma vallitsi silloinkin, kun me tulimme kanavalle ensimmäistä kesäämme siellä viettämään. Juhani Aho oli mukanamme.

Samana kesänä oli Kasperin ja minun kuitenkin oltava kaartin pataljoonan mukana Krasnoje Selon leirillä asevelvollisuuttamme lopettamassa. Aleksander taas, vaikka jo kerran sotaretkeltään kotiutuneena, oli lähtenyt jälleen matkoille, tällä kertaa Englantiin topografisten koneiden uusinnoksia tutkimaan. Näin ollen Elisabet olisi jäänyt yksin perheen nuorempien jäsenten kanssa. Hän kaipasi meitä kovasti ja Jussin kesävierailu oli hänelle siis suurena apuna ja lohdutuksena.

Kesän lopulla leiriltä palattuamme Jussi oli meidän suhteemme enemmän kuin koskaan veljen asemassa, hän oli aivan kotiutunut luoksemme. Mutta jos sanoisi, että hän siis Elisabetin suhteen oli oman pojan asemassa, niin sanoisi liian vähän. Sillä kun omat pojat lapsuudestaan asti ovat tottuneet pitämään äitiänsä arvovaltaisena ennen kaikkea muuta semmoisissa asioissa kuin puhtaiden alusvaatteiden jakelussa, nappien ompelemisessa, sukkien ja vaaterepeymien paikkaamisessa, niin Jussi oli Elisabetin kasvatti yksistään henkisellä alalla, taiteen ja aatteellisuuden kysymyksissä. Ei kukaan meistä kuunnellut Elisabetia semmoisen uskon ja hartauden vallassa kuin Jussi. Elisabetin aatteet ja ajatukset eivät olleet meille niin uusia kuin hänelle, joka tuli Iisalmen pappilasta.

Vaivojaan säästämättä Elisabet selosteli hänelle parhaimpien venäläisten kirjailijain teoksia, suomentaen hänelle erittäin tarkkaan Turgenjevin "Metsästäjän muistelmia". Nämä tunnelmakylläiset kuvaukset, tekivät Juhani Ahoon syvän, lähtemättömän vaikutuksen. Hän alkoi itsekin kirjoittaa "tunnelmia", jotka hän sitten toi Elisabetin luettavaksi ja arvosteltavaksi.

Elisabetin ankarin vaatimus oli, että kuvatun tunnelman täytyi olla todella eletty, totta. Sen vuoksi hän, kun oli kysymys pelkästä harjoittelusta, käski menetellä näin: jos jokin hetki herättää tunnelman, niin se on kuvattava yksistään vain niitä apuneuvoja käyttäen, joita tämä hetki todellisuudessa tarjoaa. Ei saa ruveta omin päin runoilemaan ja tekemään lisäyksiä, joiden tarkoituksena on muka tehostaa tunnelmaa. Mutta jos tunnelma on tunnettuna ollut voimakkaampi kuin mitä se kirjoitettuna vaikuttaa, niin syynä on vain se, ettei kirjoittaja ole jaksanut tunkeutua kyllin syvälle hetken todellisuuteen, jonka vuoksi hän on koettanut kuvaustansa täydentää valheella.

Muistan Jussin kerran sangen tyytyväisenä ja hyvissä menestymisen toiveissa tuoneen Elisabetin arvosteltavaksi vereksen, tunnelmallisen luonnonkuvauksen. Hän oli kauan harhaillut mustikkametsässä ja sitten kirjoittaa rapistellut huoneessaan huvilan yläkerrassa. Kuvattuna oli muistaakseni ensimmäinen syksyyn vivahtava kesäpäivä.

Elisabet kuunteli tarkkaavaisena sujuvasti kirjoitettua, runollista sepustusta, kehaisi sitä tapansa mukaan joka puolelta ja sanoi sitten:

— Kaikki olisi hyvin, mutta sano minulle, Jussi, lensivätkö nuo kaksi varista todellakin seudun yli?

Jussi meni hämilleen. Vähän puhkittuansa ja päristeltyään hän tunnusti:

— Eivät.

— No näetkös nyt — sanoi Elisabet, — minä tunsin selvästi, että variksien ilmestyminen oli vain tunnelman tahallista tehostamista, ja minulle ne sitä heikensivät.

Mieli karvaana Jussi pyyhki variksensa pois.

Luullakseni hänen oli vaikea täydelleen toteuttaa näitä Elisabetin ankaria taiteellisen "totuuden vaatimuksia". Hänen myöhäisemmissä lastuissaan kyllä tapaa kohtia, jotka tuntuvat semmoisilta "tehostuksilta". Lieneekö suurempaa kiusausta kirjailijalle kuin kauniin sanan tai hyvän allitteraation vuoksi poiketa totuudesta? Mutta hän ymmärsi täydellisesti, mitä Elisabet vaatimuksillaan tarkoitti. Ja luulen myöskin, että Juhani Ahon tunnelmalastut, jotka mielestäni edustavat kirjallisuutemme hienointa ja aidointa taidetta, eivät olisi sitä mitä ne ovat, ellei hän olisi alati ainakin pyrkinyt Elisabetin neuvoja noudattamaan. Eiväthän ne tarkoittaneet suinkaan sitä, että kirjoittaa olisi saanut vain siitä, mitä silmä näki tai korva kuuli, vaan ne tarkoittivat, että taiteilijan oli pysyttävä uskollisena sille sisäiselle näkemykselle, tuntemukselle, tunnelmalle, jonka hän oli saanut. Kaikki, minkä hän teosta luodessaan jätti omin valloin näkemyksestään pois, vaikutti puutteelta, ja kaikki, minkä hän omin valloin siihen lisäsi, vaikutti valheelta.

Tämä Elisabetin ankara totuuden vaatimus muistuttaa paljon Clodtien yleistä taiteilijaluonnetta. Se on erityisesti ominainen sekä hänen sedälleen kuvanveistäjä Pjotr Karlovitshille että veljelleen maalaaja Mihail Konstantinovitshille (Mishalle). Myöskin Elisabetin pojan Eerikin (Eeron) taiteessa on tuo uskollisuus sisäiselle näkemykselle eli taiteellisen totuuden etsiminen ehkä yleisin ja luonteenomaisin piirre. Taiteessa valehteleminen oli hänellekin mahdottomuus.

Mutta minulle läheisistä henkilöistä oli Kasper kuitenkin se, joka perheessämme räikeimmin kannatti tätä Clodteille ominaista totuuden vaatimusta taiteessa. Hän tosin harjoitti vähän itsekin maalausta (ja on jonkin verran aina sitä harjoittanut), mutta etupäässä hän esiintyi keskuudessamme ankarana taiteenarvostelijana, johon Juhani Ahollakin oli ehdoton luottamus.

Kirjallisuudessa Kasper tunsi epäluuloa ja epäluottamusta "fantasiaa" kohtaan. Ei niin, että hän olisi pitänyt aito taiteellisia näkemyksiä puhtaan fantasian alalla mahdottomina, vaan hän sanoi, ettei mikään ala tarjoa kirjailijalle niin aulista ja tarkistamatonta valehtelemisen tilaisuutta kuin fantasian. Jussi oli Kasperin ohjissa melkein vielä kireämmällä kuin Elisabetin. Sittenkin Kasperin arvostelu herätti hänessä sellaista vetovoimaa ja luottamusta, ettei hän julkaissut mitään siihen alistumatta, jopa usein kirjoitti innostuneena uudestaan sepustuksiansa tai hautasi ne laatikkoihinsa kypsymään, jos Kasper oli ne hylännyt. Siten on esimerkiksi "Rautatie" syntynyt Kasperin arvostelun alaisena melkein lause lauseelta. He asuivat silloin molemmat Iisalmen pappilan yliskamarissa, Kasper tutki Ibseniä, Jussi kirjoitti novelliansa ja sai pian tavaksi lukea hänelle kohta kohdalta, kun oli kirjoittanut vähänkin matkaa eteenpäin.

Mutta vielä sittenkin, kun elämä jo oli eksyttänyt Juhani Ahon pois Elisabetin ja Kasperin jokapäiväisestä yhteydestä, — kun uudet vaikuttimet alkoivat saada hänen kirjallisuudessaan sijaa ja suurromaanien kirjoittaminen tuli hänen mielihalukseen, hän aina ilmestyi heidän arvosteluansa kuulemaan, nyt tosin usein vasta sitten, kun teos jo oli julkaistu. Ehkä arvostelijain lahjomattomuus häntä vähän peloittikin, kun oli suurteoksista kysymys. Mutta sellaisista teoksista kuin "Panusta" ja "Erakosta" ei Elisabet — ehkä aavistaen tätä arkuutta — enää antautunutkaan ydinajatustaan lausumaan, vaan tyytyi ylimalkaiseen kehumiseen ja eteenpäin innostamiseen.

Sitä kirpeämmäksi ja vihaisemmaksi kävi arvostelussaan Kasper.

Kerran Juhani Aho oli saanut kuulla, että Kasper piti hänen viimeistä teostaan "Muistatko" suurena alaspäinmenona.

Kiihtyneenä Aho meni hänen luokseen ja kysyi, oliko se totta.

(Vanhuutensa päivinä Elisabet ja Kasper asuivat yhdessä Helsingissä.)

— On se totta, — sanoi Kasper, — ja minä olen vain odottanut tilaisuutta saadakseni sanoa sen sinulle itsellesi.

— Mitä sinulla siis on teostani vastaan?

— Sehän on vain löyhää fantasiaa alusta loppuun koko teos!

— Fantasiaa! Entä sitten! Miksi ei semmoistakin saisi kirjoittaa, kun yleisö kerran semmoista tahtoo, — sanoi Jussi hiukan avuttomasti sammaltaen.

— Siksi, että se ei ole totta. Vain siksi! — vastasi Kasper vihaisesti, antautumatta sen enempiin selityksiin.

Ja minä luulen, että tämmöiset "epätunnelmat" olivat yhä useammin uudistuneet heidän lujan ystävyytensä loppupuolella.

Surullisena Elisabet tällöin istui pyöreän pöytänsä ääressä olemattomia muruja sen pinnalta pyyhkien.

Tilannetta keventääkseen Jussi nousi katselemaan niitä lukemattomia maalausharjoitelmia, joilla Elisabet oli huoneensa seinät koristanut. Harjoitelmista olivat useimmat Kasperin maalaamia.

— Nuo punaiset mökit tuossa, eivätkö ne ole niitä kanavan mökkejä? — kysyi Jussi ja ilahtui suuresti, kun kuuli, että ne olivat juuri niitä kaukaisten muistojen mökkejä.

Omasta puolestani minun täytyy tunnustaa, että olin noina kanavan päivinä ja monena vuotena jälkeenkin päin mustasukkainen äidille tuon hänen Juhani Ahon kirjalliseen toimintaan tuntemansa kiintymyksen johdosta. Minusta tuntui, että hän osoitti paljon todellisempaa harrastusta Jussin sepustuksiin kuin minun (sillä minäkin kirjoittelin kertomuksia ja "tunnelmia"). Minun kirjoitelmistani hän koetti olla innoissaan, mutta Jussin kirjoitelmista oli. Asianlaita taisi olla niin, että minä kirjoittelin vain koska muutkin kirjoittelivat, kilpaillakseni Jussin kanssa taidossa. En siihen aikaan vielä ymmärtänyt perimmäistä syytä Elisabetin Jussi-innostukseen. Onhan kuvanveistäjäkin innoissaan, kun hän huomaa sisäisen näkemyksensä vähitellen saavan silmin havaittavan, aineeseen kiinnitetyn muodon. Eikö vielä suuremmalla syyllä voisi olla innoissaan se, joka elävässä ihmisessä näkee herättävänsä herkimmän taidekäsityksensä, erittäinkin kun kysymyksessä oli suomalainen karu, taideaistinsa puolesta vielä kovin alkuperäinen yleisö? Juhani Ahossa täydentyi Elisabetin rakkaus Suomeen ja suomalaisuuteen.

Toukokuun 27 päivänä v. 1919, siis noin 10 vuotta sitten, Juhani Aho kirjoitti Elisabetille näin kuuluvan viimeisen kirjeensä:

Jämsä laivassa, Päijänteellä 27.5.19.

Rakas Täti! Siitä on niin kauan, kun olen nämä sanat kirjoittanut, mutta minun täytyy saada kirjoittaa ne vielä kerran, vaikka jo vapisevalla kädellä. Eihän tiedä, kuinka kauan elää ja sitten se on myöhäistä.

Minä olen juuri kulkenut ohi kanavan. Loioin hytissäni väsyneenä ja elämään kyllästyneenä. Minusta on jo kauan tuntunut, niinkuin ei elämältä olisi enää suuriakaan odotettavissa. Se on nyt vain ehkä kuvittelua, mutta siltä tuntuu. — Silloin katsahdin ulos ja näin tutun saaren, saman, josta Tädin seinällä eilen näin pienen taulun. Ja kun laiva kulki vähän matkaa, näin "punaiset mökit" tai ainakin luulin näkeväni, sillä stemninki oli sama kuin ennen: laineet loiskuivat sinne kivikkorannalle ja ilta-aurinko valaisi havumetsää. Niistä mökeistä, siitä näköalasta, alkoi kerran minulle uusi elämä, kirjallinen, aatteellinen ja muu. Minä tahtoisin langeta polvilleni ja kiittää siitä. Minusta ei olisi koskaan tullut mitään ilman sitä kesää. Silloin minut löydettiin ja minä löysin itseni. En ole koskaan sitä unohtanut ja kiitollisuuteni on yhä edelleenkin rajaton. Harhaillut olen, kirjallisesti ja aatteellisesti, ja aina tullut siihen, aina kulkenut Tädin vanavedessä ja kuljen yhä, missä lienenkin harhaillut. Eikä minulla koskaan ole ollut sitä semmoista ystävää ja ymmärtäjää kuin oli silloin. (Kun tahtoo tulkita kiitollisuuttaan, täytyy puhua itsestään.)

Ja laiva liukui kanavaan ja sieltä etäämpää häämöitti Hillilän ranta. Ja kanava oli juuri niin kuin ennen, puut vähän korkeammat. Ja puro kääntyi puiden alle ja vesi liikutteli lehviä ja taisi sieltä häämöittää valkoinen venhekin.

Yht'äkkiä avautuu metsä ja aukosta näkyy valkonen talo. Se oli ennen harmaa, nyt se on valkonen, niinkuin jotenkuten henkevöitynyt, taivastunut, niinkuin sen entisen asukkaan tukka. Siinä ei näytä asuvan ketään, ja minä kuvittelen, että siellä sen jälkeen ei ole kukaan asunut ja että siellä nytkin vain asuu entisyyden henki. Ehdin nähdä, sen edessä kasvavien tuomien välistä, että talon arkkitehtuuri on yhä sama, samat ikkunat, sama veranta… Ja sitten se katosi, ja tuli näkyviin mylly ja pikku koski ja samat talot ylhäällä maantien varrella. Ei mikään ole muuttunut tai jos on, en sitä huomaa. Ja kun laiva liukuu slussiin, en ihmettelisi, jos Laiti seisoisi sen reunalla ja heiluttaisi rakasta univormulakkiaan.

Ja kun tullaan ulos kanavan suusta, näkyy Asikkalan kirkon torni metsän yli kumartuen taivasta vasten.

Tulimme sinne eräänä keväänä näin monta, monta vuotta sitten. Sillä matkalla minulle selvisi, että onhan maailmassa, näen mä, ihmisiä, jotka minua ymmärtävät ja minä heitä. Se antoi minulle luottamusta ja uskoa itseeni, jota minulla ei koskaan ole ollut muuta kuin mitä olen muilta saanut. Itsekseni olen sitten paljon vaeltanut, oikeastaan harhaillut, usein eksyksissä, ja tullut, niinkuin aina eksyksissä tullaan, samaan paikkaan mistä olin lähtenyt. Nyt olen taas siinä paikassa ja lähetän sieltä nämä kiitokset, tuhantiset; minun täytyi saada se tehdä, ja Tädin täytyy puristaa ystävällisesti kättäni, niinkuin täti vain voi.

Tädin vanha Jussi.

Osote: Huopana.

XVIII. VALOA JA PIMEÄÄ.

Edellinen luku, jossa kuvasin Laitia ja Ahon alakuloisia muisteluita tuosta helkkyvän päiväpaisteisesta kanavan-kesästä, olkoon siirtymisenä siihen alkavaan perheonnen pimenemiseen, johon Aleksanderin ja Elisabetin keskinäiset välit vähitellen kääntyivät.

Sodan räikeät olot, sen kaikkea hentomielisyyttä pilkkaava henki, sen raaka, eläimellisen ihmistahdon kaikkivoipaisuutta tehostava omavaltaisuus, ruhtinasten ja komentavien kenraalien loisteliaat kenttäasumukset, heidän telttainsa toinen toistaan upeammat sisustukset, joiden oli todistettava heidän rahavarainsa rajattomuutta ja joista Aleksander kirjoitteli Elisabetille (eikä aivan vailla mielipahaa sen johdosta, ettei hänellä ollut mitään mahdollisuutta kilpailuun), kaikki tuo — vaikka se ei päässytkään köyhän kuopiolaisen Auroran pojassa järkyttämään hyveen ankaria periaatteita — oli kuitenkin antanut jotakin tukea ja kannatusta hänen jo ennestäänkin vanhoillisille ja eräässä merkityksessä ylimysmielisille katsomuksilleen. Hänen fennomaniansakaan ei ollut mitään luokkien väliseen tasa-arvoisuuteen pyrkimistä. Se oli kyllä rakkautta suomalaisuuteen, mutta kansanvaltaisuutta se ei ollut. Sen alkuperäisenä pohjana oli intohimoinen pyrkimys oikeuden toteuttamiseen kotoisen Karjalan suomalaista rahvasta kohtaan ja sen ihanteeksi tuli suomalaisen sivistyneistön luominen ylimyksellisessä, ei kansanvaltaisessa merkityksessä.

Tämähän oli jotakin aivan vastakohtaista Elisabetille, jonka fennomaanisuus päinvastoin perustui hänen synnynnäiseen kansanvaltaisuuteensa, Clodtin suvun ominaisluonteeseen, ylimyksellisen arvon väheksymiseen.

Aleksanderin palatessa nuorena, ryhdikkäänä kenraalina Balkanilta olivat pohjolassa kotoisen fennomanian asiat suistumassa loistavimpaan uomaansa. Kreivi Heiden, sodan ylin johtaja, nimitettiin odottamatta Suomen kenraalikuvernööriksi. Fennomaanien, tai aluksi vain Koskisen, tulo maan ylimpään hallitukseen oli taattu. Ja Aleksanderille itselleenkin oli avautumassa kauan odotettu, sitkeän vastustuksen takana ollut tilaisuus päästä venäläisestä palveluksesta ja vihdoinkin tulla suomalaiseksi hallitusmieheksi.

Noilta ajoilta muistan selvään fennomaanien kiihkeästi suunnittelevat kokoukset luonamme Koskisineen, Meurmaneineen, Ignatiuksineen, Löfgreneineen. Mélartia ei enää näkynyt, harvenneelta tuntui rivi myöskin Godenhjelmin kohdalta. Sijaan oli tullut joitakin uusia ja heidän joukossaan pääkukkona tuo taipuisa, sulavasti puheleva, iloinen, lihava, mehevästi tupakkayskäinen Eneberg. Muistan Aleksanderin huolestumisen, kun kenraalikuvernöörin ollessa kutsuttuna meille illallisille Aleksanderin fennomaaniystävistä toinen toisensa jälkeen kieltäytyi saapumasta vaillinaisen kielitaitonsa vuoksi, kuinka Eneberg Heidenin kysymykseen, puhuiko hän saksaa, vastasi: eine kleine, kuinka vaikea oli Heidenille aiottuun korttipöytään löytää venäjää tai ranskaa taitavia myötäpelaajia, kuinka kaikki oli lopulta kuitenkin käynyt hyvin, sillä Elisabet oli illallispöydässä osannut venäjällään herättää ylhäisten vieraiden iloista hilpeyttä ja käyttäytynyt heidän seurassaan vapaasti ja vaivattomasti kuten ennen muinoin kotonaan Pietarissa. — Muistan myöskin, kuinka Aleksander koetti innostaa meitäkin, poikiansa, ylhäisön ihailuun. Kenraalikuvernöörin tanssiaisia varten hän hankki meille kolmelle muodikkaat chapeauclaque'it, tuollaiset litteästä asennosta pönttöasentoon ponnahtavat silinterit, joita sisällä ollessa liikuteltiin keikailevasti ja usein tanssienkin aikana pidettiin kainaloon litistettyinä. Loisteliaassa iltajuhlassa loisti ruotsalainen kerma — mikäli mahdollista — poissaolollaan. Sitä runsaammin oli fennomaanisia kutsutuita, ehkä ensi kerran tässä palatsissa. Heiden kulki vieraittensa joukossa kohteliaana ja huomaavaisena isäntänä. Pitkä, kummallekin puolelle hajautuva valkoinen parta antoi vanhan arvokkuutta hänen ylimykselliselle olemukselleen, eikä hän säästänyt mitään ponnistuksia saadakseen pitoihinsa edes jonkinlaista eloisuutta. Näytti niinkuin hän ei olisi olojamme vielä ymmärtänyt: hän koetti yhdistää keskusteluihin ja esittää toisillensa aivan mahdottomia vastakohtia helsinkiläisistä tyypeistä. Tanssi ei tahtonut ollenkaan sujua: hienoston ruotsikot eivät olleet vielä milloinkaan tanssineet fennomaanien kanssa, ja miksi he olisivat nyt sitä tehneet, kun fennomaanien yllätyksellinen ilmestyminen kenraalikuvernöörin palatsiin muutenkin tuntui heistä hansikkaan heitolta vasten heidän kasvojansa. Kreivi teki parastansa saadakseen nuoret herrat hyppytuulelle. Vihdoin hän rupesi oikein kädestä pitäen johdattelemaan heitä naisten salonkiin ajutanttien luo, joiden käski esitellä heitä naisille. Kasper kertoi suuttuneena, kuinka ajutantti oli esitellyt hänet aivan mahdottomalle vanhalle akalle — ilmeisesti kiusalla, sillä sama ajutantti oli kova "sveesi". Eerik kertoi tulleensa esitetyksi mahdottoman pitkälle ja vantteralle neiti Nordenstamille, jonka kanssa hän ei voinut ajatellakaan mennä liitelemään valssia. (Heistä oli kuitenkin tullut oikein hyvät ystävykset ja myöhemmin Eerik tuli usein kutsutuksi tuon mahtavan kenraalin perheeseen.) Tunnustaa kuitenkin täytyy, että vanhat fennot, edustaen ulkonaisen käytöksensä puolesta enintään pappila- ja opettajasivistystä, eivät läheskään voineet vetää vertoja tässä suhteessa ruotsalaiselle sivistyneistölle, aatelisille ja suurporvareille, jotka olivat tottuneempia ylhäisön tapoihin ja kasvatuksessa kiinnittivät usein melkein yksinomaan huomiota juuri ulkonaiseen esiintymiseen. Niinpä niinkin sivistynyt, ulkomuodoltaan edullinen ja olennoltaan miellyttävä henkilö kuin Koskinen tuntui tässä ympäristössä, jota hän oli henkisesti monin verroin etevämpi, avuttomalta ja alakynteen joutuneelta. Tuo mies, joka oli niin odottamatta saanut kannattajakseen Venäjän keisarivallan mahtavan edustajan Suomessa ja joka siis ainakin tällä hetkellä oli tavallaan maan päämies, kuljeskeli yksikseen sivuhuoneissa tietämättä mitä tehdä ja ikäänkuin paeten mahtavien seuraa. Ja kun Heiden hänet vihdoin löysi, kumarteli Koskinen hänen edessään mielestämme aivan liian nöyrästi. Suurista korvistaan huolimatta kreivi oli huonokuuloinen, ja kun hän käsi korvan takana koetti päästä mahdollisimman lähelle Koskista, tämä aina peräytyi vastaten kysymyksiin kohteliailla kumarruksilla ja esittäen tuota fennomaanien ainaista tekonaurua. Näin he kulkivat joltisenkin välin, Heiden koettaen lähestyä, Koskinen kumarrellen ja peräytyen. Muistelen ajatelleeni jo silloin: Kuinka toisenlainen Koskinen oli siellä Leppälahden vilpoisessa salissaan! Entä Honkaen keskellä laulussaan! Ja pitääkö fennomaanien todellakin kulkea tämän katalan hovinöyryytyksen läpi, ennen kuin Suomi on suomalainen!

Niin loistavalla kannalla kuin fennomanian asiat siis olivatkin Aleksanderin palattua kotiin, eivät hänen perheolonsa olleet tällä välin suinkaan kehittyneet hänelle yhtä mieluisaan suuntaan.

Aleksanderin kaikille nykyisille suunnitelmille epäedullinen ja epämieluisa Clodtien henki oli näinä vuosina päässyt perheessä vapaasti kehittymään ja puhjennut kukoistukseensa, uhaten tehdä tyhjäksi Aleksanderin aikeet kasvattaa lapsensa suomalaisiksi ylhäisömalleiksi. Lukemattomat erikieliset guvernantit, joita hän oli toimittanut perheeseen jo poissaolonsa aikana, eivät olleet saaneet paljoakaan aikaan. Mutta erittäin huolestuttava oli hänestä hänen neljän poikansa, Kasperin, Arvidin, Eerikin ja vielä koulua käyvän Armaankin kehitys. Tämä nuori poika alkoi jo koulupenkiltä asti rimpuilla lyseosivistystä vastaan, vaatien siirtämistään musiikkiopistoon. Hän soitteli pianoa, jopa säveltelikin lahjakkaasti, mutta Elisabet ei ollut voinut tämmöistä asiaa yksin ratkaista. Aleksanderin ratkaisu, hänen palattuaan kotiin, oli sitä vastoin lyhyt ja selvä: ensin ylioppilaaksi, sitten vasta oman nokan mukaan!

Eerik taas, joka oli koulussa osoittanut suuria taipumuksia matematiikkaan, oli saanut päähänsä vieläkin kummallisempia aatteita. Hän oli tosin — muistaakseni Kasperin aloitteesta — ruvennut hänkin maalaustaidetta harrastamaan ja varmasti häntä tälle alalle voimakkaasti vetivät hänen taipumuksensa ja lahjakkuutensa. Mutta hän oli kerta kaikkiaan saanut päähänsä, että ihmisen täytyy tulla hyödylliseksi kansalle, ja koska hän ei voinut käsittää, miten voisi taulusia maalaamalla olla kansalle hyödyllinen, oli hän päättänyt ruveta — kansakoulunopettajaksi. Tässä kohden tapasi hänet kotiinpalaava Aleksander. Varmaankin tuntui Eerikin päätös kovin lopulliselta, ja lieneekin ollut aivan mahdotonta selittää hänelle, että myöskin yliopistossa, esim. matematiikkaa tutkimalla, voi tulla hyödylliseksi kansalaiseksi. Hän ei aikonut tulla miksikään "hyödylliseksi kansalaiseksi", vaan tahtoi välittömällä jokapäiväisellä työllä palvella kansaa. Semmoisia aatteita sitä oli Balkanin sodan aikana kasvanut Aleksanderin yrttitarhassa! Vaikeinta oli, että tuo teräväpäinen nuorukainen osasi käyttää tuekseen, ei ainoastaan Elisabetin, vaan itse Snellmanin oppeja sivistyneistön velvollisuuksista kansaa kohtaan. Mutta että juuri kansakoulunopettajaksi! Tuhat kertaa parempi sitten vaikkapa taiteilijaksi, joksi pojalla on ilmeisiä taipumuksia ja jolla alalla onnellisessa tapauksessa saattoi odottaa edes jonkinlaisia tulevaisuuden mahdollisuuksia. Tähän Aleksanderin tekemään suureen ja odottamattomaan myönnytykseen Eerikin sitkeä vastustus kilpistyi ja hän luopui aikeestaan ruveta opettajaksi. Asia järjestyi niin, että Aleksander — jalo mies kun oli eikä mitään kustannuksia lastensa kasvatuksessa kammonut — lähetti hänet Pietarin taideakatemiaan taideopintoja harjoittamaan ja sittemmin niitä lisäksi Pariisissa jatkamaan. Pietarissa oli silloin vielä Mishakin professorina. Kuinka mielenkiintoista olisikaan, jos Eerik kirjoittaisi muistelmansa näiltä opintovuosiltaan (ja samalla niissä myöskin oikaisisi, mitä minä mahdollisesti olen hänen elämästään vaillinaisesti tai väärin käsittänyt).

Ja nyt tulee Kasper.

Aleksanderin alkuperäinen tarkoitus oli tehdä Kasperista finanssimies. Siinä tarkoituksessa hän oli neuvotellut ystävänsä ja entisen kadettikoulutoverinsa paroni Cronstedtin kanssa, joka oli Yhdyspankin johtaja, Kasperin ottamisesta pankkiin harjoittelijaksi, mutta C. oli pitänyt hänen tulevaisuudelleen edullisempana maisterintutkinnon suorittamista ensin. Samaa mieltä oli Aleksanderkin. Luultavasti hänen mielessään jo silloin häämötti vastaisen suomalaisen pankin mahdollisuus. Ehkä oli tuuma suorastaan lähtöisin neuvottelusta Koskisen ja Ignatiuksen kanssa. Kaikissa tapauksissa, oli miten oli, Kasperin oli saatava laajempi yleissivistys ja perusteellisempi tieto rahamaailman taloudellisesta merkityksestä, kuin mitä pankkiharjoittelijana voi olettaa saavutettavan.

Näin tapahtui, että Kasperin olisi siis pitänyt ruveta lukemaan filosofian kandidaattitutkintoa varten, kuunnella kauniisti luentoja ja kiltisti seurata määrättyjä kurssikirjoja. Mutta hän oli jo koulussa perin kyllästynyt läksylukuihin ja aivan sietämättömänä painajaisena oli häntä vaivannut tuo vieraiden, usein "epäloogillisuutta" täynnä olevien ajatusten päähän pänttääminen ja taas oman loogillisuudentunteen häätäminen kaikkien aitojen taakse. Opettajien pakko-arvovallasta vapauduttuaan ja ylioppilaaksi tultuaan hän omasta harrastuksestaan, luennoilla käymättä, rupesi tutkimaan kirjallisuudenhistoriaa, estetiikan ja erittäinkin filosofian kysymyksiä. Hän oli valinnut ystäväkseen ja toverikseen Minnin, puhdasrotuisimman suomalaisen kansanlapsen mitä suinkin voi ajatella, mutta tämä oli samalla myöskin oikea suomalainen pessimisti ja mitä kitkerin ja katkerin arvostelija. Minni oli Kasperia vähän vanhempi ja oli jo ennestään lukenut sekä filosofiaa että estetiikkaa. Hän oli hyvin ruma, melkein kaljupäinen ja aivan mahdoton kaikkialla, missä menestys vähänkin riippui käytöksestä ja ulkomuodosta. Mutta järki hänellä oli partaveistäkin terävämpi, ja salamoina välähdellen sinkoilivat nerokkaat ajatukset hänen suuresta, varhaiskypsästä päästään, joka kellui liian hennon kaulan jatkona.

Minni kammoi suurempia seuroja ja vältti siis myöskin Elisabetin nuorisokokouksia. Mutta sitä hartaammin hän seurusteli kahden kesken Kasperin kanssa. He olivat hengenheimolaisia ja erottamattomia ystävyksiä. Yhdessä he häikäilemättömän arvostelevasti pohtivat filosofian ja estetiikan pääkysymyksiä. Kasperista kehittyi myöhemmin kriitillinen Ibsenin-tuntija, ja filosofiassa hän minulle, alkaessani lukea filosofian laudaturkurssia, selitti juurta jaksain ja erinomaisen helppotajuisesti Kantin aika- ja paikkakäsitteiden subjektiivisuuden samoin kuin yleensäkin koko kategoriaopin. Oli Kasperin ja Minnin luonteenpiirteissä kuitenkin paljon eroavaisuuksiakin. Minni rakasti skandaaleja, erittäinkin kun sai siten joukossa osoittaa mieltään olevia oloja vastaan ja suorittaa jotakin sovinnaisuudesta poikkeavaa. Hän oli tietysti ollut ensimmäisenä viheltäjänä siinä suuressa vihellyskonsertissa, jonka Nuija (suomalainen ylioppilasyhdistys) oli Lauri Kivekkään johdolla pannut toimeen ruotsalaisessa teatterissa tämän teatterin ohjelmistoa vastaan. Kasperin ja tietysti myöskin Minnin mielestä Läderlappen (Lepakko operetti) oli aivan viaton kappale, mutta Minni ei vain voinut kieltää itseltään huvia saada ruotsalaiselle hienostolle viheltää poskensa ja silmänsä pullolleen. He olivat varustautuneet savikukoilla.

Muutenkaan ei Lauri Kivekkäällä ollut sanottavaa vaikutusta Kasperiin, joka vihasi mahtipontisuuksia. Kun minä ihastuneena kerroin, miten Pohjalaisessa osakunnassa oli kello 12 yöllä juotu Martti Lutheruksen malja ja sen jälkeen puhujan esityksestä lyöty kaikki maljalasit säpäleiksi, sanoi Kasper, että hänen mielestään sekä maljanesitys että erittäinkin lasien rikkominen oli järjetöntä. Sain hänet kerran mukaani Kivekkään pöytään "paremmalle puolelle". Joukko Kivekkään tovereita istui pöydän ääressä ja seurue kasvoi kasvamistaan, tilaten yhä uusia pulloja ja laseja. Kivekäs oli loistavimmalla tuulellaan, eikä kukaan ravintolaan tulijoista, joka hänet näki, malttanut olla seuraan liittymättä. Minä ajattelin: no nyt Kasper vihdoin saa nähdä, millainen se meidän Kivekäs oikein on, eikä varmaan voi olla hänkin ihastumatta. Ja aivan oikein: Kasper yhtyi kerran toisensa perästä hyvä-huutoihin. Minä olin täynnä jännittynyttä odotusta. Innostus yhä paisui. Kivekäs puhui tapansa mukaan suomalaisuuden ohjelman tinkimättömästä toteuttamisesta, yksikielisyydestä. Mutta nyt, kun hän oli juuri palannut Tukholmassa vietetystä Nordenskjöldin juhlasta, jossa oli käynyt ylioppilaskunnan toisena edustajana ja ankarasti riitaantunut toisen edustajan kanssa, ei hän puhunut muusta kuin moderaateista, joiden tyypiksi hän tahtoi tehdä tuon toisen. Hyvä-huutojen kannattamana hän yltyi yhä ivallisemmin kuvaamaan moderaattien valtiollista pikkumaisuutta, heidän taipumustansa tinkimisiin ja sovitteluihin. Kun Kivekäs alkoi ivata sovitteluja, alkoi kuulijasta todella näyttää, että mitään sen inhoittavampaa, alhaisempaa kuin sovitteleminen ei voinut olla olemassakaan. Alas siis moderaatit! He elävät laskelmissa, sanoi Kivekäs, — he puhuvat aatteesta, mutta mielessä heillä on säästäväisyyden säännöt, ja suurissa isänmaallisissa tilaisuuksissa he ajattelevat: mitähän booli tulee maksamaan! Samassa kilahti ensimmäinen lasi Kivekkään kädestä säpäleiksi vasten permantoa. — Toinen. — Kolmas. — Ja nyt hän omista eleistään kiihtyneenä yhä suurempaan innostukseen sivalsi yhdellä pyyhkäisyllä pöydältä kaiken, mitä siinä oli. — Äänettömyys. — Tämä on sellaista vavahtelevaa äänettömyyttä ennen räjähdystä. Rohkea ele on vaikuttanut seuraan sähköistävästi. Minä tunnen, että nyt-nyt he sieppaavat Kivekkään maasta ja innostuksen volinassa nostavat hartioillensa kunniatuoliin.

Silloin kuulen kauhistuen Kasperin sanovan rauhallisella, hiukan suuttuneella äänellä Kivekkäälle:

— Voi olla aivan totta, mitä sinä sanot moderaateista, mutta — miksi rikkoa laseja?!

Äänettömyys jatkuu, mutta se on jo toinen äänettömyys. Miehet alkavat katsella hattujansa. Enkä ole sen koommin kuullut, että Kivekäs olisi sanojensa vahvikkeeksi enää milloinkaan laseja rikkonut.

Kasper oli arvostelussaan aivan lahjomaton. Hän kävi arkailematta vaikka kuinka yleisesti tunnustetun suurmiehen kimppuun, jos vain huomasi esimerkiksi minun uskovan arvostelutta tuon miehen sanoja, vain hänen arvovaltansa perusteella. Kasper oli huomannut, että sellaiset ihmiset, jotka pitävät jotakuta toista ihmistä ihanteenaan, voivat pysyä tässä ihanteessaan vain mikäli uskovat hänen olevan aivan vailla puutteita, ihan täydellisen, erehtymättömän. Tämmöinen kanta oli Kasperin mielestä lyhytnäköisyyden huippu ja aivan sietämättömän epäloogillinen. Ja kun minun ihanteeni oli Snellman, niin hän ei säästänyt itse Snellmaniakaan.

— Tuo sinun Snellmanisi — sanoi hän kerran — voi kyllä olla monessa asiassa hyvin viisas, mutta ei kaikissa.

Kohta olin kiukkuisena kysymysmerkkinä, sillä minunkaan ihanteitani ei saanut raapaista miltään puolelta, niiden lakkaamatta olemasta semmoisina. Ja Snellmanista en toki olisi luopunut. Oikein sydäntäni riipaisi. Minä kysyin synkän uhmaavasti, mistä hän päättää, ettei Snellman muka ollut kaikissa asioissa yhtä viisas.

Kasper ei pelästynyt. (Minä olin ruumiillisesti häntä voimakkaampi.)

— Jo siitäkin, — hän sanoi, — että Snellman niin ihailee Hegeliä. Se ei ole erikoisen viisauden merkki.

Sisäistä kuohuntaa hilliten minä viskasin myrkyllisesti, että tuon hän on ilmeisesti onkinut taas Minniltään. Mutta Kasper vastasi rauhallisesti:

— Minniltäkö? Ei. Minnihän se pitää Snellmania suorastaan tyhmänä, ja kaikissa kysymyksissä. Olen toista mieltä.

Niin että tämmöiseksi se Kasper oli kehittynyt lukiessaan omin päin, luennoilla käymättä, filosofiaa ja maailman kirjallisuutta. Ja tämmöistä omapäisyyttä nyt tekemään finanssimieheksi! Aleksanderin mielestä olisi asia ollut aivan yksinkertainen ja selvä: filosofian ja estetiikan tutkinnot olisi vain suoritettu, päästy maisteriksi, harjoiteltu joitakin vuosia Cronstedtin pankissa ja sitten oltu valmiina kaikkeen, mitä tulevaisuus tälläkin alalla oli suomenmielisille tarjoava. Hän ei ollenkaan voinut käsittää Kasperin vastahakoisuutta kurssilukuihin ja tutkintoihin. Itse puolestaan oli Aleksander nuoruudestaan asti suunnitellut tulevaisuutensa linjan ja odotti parhaillaan nimitystä suomalaiseksi kuvernööriksi, jommoisena hän oli toteuttava omalta osaltaan suomalaisuuden ohjelmaa ja suomalaistava vastaisen lääninsä hallinnon. Mutta Kasperpa ei itsensä suhteen voinut sietää minkäänlaisia tulevaisuuden suunnitelmia. Ihmisten alituinen puhe siitä, miksi kukin on tuleva, ja kysely, miksi kukin aikoo, lääkäriksikö, opettajaksi, tieteilijäksi, tuomariksi, pankkimieheksi — se oli hänelle perin vastenmielistä. Hän ei voinut sietää koko tuota translatiivin päätettä -ksi, jolla tiedusteltiin ja huolehdittiin tästä muka ihmisen kardinaaliasiasta, "-ksi!" — sanoi hän vihaisena, "-ksi ja -ksi! Aivan kuin ihminen ei olisi yhtään mitään, ellei hän tule -ksi! Ja aivan kuin hän aikoisi vasta silloin syntyä!"

Paitsi filosofiaa ja kirjallisuuden historiaa, joita hän siis harrasti vain mikäli haki ja löysi niistä vastauksia omiin kysymyksiinsä, harrasti hän todenteolla myöskin taidetta ollenkaan edeltäpäin päättämättä ruveta taiteilija-ksi. Makasiininkadulla sijainneessa piirustuskoulussa hän täydensi tekniikkaansa ja harjoitteli pitkät ajat maalausta Hjalmar Munsterhjelmin johdolla, joka ylisteli hänen taipumuksiansa, — mutta ei sittenkään! Aleksanderin täytyi vihdoin luopua kaikesta toivosta saada Kasperista maisteri ja finanssimies. Täytyy kuitenkin sanoa, että Kasper teki usein suuriakin ponnistuksia voittaakseen vastenmielisyytensä kurssilukuihin ja täyttääkseen Aleksanderin toivomukset. Luullakseni hän jätti lopullisesti kaikki taideharrastuksensakin voidakseen antautua yksinomaan tutkintolukuihin. Luulen myös, että Elisabet puolestaan, loputtomasti ja usein aamuyöhön asti keskustellen hänen kanssaan, mitä hartaimmin kehoitti häntä näihin ponnistuksiin. Mutta aina kun tutkinto alkoi lähestyä, vei luonto voiton ja Kasper jäi kuin jäikin uskolliseksi omille periaatteilleen. Aleksander luopui verraten aikaisin kaikista yrityksistään taivuttaa häntä. He olivat pohjaltaan oikeastaan suuria ystävyksiä, sanan syvällisemmässä merkityksessä. Paitsi sitä, että Kasper oli esikoisena Aleksanderinkin lempipoika, oli heidän luonteissaankin ilmeisiä yhtymäkohtia. Molemmat olivat samoja rehellisiä totuudenmiehiä ja molemmat pysyivät yhtä kiinteästi periaatteissaan. Ja vaikka Aleksander ei voinutkaan oikein käsittää Kasperin vaikuttimia, jotka hänestä tuntuivat Clodtmaisilta, oli hänellä niitä kohtaan kuitenkin eräänlainen ritarillinen kunnioitus, joten hän antoi Kasperinsa olla rauhassa.

Mutta vielä pahempi vastus Aleksanderin suunnitelmille uhkasi tulla hänen toisesta pojastaan, Arvidista.

Tämä hyvin vapaata ylioppilaselämää viettävä, kaikissa Kivekkään kokouksissa riehuva, yltiöisänmaallinen, ehkäpä yltiöpäinenkin nuorukainen — ei ollut vielä käynyt ripillä eikä nauttinut herranehtoollista!

Elisabetin milloinkaan ottamatta semmoisia asioita puheeksi oli koko kysymys rippikoulusta Aleksanderin poissaolon aikana päässyt ikäänkuin luisumaan päiväjärjestyksestä. Mutta kotiin palattuansa Aleksander heti otti asian puheeksi, vaatien sen järjestämistä viipymättä.

Arvid ei ollut tietääkseenkään. Ilmoittipa vain Elisabetin välityksellä, ettei aikonut ripillä ollenkaan käydäkään.

Aleksander puolestaan ilmoitti Elisabetille asettavansa Arvidin kotona-asumisen ehdoksi sen, että hän alistuu isänsä vaatimukseen.

Elisabetin tehtäväksi tuli nyt taivuttaa Arvid suostumaan hyvän sään aikana. Ensin Elisabet ei puhunut tuosta kotiin jäännin ehdosta mitään, sillä hän oli varma, että Arvid, ilman tarpeellisia valmistuksia, olisi heti sanonut: jaha, me siis eroamme, ja lähtenyt, itse tietämättä minne. Arvidin kanssa ei voinut pitkään puhella niinkuin Kasperin kanssa. Heillä oli niin perin erilaiset luonteet. Jo pieninä poikasina — sitä Elisabet muisteli ja kertoi usein — he kerran yhdessä tarkastelivat eteisen vaatekaapin korkeutta, että uskaltaisikohan sieltä hypätä alas. Kasper kapusi ylös ja tarkasteli kaapin korkeutta joka puolelta. Laskelmat tehtyänsä hän kiipesi taas alas ja sanoi tulleensa siihen päätökseen, että kaappi oli liian korkea. Nyt kiipesi Arvid vuorostaan ylös kaapin korkeutta arvostelemaan. Mutta peläten, että hän itsekin mahdollisesti pitäisi kaappia liian korkeana, hän ylös päästyänsä arvelematta ja mihinkään katsahtamatta heti hyppäsi alas.

Elisabet sen vuoksi hyvin varovasti otti asian puheeksi, kehoittaen puolestaan riitaisuuksien välttämiseksi tekemään niinkuin pappa vaati.

Arvid: Mutta he sanovat itse, että joka uskomatta menee herranehtoolliselle, se syö ja juo itsellensä kadotuksen.

Elisabet: Ah, Arvid, jos emme usko ehtoolliseen, emme usko kadotukseenkaan. Eihän kysymys tässä ole mistään muusta kuin papan tahdon noudattamisesta. Koeta asettua hänen kannalleen. Hän sanoo, että koko sinun tulevaisuutesi voi mennä pilalle tämän asian tähden ja että asia olisi pitänyt järjestää jo paljon aikaisemmin, nyt se tulee päivä päivältä yhä vaikeammaksi.

Arvid: Tuota sinä et usko itsekään, mamma. Etkö ole itse sanonut, että mitkään jumalat tai uskonnot eivät voi olla korkeammalla sitä, minkä ihminen tuntee todeksi?

Tämä huomautus järkytti Elisabetia, sillä se osui hänen oman uskonsa ytimeen. Pitkään aikaan hän ei voinut sanoa mitään. Sitten otti jälleen langan päästä kiinni, mutta heikoin sormin.

Heikosti hän enää jaksoi ajaa Aleksanderin asiaa.

Elisabet: Mutta oletko, Arvid, ollenkaan ajatellut, mitä seurauksia voisi tästä olla?

Arvid: Olethan monta kertaa itse sanonut, että täytyy puhua totta seurauksia pelkäämättä.

Elisabet (omana pelkonaan): Entä jos pappa asettaisi ripillä käynnin sinun kotiinjäämisesi ehdoksi?

Arvid: Aineellisen syyn tähden vielä vähemmin voisi suostua valehtelemaan. Mutta mamma — enhän ollenkaan tunne sinua! Tietysti olisi heti lähdettävä!

Elisabet huokasi syvään. Hän tosin jätti sanomatta, että semmoinen ehto oli jo asetettu, sillä hän pelkäsi, että Arvid sen kuultuaan "heti hyppää kaapilta". Mutta viivyttely oli vain kauhean katastrofin tuonnemmaksi lykkäämistä. Eihän voinut ajatellakaan, että Aleksanderin saisi peruuttamaan kerran sanomaansa uhkausta. Elisabet ei ollut onnistunut. Asia oli menetetty.

Etevämmyytensä tunnossa, mitä tulee väittelyihin Elisabetin kanssa, Arvid rupesi ylimielisesti puhumaan muista asioista, nousi ja avasi jo oven lähteäkseen muuanne, kun äkkiä huomasi Elisabetin olevan kyyneltyneenä. Mamma — kyyneltyneenä!

Niinkuin lasten taikalyhdyssä värikuva ilman mitään ylimenoa muuttuu silmänräpäyksessä kokonaan toiseksi, niin muuttui sinä hetkenä Arvidissa kaikki. Totuudet häipyivät. Ylimielisyys meni.

— No, no, mamma — hän sanoi kiireesti palaten ovelta, — älä nyt, suostun, tietysti suostun…

Asia järjestyi.

Aleksander teki parastaan lieventääkseen Arvidille tuottamaansa nöyryytystä.

Hän meni kaupungin silloisen parhaan saarnamiehen, ihaillun pastori Hildénin luo, kertoi tälle kaiken, ja he sopivat keskenään, että ripille pääsyn ehdot, mitä tulee uskontunnustukseen, käsitellään mahdollisimman vapaamielisesti. Hildén lupasi suorittaa valmistuksen kahden kesken.

Näin kävikin. Pastori osoitti olevansa kohteliaisuus ja myötämielisyys itse. Hänellä oli suuret, molempia huulia peittävät tummat viikset ja tavattoman sileähipiäinen iho. Suuret silmät kaarevine kulmineen ja tummine ripsineen erottuivat jyrkästi miellyttävän kalpeista, maukkaaseen kahvinjuontiin kutsuvista kasvoista. Sekä opettaja että oppilas olisivat ehkä mieluummin tulleet ystäviksi kuin pohtineet riitakysymyksiä. Tämän tunnelman vallassa Arvid olisi sovinnon säilyttämiseksi ollut valmis myönnyttelemään enemmänkin kuin vaadittiin. Mutta pastori ei vaatinut muuta kuin nipin napin Jumalan olemassaolon tunnustamista.

Elisabet oli kirkossa rippisaarnan ja ehtoollistoimituksen aikana. Hän oli mietteisiinsä vaipuneena eivätkä juhlahetken liikuttavat saarnat, messut ja urkujensoitto näkyneet millään tavoin vaikuttavan häneen. Kaiken päätyttyä Aleksander oli tyytyväinen ja keveällä mielellä. Hän puheli Arvidin kanssa naurahdellen ja sukkeluuksia laskien, niinkuin olisi tahtonut korostaa, että koko tämä tapaus oli hänen mielestään vain muodollinen pikkuasia, johon ei tarvinnut panna sen suurempaa huomiota. Tehty ja unohdettu.

Samoin suhtautui asiaan muukin maailma. Oli tapahtunut vain kaikille tuttu pieni muodollisuus, joka oli jokaiselle yhtä välttämätön täysien kansalaisoikeuksien saavuttamiseksi. Suhteissa ihmisiin, sekä vieraisiin että omaisiin, kirkkoon ja papistoon vallitsi taas rauha ja sula sovinto.

Ainoastaan Elisabetin ja Arvidin keskinäinen väli oli ikäänkuin liitoksistaan vähän höltynyt.

He huomasivat sen molemmat jo kirkosta tullessaan, ja kumpikin koetti parastaan saadakseen nuo liitokset entiselleen, mutta turhaan. Köykäisistä joutavuuksista ei voinut hakemallakaan löytää mitään puhelun aihetta, mutta totisista, sydämellä olevista oli ikäänkuin myöhäistä puhua ja niitä piti siis välttää.

He kulkivat äänettöminä ja omasta äänettömyydestään vaivaantuneina.

Ehkä kumpikin aavisti, että tämä asia ei ollut vielä tähän päättynyt.

XIX. YHÄ ILMEISEMPÄÄ ERIMIELISYYTTÄ ALEKSANDERIN JA ELISABETIN VÄLILLÄ.

Aleksanderin tie rupesi nousemaan pystyyn paitsi hänen poikiensa, myöskin Elisabetin itsensä vuoksi.

Perheen johtajana Elisabet oli noina eronvuosina kehityksessään itsenäistynyt, ja Aleksanderin palattua hän ei enää ollut sama kuin heidän erotessaan, vaan oli alkanut katsella oloja ja asioita omintakeisesti. Kasvavalla innolla hän oli antautunut Ibsenin ja Björnsonin täälläkin heränneeseen vapaamielisyyden henkeen, liittyen varsinkin naisliikkeen kannattajiin, "naisemansipatsioniin", kuten silloin sanottiin, yhteiskouluaatteeseen ja muuhun sen ajan modernisuuteen, joka oli Aleksanderille samoin kuin koko hänen vanhalle fennomaanistolleen niin peräti luonteenvastaista ja inhoittavaa.

Elisabetin suhteen kärjistyi heidän erimielisyytensä varsinkin seuraavan tapauksen johdosta.

Aivan kuohuksissaan ja suunniltaan järkyttyneenä tuli eräänä päivänä Elisabetin luo tuttu fennomaaninen rouva kertomaan skandaalista, joka oli kohdannut toista hänen vielä koulua käyvistä pojistaan.

Ajatelkaa!

Poika oli ollut tulossa kotiin konventista noin 11:n aikaan illalla. Hänen Esplanadin yli tullessaan oli hänen seuraansa tunkeutunut hienopukuinen nainen, joka puhui tukholmalaista murretta, mutta käyttäytyi hyvin sopimattomasti, oli tahtonut kävellä käsikynkässä, vetänyt väkisin puoleensa ja tehnyt joitakin ehdotuksia.

Elisabet kysyi kauhistuneena, oliko tyttö mahdollisesti ollut juovuksissa.

— Ei ollenkaan, — vastasi rouva. — Mutta ajatelkaa mitä olen saanut kuulla, ja vielä päälliseksi omalta pojaltani! Nainen oli prostituoitu!

— Mitä se merkitsee? — kysyi Elisabet.

Rouva sanoi itsekin nyt vasta omalta pojaltaan saaneensa tietää, mitä prostituoitu merkitsee. Oli olemassa virallisesti suvaittu, terveydellisen valvonnan alainen laitos, jota sanottiin bordelliksi. Hän kertoi ja selitti kaiken, minkä oli pojaltaan kuullut, nyt myöskin Elisabetille, joka silmät pyöreinä kuunteli kuin hirveätä satua.

Rouva oli ollut jo useiden muiden rouvain puheilla, joilla oli kasvavia poikia, ja hän tahtoi nyt neuvotella Elisabetinkin kanssa. Hänen mielensä kuohunta ei ottanut laskeutuakseen ja sama oli ollut laita muiden rouvain. Kaikki olivat olleet sitä mieltä, että oli heti ryhdyttävä mitä jyrkimpiin toimenpiteisiin mokoman laitoksen hävittämiseksi, joka uhkasi heidän poikiansa turmiolla.

Rouvain kesken päätettiin pitää jyrisevä kokous asian vireille panemiseksi.

Sitä ennen Elisabet, yhäkään voimatta uskoa todeksi kuulemaansa, varovasti tiedusteli Arvidilta, oliko tämä koulupoikana ollessaan mitään sentapaista kuullut tai tietänyt.

Arvid kertoi, että heidän ollessaan Kasperin kanssa vielä pikku poikina, silloin kun koulu oli Kasarminkadulla ja sinne oli mentävä Antinkatua myöten, oli tämän ja Fredrikinkadun kulmassa semmoinen Eldoradoksi nimitetty talo, jonka ohi joka päivä mentiin kouluun ja jossa asui maalattuja tyttöjä. Samassa pihassa ja porttikäytävän ollessa yhteisenä oli Antinkadun puolella toinen pitkä puutalo, jossa oli suuri poliisikonttori. Ja kun koulu sitten muutettiin Ratakadulle, oli kohta ensimmäisen kulmauksen takana kaksikerroksinen puutalo, jossa niinikään asui pelkkiä maalattuja naisia. Mutta siinä ei sattunut olemaan mitään poliisikamaria ja tytöt kyllä uskalsivat uutimien takaa vilkutella silmää ja hymyillä yläluokkalaisille, kun nämä tulivat koulusta.

Kokous pidettiin.

Se lienee ollut aivan ensimmäisiä kokouksia, jossa rouvat ominpäin keskustelivat ja päättelivät yleisistä asioista. Monelle heistä juuri tämä kokous oli ensimmäisenä sysäyksenä yhteiskunnallisiin harrastuksiin, se toi heidät ikäänkuin uuteen maailmaan ja uusiin ennen aavistamattomiin tehtäviin, antoi tunnon, että nainenkin on tarpeellinen, jopa välttämätön myöskin yhteiskunnassa eikä ainoastaan perheessä, niinkuin tähän asti oli uskottu.

Naisten ensimmäinen innostus ja mielten kuohunta kohtasi kuitenkin edessään kallionkovan mahdottomuudenmuurin. Niin yksimielisesti kuin rouvat tuomitsivatkin mainitun laitoksen ja niin valmiita kuin olivatkin heti sen hävittämään, ei ainoakaan kokouksen puhujista voinut esittää mitään käytännöllistä otetta asian alkuun panemiseksi ja ajamiseksi, ellei tahtonut tyytyä pelkkään julkiseen vastalauseeseen, joka sitä paitsi tuntui liika arkaluontoiselta julkisuudessa esitettäväksi.

Toiseen kokoukseen hankittiin siis miespuolisen lainopillisen asiantuntijan lausunto. Tämä lausunto tuli suurena yllätyksenä kaikille. Yleisten käsitysten ja vallitsevien lakien mukaan naisella ei ollut mitään mahdollisuuksia saada julkisissa asioissa ääntänsä kuuluviin. "Nainen vaietkoon seurakunnassa", oli jo apostoli Paavali sanonut. Ja ilman miestensä valtuutusta naiset eivät siis saisi oikeastaan kokouksiakaan pitää, saati toimia yhteiskunnallisten laitosten muuttamiseksi.

Eikö naisen ole varjeltava perheensä siveellisyyttä, eikö äitejä ole tehty siitä vastuunalaisiksi? — kyseltiin kokouksessa. — Kuinka on siis mahdollista, ettei hänellä olisi sananvaltaa kysymyksen ollessa perhettä uhkaavista siveysvaaroista?

Mutta mitään itsenäisen toiminnan mahdollisuuksia eivät laintuntijat osanneet rouville keksiä. Ei auttanut muu kuin pitää kolmas kokous, johon nyt päätettiin kutsua miehetkin neuvottelemaan. Sitä ennen oli rouvien, kunkin kohdastaan, parhaan kykynsä ja taitonsa mukaan koetettava vaikuttaa miehiinsä, jotta nämäkin huomaisivat, kuinka turmiollisesti tietoisuuden prostitution olemassaolosta täytyi vaikuttaa siihen nuorisoon, joka oli saavuttamassa kypsyyden iän. Asiaa näin valmisteltua pidettäisiin sitten miesten ja naisten yhteinen kokous.

— Sellaisesta kokouksesta ei kuitenkaan tullut mitään, — kertoi
Elisabet näitä aikoja muistellessaan. — Miehet nauroivat koko asialle.

"Jos tämä laitos hävitettäisiin", oli Aleksander hänelle sanonut, "niin miten silloin suojelisimme omia tyttäriämme?"

Useimpiin rouviin teki juuri tämmöinen argumentti mitä suurimman vaikutuksen. Todella, he olivat ottaneet asian vain poikiensa turmelusta peläten. Mutta jos laitos hävitettäisiin, ehkäpä seurauksena olisi, että siveettömyys leviäisi ennen koskemattomille aloille. Ja heidän täytyi myöntää, että tältä kannalta katsoen laitos kenties todellakin turvasi heidän omia tyttäriään tungettelijoilta. Kun vanhat, yhteiskunnallisissa asioissa kokeneet miehet kauttaaltaan vakuuttivat laitoksen ehdotonta välttämättömyyttä, alkoivat jotkut rouvat ikäänkuin hävetä, että olivat ollenkaan jotakin niin lapsellista keksineet.

Mutta Elisabetiin vaikutti Aleksanderin vastaus järkyttävästi. Kuinka on mahdollista sallia omien tyttärien turvaamiseksi vieraiden tyttärien käyttämistä kauppatavarana! — kysyi hän itseltään. — Ja kuinka on mahdollista, että oikeamielinen Aleksander semmoista puolustaa!

Ei Aleksander sitä kuitenkaan yksin puolustanut, sitä puolustivat kaikki muutkin sen ajan vanhoilliset. Outona kummittelijana esiintyi ajan hengelle sellainen ajatus, että muka yhteiskunnallisessakin elämässä voisi ja pitäisi soveltaa yksilöllisiä siveysperiaatteita, semmoisia kuin: mitä et omillesi sallisi tehtävän, sitä älä tee vieraillekaan. Vuosisatoja oli eletty siinä lujassa vakaumuksessa, että yhteiskunta oli olemassa juuri vain suojellakseen jokaisen omaisia, omaisuutta, perhettä. Perhe oli elämän perus. Ja porttola oli välttämätön, jotta poikien ei tarvitsisi mennä naimisiin, ennen kuin olivat päässeet hyville tuloille, ja jotta tyttäret säilyisivät viattomina morsiusaikaan asti.

Mutta Elisabetille juuri tämä tapaus avasi syvän näkemyksen koko siihen sydämettömyyteen, joka ihmisten yhteiselämässä syntyy oman hyvän suojelemisesta vieraiden kärsimysten kustannuksella. Se oli hänelle olevien olojen epäinhimillisyyttä vastaan kohdistuvan pyhän vihan heräämys.

Se oli myöskin perimmäisenä syynä hänen "naisasiaan" kiinnostumiseensa. Hänessä heräsi tunto, että ellei nainen saavuta sananvaltaa julkisessa elämässä, jää ihmisten siveellinen kehitys pysähdyksiin. Hän liittyi sen vuoksi kiinteästi niihin ajanhengen uusiin ilmauksiin, jotka maahamme tulivat ulkoapäin erittäinkin Ibsenin ja Björnsonin naisten vapautusta ajavan kirjallisuuden mukana ja jotka niin pian valloittivat suomalaisen nuorison.

"Vanhain" ja "nuorten" välit eivät siihen aikaan olleet suinkaan vähemmän katkerat kuin ne tavallisesti ovat kaikkina muinakin kehityksen murrosaikoina. Vanhat inhosivat nuorten "uusia aatteita" ja nuoret puolestaan olivat "unohtaneet vanhojen aikaansaannokset". Kivekkäät eivät edes kieliasiassakaan muistaneet vanhojen ansioita, vaan luulivat nyt vasta itse keksineensä koko suomalaisuuden tahtoessaan hävittää ruotsinkielen olemattomiin. "Valvojalaiset" edustivat jonkinlaista vapaamielisyyttä ja arvostelivat akateemisessa arvovallassaan ankarasti kirkollista suvaitsemattomuutta ja muuta vanhoillisuutta. Naiset omalta taholtaan moittivat "olevia oloja". Lahkokunnat alkoivat vaatia oikeutta erota kirkosta. Ja Jonas Castrén tahtoi sysätä Meurmanin pankkivaltuusmiehen toimesta noustakseen itse talonpoikaissäädyn valtaistuimelle. Kaikki olivat erkanemassa omille teilleen, ja eri aatteiden pohjalle oli syntymässä tarkkarajainen eriseuraisuus. "Vanhat fennotkin", äsken vielä koko kansan tunnetut lempilapset, eristäytyivät uuden ajan vieraasta kuonasta pieneksi, sapekkaaksi ryhmäkunnaksi, joka tosin Heideninsä avulla sai jo tuntea hallitusvallan ohjain — meluttomasti, mutta sitä asiallisemmin — siirtyvän omiin käsiinsä.

* * * * *

Elisabet ei kyllä puolestaan eristäytynyt vanhasta seurapiiristään. Hän vain antautui usein kiihkeihin väittelyihin entisten ystäväinsä kanssa, koettaen kaikilla mahdollisilla todisteluilla saada heidät vakuuttumaan mielipiteittensä yhtäpitävyydestä terveen järjen kanssa.

Aleksanderille tuotti erikoista mielipahaa Elisabetin häikäilemättömyys tässä suhteessa, erittäinkin se, että Elisabet ei ollenkaan ottanut lukuun minkä henkilön kanssa keskustelu kulloinkin tapahtui, olipa se vaikka itse Koskinen tai niinkin arvovaltainen henkilö kuin ukko Meurman.

Meurman oli suuri naiskysymyksen vihaaja, mutta useimmiten hän itse aloitti keskustelun, ja kiivainkin väittely Elisabetin kanssa näytti tuottavan hänelle jonkinlaista mielihyvää. Aleksander oli silloin aina kuin tulisilla hiilillä.

Meurmanilla oli tavallisesti lähtökohtana se väite, että naisen tehtävä yhteiskunnassa rajoittuu luonnostaan perheen piiriin, ja Elisabetilla taas, että naisella olkoon luonnollinen oikeus itse määrätä tehtävänsä elämässä ja jos hän on menemällä naimisiin valinnut tehtäväkseen perheenemännyyden, niin hänelle olkoon sillä alalla miehen holhouksesta vapaa valta ja vastuu. Tätäkin tehtävää varten hänen siis täytyy valistua, itsenäistyä, käsittää elämää ympärillänsä, tuntea yhteiskuntaa, päästä itsetietoisuuteen.

Meurman: Minä en kodissani ollenkaan tarvitse naisten "lukeneisuutta", en heidän yhteiskunnallisia tietojaan enkä itsetietoisuuksiaankaan.

Elisabet (silmät pyöreinä tuijottaen Meurmania suoraan silmiin): Ei, ei, mutta he itse ehkä tarvitsevat kaikkea tuota!

Meurman (ottamatta huomioon vähäpätöisyyksiä): Minun Alineni ei ollut saanut mitään tiedollista oppia, ja kuitenkaan ei minulla ole aihetta valittaa, ettei hän käsittäisi ihanteitani. Hän antaa minulle neuvoja, hän hillitsee ja hän kannustaa minua. Tämän kaiken hän tekee vain vaistonsa avulla, ilman mitään "itsetietoisuutta". Usein luen hänelle kirjoituksiani ja luettuani kysyn hänen mieltänsä. Joskus hän hyväksyy, mutta myös sangen usein pudistaa päätänsä. Minä silloin suutun, mutta menen ja kirjoitan uudestaan ja taas uudestaan, kunnes tulee hyvä. Jumalan kiitos, ettei hän osaa mielipidettään perustella eikä väitellä. Minä en tarvitse sitä, minulle riittää hänen vaistonsa.

Elisabet (hiljaisella äänellä, mutta kaikin voimin koettaen tunkeutua Meurmanin ajatuksien ytimeen ja ikäänkuin sormellaan painaen jokaista sanaansa): Tässä ei ole kysymys siitä, mitä Meurman tai joku muu tarvitsee vaimoltansa, vaan siitä, mitä vaimo tarvitsee itse itseänsä varten.

Meurmanille tämä naisen itsenäisyyden vaatimus on niin vierasta, ettei se pääse edes tunkeutumaan hänen ajatuspiiriinsä. Hän alkaa puhua vaimonsa erinomaisuudesta käytännöllisenä perheenemäntänä ja taloudenhoitajana, kaikki seikkoja, joita Elisabet omien näkemiensä perusteella olisi valmis vieläkin enemmän ylistämään, mutta joilla hänen mielestään ei ole mitään yhteyttä väittelyn aiheen kanssa. Hän siis vain huokaa ja luopuu todisteluistaan.

Vanha aika ei voinut tässä asiassa ollenkaan käsittää uutta.

Aleksanderin ja Elisabetin välien asteittainen synkkeneminen sattuu yhteen 80-luvun "vanhain" ja "nuorten" toisiansa vastaan murtautuvan pesänselvittelyn kanssa, joka kuumeisena ja usein hyvinkin katkerana riehui melkein kaikkien yhteiskunnallisten kysymyksien, mutta enimmän kuitenkin kirjallisuuden ja taiteen aloilla. Siinä oli jo alun pitäen jotakin sovittamatonta, ja semmoisena se esiintyi myöskin perheemme historiassa, Aleksanderin ja Elisabetin suhteessa toisiinsa.

Olen tästäkin asiasta koettanut, vaikka enimmäkseen turhaan, saada Elisabetilta itseltään selvitystä. Me lapset emme kyllä milloinkaan huomanneet sellaisia eripuraisuuden ulkonaisia merkkejä kuin riitaa tai väittelyä heidän välillänsä, eipä edes kiivasta sanaa, joka olisi vahingossa tullut sanotuksi. Mutta sitä painostavampana vallitsi heidän välillänsä alituinen vaitioleminen.

Yhden ainoan kerran — jo monen vuoden kuluttua Aleksanderin palaamisesta — Elisabet ikäänkuin huomaamattansa ilmaisi minulle jotakin, joka on säilynyt muistissani tähän päivään asti ja jota en hevin voi olla tässä toistamatta. Omiin ajatuksiinsa vaipuneena hän sanoi:

— Ikävöitsin ja kaipasin häntä suuresti, ja kärsimättömästi odotin hänen paluutansa Balkanilta, kirjeenvaihtommekin oli kaiken aikaa ollut mitä sydämellisintä, mutta hän oli tavatessamme kylmä, melkein tyly.

Muuta Elisabet ei tästä puhunut, huokasi vain, ikäänkuin olisi tarkoittanut sanoa: ja niin se sitten jatkui ja on yhä pahentunut.

Vielä vähemmin hän myöhempinä aikoina halusi palata tähän asiaan, ja kaikkein vähimmin sinä viimeisenä elämänsä vuonna, jona kirjoitin hänen muistelmiansa.

Mutta romaanin kirjoittajalle olisi juuri tämän asian selostaminen kaikkein tähdellisintä.

Suotakoon hänen siis turvautua mielikuvitukseen. Toisenkin tyttärensä, Hiljan kuolemasta viestin saatuansa Aleksander ajatteli Balkanilla ehkä näin:

"Kahden nuorimman lapsemme terveys ei ole enää kestänyt tauteja ja sekin, joka nyt on nuorimmaksi jäänyt, on saanut elämänsä puolesta kovin taistella. Minun olisi siis jo aikoja sitten pitänyt ymmärtää annettu viittaus. Sen sijaan olen ollut anteeksiantamattoman heikko. Olen kaikkien heikkojen miesten tavalla uskonut, ettei ihminen muka voi vastustaa luonnonvoimia. Miehen on kuitenkin voitava kaikki, minkä hän tahtoo."

Ja kuvittelen hänessä tämän ajatuksen mukana syntyneen uuden voimakkaan periaatteen.

Elisabetin taas kuvittelen miehensä paluun lähestyessä ajatelleen:

"Kuinka olenkaan kaivannut häntä, ja erittäinkin Hiljan kuoleman jälkeen! Vihdoinkin, vihdoinkin saan Aleksanderin luokseni jälleen ja päättyy se suru, jota en ole ilman häntä vieläkään osannut surra loppuun."

Kuvittelen sitten, että kun odotettu hetki vihdoin koitti ja Elisabet, nähtyään ryhdikkään nuoren kenraalin laskeutuvan saapuvasta kaukojunasta asemasillalle, juoksi Aleksanderiansa syleilemään, hän ei päässytkään lähemmäksi kuin vain tervehtivien kätten ylettyville ja Aleksanderin käsi ehkä lisäksi tuntui vähän jäykistyneeltä…

Eihän tämän mielikuvituksen näkemyksen tarvitse sisältää sitä, että Aleksanderin periaatteellisuuden ilmaus olisi merkinnyt hänen rakkautensa kylmenemistä. Päinvastoin voi näkemykseen sisältyä vielä todellisempi ja syvempi huoli toisen onnesta ja parhaasta. Mutta voi, kuinka vähän rakkaus sentään sietää periaatteita ja luonteenlujuuksia!

Näen heidän jo matkalla asemalta kotiin kaipaavan puheenaihetta. Sillä vuosikausien pitkän kirjeenvaihdon jälkeen lieneekö heillä ollut mitään asiallista enää suullisesti lisättävää. "Ja niin se sitten jatkui ja on yhä pahentunut." Mutta jos tämä kuvitelma vaikka kuinka tarkkaan vastaisi todellisuutta, niin luulisihan, että tuo vaitiolon suhde olisi vuosien kuluessa jälleen muuttunut ja he olisivat ainakin vanhetessaan keskenänsä ystävystyneet. Mutta niin ei käynyt. Sen tähden täytyy otaksua, että tuo kuvitelma, mikäli se enemmän tai vähemmän vastaa todellisuutta, on ollut vain alkusyynä siihen toista vuosikymmentä kestäneeseen vaitiolemiseen, joka synkkänä varjona jäi painostamaan perhe-elämäämme, ja että sen varsinaiseksi ja lopulta ainoaksi syyksi muodostui se Aleksanderin paluun jälkeen päivä päivältä yhä selvempänä ilmenevä eroavaisuus heidän elämänymmärryksessään, joka vastaavasti niin räikeänä esiintyi myöskin ajan hengessä. Ja tämä ei ole enää mitään kuvitelmaa.

Mieleen muistuvat alakuloiset illat, jolloin istuimme ruokasalin suuren pöydän ääressä. Milloin toinen, milloin toinen vanhemmista antautuu keskusteluun kanssamme, joskus vilkkaastikin ja naurusuin, mutta keskenänsä ei milloinkaan. Useimmiten vallitsee painostava äänettömyys. Elisabet istuu teekeittimen ääressä huuhtoen kuppeja ja käsiliinalla niitä kuivaten, silmäluomet alhaalla, välinpitämättömästi vain kuppejansa liikutellen. Ei sano sanaakaan, onpa kuin valveilleen nukkunut. Aleksander istuu vastakkaisella puolella pöytää, hänellä on kyllä silmät auki, hän on ikäänkuin "vallan päällä", hän katsoo mihin tahtoo, mutta hänkään ei keksi mitä sanoa, vaan näyttää ikävöivän yksinäisyyteen omien ajatustensa maailmaan.

Varmasti he joskus tekivät yrityksiä tämän painostuksen lieventämiseksi. Niinpä muistan Elisabetin kerran valmistaneen illaksi Aleksanderille hänen mielijuomaansa, jota sanottiin "olutjuustoksi", jonkinlaista oluen ja maidon yhteenkeitosta, jota oli käytetty Kuopiossa hänen nuoruutensa kodissa. Aleksander joi nautinnokseen, tarjosipa vuorotellen pojilleen ja tyttärilleenkin, joista joku sai nielaistuksi enemmän, toinen vähemmän, kertoi jotakin Karjalasta, Kuopion kodistaan, hymähtelikin. Ajattelin: nyt — nyt he sanovat jotakin toisillensakin. Mutta — ei sanaakaan.

Vanhemmat yleensä eivät tiedä tai väheksivät sitä merkitystä, mikä heidän keskinäisillä suhteillaan on lasten onnelle. Kumpikin elää omalta kohdaltaan vain lapsia varten. Isä tekee päivät pitkät työtä heidän hyväkseen, ja kun hän työstä levähtäenkin illan hämärässä astelee edestakaisin huoneessaan, ei hän silloinkaan muuta ajattele kuin lastensa parasta, miten koota ne roposet, jotka ovat välttämättömiä heidän kasvatukseensa, miten suorittaa kaikkien koulumaksut, miten maksaa soittotunnit, miten palkata kotiopettajat, miten saada se tai tämä pojista oppiin ulkomaille. Ja äiti, samoissa säästämisen tarkoituksissa, koettaa omin käsin suorittaa kaiken, mikä muuten kuuluisi palvelijain, pesijäin, ompelijain tehtäviin, ja koko päivän melkein näännyksiin asti puuhailtuansa sittenkin jaksaa innostuen kuunnella jokaisen asioita. Ja vielä kaikkien jo mentyä maata ja hiljettyä kuuluu hänen laskulautansa luisten nappulain kalina, kun hän laatii tilejänsä.

Näin he kumpikin omalla tahollaan ponnistelevat ja uhraavat kaikki voimansa lasten onneksi, ja kaikkensa annettuaan itsekin ehkä ihmettelevät, mitä siitä vielä puuttuu. Yksi vielä puuttuu. Vanhemmat eivät aavista, että lasten riemu remahtaisi ylimmilleen, että onni alkaisi iloisesti kukoistaa, jos he kerrankin — syleilisivät toisiaan.

Niinpä kun äänetön olo illallispöydässä käy vihdoin kaikille liian ikäväksi, Aleksander nousee pöydän äärestä, ja nyt alkaa hänen loputon vaelluksensa edestakaisin pimeän salin nurkasta nurkkaan. Vasen käsi on housuntaskussa, pää on kumarassa, oikean käden sormilla hän kävellessään sivelee poskipartansa puoliskoja, vieden ajatuksissaan parran päitä huulien väliin ja taas päästäen irralleen.

Hän kuulee ruokasalista vilkasta keskustelua, joka on siellä heti hänen lähdettyään virinnyt Elisabetin ja lasten kesken. Puhutaan uudesta kirjallisuudesta, taiteesta, nauretaan iloisesti, innostutaan. Ehkä jokin sana, jokin väitelmä kantautuu isänkin korvaan, hän pysähtyy kuuntelemaan, hän ihmettelee, se kuulostaa niin uudelta, oudolta, melkein tekisi mieli mennä takaisin ruokasaliin ja jälleen istua lampunvaloon iloisesti puhelevan perheen piiriin. Mutta mitä hän siellä sanoisi? Tietämättä mitään heidän uusista kirjailijoistaan, tuntematta heidän taidemaailmansa viimeisiä odotuksia. Joskus hän ei ymmärrä enää perheensä uusia lauseparsiakaan, kaikki on outoa ja vierasta. Varmaan he jälleen vaikenisivat, jos hän tulisi. Ja niin hän jälleen kävelee nurkasta nurkkaan, kävelee, kävelee…

Keskustelu vilkastuu yhä, se on myös yhä äänekkäämpää, se kuuluu Aleksanderin korviin vielä sittenkin, kun hän jo on vetäytynyt huoneeseensa, paneutunut makuulle, sammuttanut lampun ja valvoo pimeässä. Ehkä hän ajattelee, aikojen murrosta ymmärtämättä: Elisabet vieroittaa minulta lapsenikin.

Todellakin, me olimme paljon lähempänä äitiä kuin isää. Ja jos meille jotakin tapahtui, — jos piti jotakin tunnustaa, jos neuvotella, jos ratkaista, — oli meistä kaikki tehty, kun olimme puhuneet asiasta äidin kanssa. Usein ei juolahtanut mieleenkään, että olisi ollut puhuttava myöskin isän kanssa. Voisin luetella lukemattomia esimerkkejä. Tunnustan niistä kuvaavimman, jota minun tosin täytyy nyt jo itsenikin oudoksua.

Kerran Elisabet kutsui meidät keittiöön katsomaan, mitä johtovedelle oli tullut. Vesi oli todellakin omituisen näköistä, se oli täynnänsä pienen pieniä ilmaporeita, jotka samensivat sen harmaan väriseksi. Aleksander oli kaiketi kuullut, että keittiössä jotakin touhuttiin, koska hänkin tuli sinne. Minä otin astian, täytin sen vedellä ja toin hänen nähtäväkseen, selvitellen ja läikytellen sitä vasemmalla kädelläni. Silloin huomasin, että nimettömässä sormessani oli raskas kultainen sormus ja etten ollut isälle vielä kertonutkaan olevani kihloissa.

Kaiketi hän luuli minun tällä tavalla tahtoneen valmistaa hänelle yllätyksen. Hän katsahti minuun oudoksuen, kääntyi ja meni sanaakaan sanomatta omalle puolelleen.

XX. ALEKSANDER TARKOITUSTENSA PERILLÄ.

Aleksanderille oli perhe-elämä kuitenkin vain puolet elämää, niinkuin se tavallisesti on toimen ja julkisuuden miehille. Aamusta iltapuoleen asti hän oli virastossaan (Suomessa toimivan topografikunnan päällikkönä). Muun osan päivää hän usein vietti tieteellisissä kotitöissä istuen työpöytänsä ääressä myöhäiseen yöhön ja lepäillen vain kävelemällä edestakaisin huoneessaan. Lahjoiltaan ja taipumuksiltaan hän oli ennen kaikkea tiedemies, ja ehkä matemaattisten, fysikaalisten ja astronomisten seikkain tutkiminen tuotti hänelle suurtakin sielullista nautintoa.

Joka tapauksessa, "alakuloiset illat" perheen parissa ja tieto hänen suunnitelmiensa epäonnistumisesta poikien suhteen ei ollut hänelle koko elämä eikä päässyt sitä synkistämään joka puolelta, vaan toinen reuna oli avoinna mitä kirkkaimmalle päivänpaisteelle. Sieltä jo heloitti hänen sydämensä toisen, ehkä syvimmän, sisimmän toiveen täyttyminen: vapautuminen Venäjän palveluksesta ja oman maan palvelukseen siirtyminen. Tämän teki nyt mahdolliseksi Heidenin politiikka.

Tultuaan nimitetyksi Mikkelin läänin kuvernööriksi ja sinne saavuttuaan hän kohta ensi töikseen ja virkakuntansa suureksi mielikarvaudeksi teki suomenkielen lääninsä hallinnon viralliseksi kieleksi.

Saatuaan tämän asian sekä lääninvirastossa että maaseudun virkailijain kirjeenvaihdossa vakaalle pohjalle hänet vuoden kuluttua nimitettiin kuvernööriksi Kuopion lääniin, jossa hän heti pani toimeen saman jyrkän kielimuutoksen.

Neljättäkymmentä vuotta oli kulunut siitä ajasta, jolloin tässä samassa Kuopiossa ruotsalainen kuvernööri lakkautti Snellmanin Saima-lehden ja kaikki suomalainen kirjallisuus kiellettiin. Neljänäkymmentä vuotta sitten (Kuopion silloisen tuomiorovastin pidoissa) nuoren kadetin sydämeen syttyi oikeudentunnon pyhä liekki, joka ei sitten milloinkaan enää sammunut. Mutta vasta 50:n ikäisenä hän vihdoin pääsi lyömään ratkaisevan iskunsa vääryyttä vastaan. Silloin ei tosin enää hänen pieni äitinsä Aurora ollut näkemässä poikansa tekoja tässä armaassa Kuopiossa eikä onneksi ollut todistamassa myöskään sitä vihan raivoa, joka kaupungin vanhimmissa ja kunnioitetuimmissa perheissä nyt nousi hänen Aleksanderiansa vastaan.

Tämä viha, etsiessään itselleen tukea ja kannatusta mahdollisimman laajoista virkamiehistön ja sivistyneistön piireistä, koetti verhoutua kauniisiin laillisuuden, jopa isänmaallisuuden muotoihin. Sen vaikuttimena ei muka ollutkaan vastenmielisyys suomalaisuutta kohtaan, vaan se, että suomenkielen viralliseksi julistaminen oli pantu alkuun venäläisen kenraalikuvernöörin hallinnollisella luvalla eikä perustuslakien mukaisesti säätyjen aloitteesta. Tämä kaunis verho ei kuitenkaan voinut salata sitä ilmeistä tosiasiaa, että 80-luvulla fennomaaneja vastaan käydyn silmittömän kiihkeän taistelun pohjana oli sama suomalaisuuden inho, joka tuomiorovastin pidoissa 30 vuotta sitten, kysymyksen ollessa tyttökoulun suomenkielen tunneista, puhkesi mahtavan patruunan sanoihin: tarpeetonta! Sitä kieltä oppikoot tyttäreni karjakoilta!

Paljon oli sillä välin kuitenkin jo suomalaisuuden ystäviäkin Kuopioon kertynyt, lääninsihteerinäkin oli Aleksanderin sukulainen, suomenmielinen lakimies (Fabritius), papiston kannatusta mainitsematta. Mutta niin kiihkoisana kuin kaupungin vanhempien perheiden ja ruotsinmielisen virkakunnan viha Aleksanderia vastaan kytikin, oli "kansan" kiitollisuus ja rakkaus häntä kohtaan sitä ilmeisempi. Kaikkialla, minne ikinä hän tarkastusmatkoillaan tulikin, kaukaisinta Karjalaa myöten, otti rahvas hänet vastaan riemukasta myötätuntoa osoittaen, vaikkapa ruununvoudit ja nimismiehet eivät olleetkaan hurraahuutoja järjestämässä tälle kuvernöörille. Ja vanhoja ja nuoria talonpoikia kokoontui sankoin parvin hänen kokouksiinsa, joissa he liikutuksen kyyneleet silmissä ja hillitty riemu sydämessä kuuntelivat hänen suomalaista puhettansa, valtoinaan, välittömästi antautuen laajoihin keskusteluihin kuntiensa asioista, hänen uudistusehdotuksistaan, silloista, maanteistä, kaivannoista, järvien laskuista, vaivaishoidosta, yleisistä rakennuksista … ja pelkästä kiitollisuudesta kaikkeen suostuen.

Nykyisen kansanvallan aikoina lienee lukijan vaikea käsittää, mistä tämä ylenpalttinen kiitollisuus johtui. Eihän kysymyksessä oikeastaan ollut muu kuin oikeusvaatimuksen toteuttaminen, vääryydestä luopuminen, joka oli sivistyneen säädyn alkeellisimpia velvollisuuksia. Mutta mitään orjamaisuutta eivät nuo rakkauden osoitukset ja kiitollisuuden kyyneleet sentään merkitse. Täytyy ymmärtää, että kansa oli vuosisatojen kuluessa tottunut herrojensa muukalaisuuteen ja vieraskielisyyteen. Kun komeapukuinen kenraali astui heidän eteensä supisuomalaisesti puhuen, vilpittömästi haluten kuunnella heidän valituksiaan ja toiveitaan, välittömästi ja ilman tulkkia keskustellen heidän kuntansa ja lääninsä asioista, — se toki vaikutti kuin uskomattoman sadun muuttuminen todellisuudeksi, se oli ilmestystä, verhon iloinen katoaminen synkän nykyisyyden ja valkenevan tulevaisuuden väliltä.

Jos ihmiselämää täältä alhaaltapäin katsottuna voi pitää korkeuksiin sinkoutuvana kaarena, joka alkaa maasta ja päättyy maahan, niin varmasti oli tämä Kuopion kuvernööriydenkausi Aleksanderin elämänkaaren huippukohta. Hän oli saavuttanut sen tarkoitusperän, jonka oli itse jo nuorena itsellensä asettanut ja joka oli hänen elämänsä johtona säilynyt huolimatta kaikista oleskeluista vierailla mailla ja vieraiden tsaarien palveluksessa.

Tässä mielentilansa nousukaudessa hän sortumatta saattoi kestää sen ankaran iskun, minkä hänelle tuotti hänen vanhimman tyttärensä Elliidan (Liidan) kuolema, tyttö kun oli parhaassa nuoruuden iässä, morsiamena, kihloissa Uuden Suomettaren toimitussihteerin Janne Messmanin, siis mahdollisimman suositun tulevan vävyn kanssa.

Onnellisena voi hänen suhteensa pitää myöskin sitä seikkaa, että hän Kuopioon muutettuansa joutui niin kauas pois hänen arkaa mieltänsä vaivaavista ja loukkaavista helsinkiläisistä riitaisuuksista, jotka vaikuttivat hajoittavasti hänen vanhaan, rakkaaseen fennomaaniseen puolueeseensa. Vain ystäviensä kirjeiden avulla oli hänellä noista hyökkäyksistä ja sekasorrosta tietoja.

Aikaa ja oloja kuvaavana olkoon tässä julkaistuna hänen uskollisen, elinkautisen ystävänsä Yrjö Koskisen kirje hänelle Helsingistä Kuopioon.

"Helsingistä, Pääsiäispäivänä, Huhtik. 5 p. 1885.

Veli kulta!

Vaikk'en aivan tarkasti ota osaa valtiopäivätoimiin, on niistä kuitenkin sen verta työn lisäystä, että kirjeenvaihto aina lykkäytyy viikosta toiseen. Senpä tähden oletkin saanut odottaa vastausta rakkaaseen kirjeeseen. Minä olen tästä pitkävetoisuudestani sitä enemmän pahoillani, koska saatan hyvin ymmärtää, että se perheellinen suru, jolla Herra on Sinua etsinyt, näinä aikoina mieltäsi masentaa, niin että ystävällinen sana saattaa olla tavallista enemmin tervetullut. Kun ihminen seisoo tuon suuren arvoituksen edessä ja kääntyy omaan itseensä, olemuksen salaisuutta miettimään, tuntuuhan tämä maailma kovin kummalliselta. Elämän toimet tosin vähinerin haihduttavat kaipauksen, mutta joku arpi saadusta haavasta aina jääpi, ja hyvä onkin että niin jää. Sillä elämän katoovaisuus on semmoinen tosiasia, jota me myötäkäymisen aikana niin helposti unohdamme, salaamme itseltämme, koska tavallisesti katsomme sitä synkäksi, ikäväksi asiaksi. Vaan siihen ajatukseen täytyy itseänsä totuttaa, ja läheltä, kristinuskon valossa katsottuna, se ei todella olekkaan niin synkkä kuin ensin luulimme. Silmillemme silloin aukeaa maailmanjärjestys semmoinen, joka ei lopu tämän elämän kanssa, kehityssuunnitelma semmoinen, jonka yleisiä piirteitä voimme oivaltaa, vaikk'emme kaikkia yksityiskohtia tarkoin ymmärräkkään.

Olen usein Sinua ajatellut siitä asti kun kuulin tyttäresi sairaudesta ja kuolemasta, ja olen toisinaan ollut aikeissa Sinulle kirjoittaa joku lohdutuksen sana, mutta olen aina tuntenut kuinka köyhä ja kykenemätön siinä kohden olen. Nytkään en tiedä muuta neuvoa antaa kuin sitä, jonka uskonto tarjoo. En edes voi Sinulle siinä asiassa osoittaa jotakin theologillista kirjallisuutta; vaan jos kaipaat jotain, lue yksinomaisesti evankeliojen yksinkertaisia kertomuksia. Lue niitä vaikka juttukirjoina, historiallisina todistuskappaleina; jota enemmin niitä lukee, sitä enemmin niihin mieltyy.

Mutta jo muista asioista jutelkaamme. Kuopion yksityislyseon asia on ollut Senaatissa esillä ja siellä niin päättynyt, että enemmistö on kymmeneksi vuodeksi ehdotellut sille 29 000 mk, kaksi jäsentä, A. Mechelin ja muistaakseni Lerche, ainoastaan 18 000 mk, ja minä sekä Okerblom olemme kehoittaneet vähinerin lakkauttamaan laitosta sillä tavoin, että ensi lukuvuodella se saisi II:sta luokasta 2 500 mk ja III:sta-VII:stä luokasta 4000 markkaa kustakin (VIII:s luokka opetetaan yhdessä VII:nnen kanssa eikä siis tarvitse mitään) eli yhteensä 22 500 mk, mutta seuraavilta vuosilta vähennettäisiin yhden luokan apuraha, kunnes kaikki loppuisi. Tähän ehdotukseen kuuluu Heidenkin yhtyneen. Mutta varsin mahdollista on, että Pietarissa asia saadaan toiselle kannalle; arvattavasti af Frosterus koettaa vaikutustansa, minkä jaksaa.

Tulevan oktrojin suhteen voin Sinulle antaa joitakuita tietoja, vaikka ne tietysti vielä ovat salassa pidettävät. Se tuskin enää on salaisuutta, että W. v. Daehn tulee v. Kraemerin sijaan. A. Mechelin tulee myöskin lähtemään, vaikka sanotaan, ettei hän vieläkään ole itse pyytänyt eroa. Hän onkin kynsin hampain pitänyt kiinni portefeuille'stään; mutta ei taida auttaa. Kirkollisasiain päällikkyys tarjottiin ensin minulle; mutta minä en millään tahtonut luopua kamari-toimista, joihin nyt olen mitenkuten perehtynyt; ehdottelin Donner'in. Kun kuitenkin monien keskusteluin perästä huomasin, että Heiden ei suostunut Donner'ia esittämään, ja toiselta puolen hyvin ahkerasti koetettiin Lindelöfiä puolustaa, täytyi minun, vaikka vastenmielisesti, lupautua A. Mechelin'in jälkeläiseksi, kuitenkin sillä nimenomaisella ehdolla, että joku suomenmielinen tulisi kamaripäälliköksi. Niin nyt taitaa käydäkin; sillä Ignatiusta on puhuteltu. — On tietysti vielä mahdollista, että mutkia ilmaantuu, joita ei saata arvata.

En voi sanoa, että omasta puolestani olen oikein tyytyväinen. Olen paljoa enemmin huvitettu aineellisesta edistyksestä kuin koulu- ja kirkko-asioista. Vaan sehän kumminkin on hyvä askele eteenpäin, jos Ignatius saadaan hallituskuntaan. Mitä v. Daehn'iin tulee, toivon minä hänestäkin hyvää, vaikka epäilemättä hänen käsityksensä vielä lienee enemmin venäläinen kuin suomalainen; rouva onkin puhdasverinen venakko ja lapset käyvät venäläisissä kouluissa. Vaan mies on itsessään suora ja selvä, eikä ole suinkaan vähäiseksi eduksi katsottava, jos hän vähitellen kodistuu ja mukautuu meidän käsityskantaamme; sillä hyvin luultavaa on, että hän ennen tai myöhemmin tulee Ehrnroothin sijalle.

Valtiollinen asemamme tähän aikaan ei ole suinkaan hauska. Venäjän valtiomiehet, sen selvästi huomaa, katsovat Suomenmaan joksikin abnormité'ksi, ja Bruun ei ole suinkaan se mies, joka ymmärtäisi semmoista katsantokantaa vastustaa. Hänessä on parvenu'n kaikki heikkoudet.

Tuttavistamme olisi syytä antaa Sinulle tietoja, jos vain nyt muistaisin niistä jotakin kerrottavaa. Meurman ei ole oikein entisessä kurasissaan; hänellä on ollut talonpoikaissäädyssä rettelöitä "Oinas" Castrén'in kautta ja paitsi sitä häntä rasittaa se parjaustulva, joka suomalaisissa maaseutulehdissä on häntä vastaan levitetty. Suomalaisessa leirissä onkin melkoinen hajous, toiselta puolen Kivekkäät, toiselta Rein ja Valvojalaiset, kolmannella vielä levottomat naiset, kaikki kulkevat omaa tietänsä. Löfgren ja Uusi Suometar koettaa pitää vanhaa kohtuullista suuntaa. Ja luullakseni tämä kuitenkin tulee johtoa pitämään, ainakin on Suomettaren tilausmäärä yhä karttunut.

Valtiopäivä-asiat tiedät sanomalehdistä, niin ett'en nyt niistä mitään puhu. Lopetan vain sillä toivolla, ettet minua unohda, vaikka joskus saat jonkin viikon vastausta odottaa.

Oma ystäväs Yrjö Koskinen.

Senaatti on hyväksynyt ehdotuksen, että kruunu tekisi etumaksun osakas-jaoista Kuopion läänissä. Asia menee tulevalla viikolla majesteetille."

Aleksanderin suomalaisuus oli hankkinut hänelle läänissään oikean "kansanmiehen" arvonimen, joka vieläkin elää monin paikoin Itä-Suomen vanhemman väestön suussa. Mutta niitä ominaisuuksia, joita nykyinen kansanvaltaisuus asettaisi semmoisen arvonimen ehdoksi, ei Aleksanderilla kylläkään ollut. Tässä merkityksessä kansanvaltainen tai edes kansanomainen hän ei ollenkaan ollut. Hän ei olisi milloinkaan istunut samalle penkille yksityisistä asioista rupattelevien talonpoikien kanssa. Seuratessani häntä kerran tarkastusmatkalla huomasin, että hänen kokouksissaan kaikki seisoivat, tai istui hän yksin muiden seistessä. Ilomantsin pitäjässä ollessamme hän kutsui kunnallislautakunnan esimiehen yksityisesti puheilleen. He keskustelivat salissa, kumpikin seisten, kun tulin sisälle. Pitäen tilannetta vähän kankeana minä, tultuani esitellyksi, avasin savukekoteloni tarjoten esimiehelle. Mutta kuvernööri rykäisi merkitsevästi ja esimies vetäisi kätensä pois.

Demokraattisuuden ja suomalaisuuden yhteenkuuluvaisuus ei suinkaan ollut mikään selviö vanhojen fennomaanien aikaan, niinkuin se oli myöhemmin. Snellman itse oli teoriassa ehkä enimmän demokraattinen heidän joukossaan. Mutta jo Koskinen oli monessa suhteessa ihanteiltaan toinen. Hän kirjoitteli varoittavia sanoja liiallista koulujenperustamismaniaa vastaan, peläten "sivistyneen köyhälistön" syntymistä, jonka selitti suureksi yhteiskunnalliseksi vaaraksi. Suomalainen vapaaherra, suomalainen kuvernööri, suomalainen maamarsalkka, senaattori — se kaikki kuului vanhojen fennomaanien ihanteisiin, mutta sellaiset saavutukset ajateltiin mahdollisiksi vain jo olemassa olevan sivistyneistön tai sen perheissä kasvatettujen jälkeläisten suomenmielisiksi kääntymisen avulla.

Voidaan ajatella, että joku kuningas täydestä sydämestään rakastaa alamaisiansa, että hän yöt päivät miettii, miten parhaiten palvella matalissa majoissa ja kaukaisissa korvissa asuvaa kansaansa ja että hänen rakkautensa on todellakin vilpitön, uhrautuvainen, jopa sydämellinenkin alhaisoa kohtaan. Mutta annapa, että tämä "alhainen" nostaa nokkansa pystyyn, nousee palatsiin ja alkaa uhitellen "vaatia" kaikkea, mitä kuningas on rakkaudesta vapaaehtoisesti tehnyt! Kuninkaallinen viha leimahtaa. Ulos palatsista! Telkien taa! Täällä on sinulle tilaa vain lakeijana!

Niin pienemmätkin herrat. Ja niin myöskin Aleksander. Hän ei voinut sietää nousukkaita. Sivistyneesti pyöriskelevä aliupseeri, herrasteleva talonpoika — ne olivat hänen kauhujansa, yhteiskunnallisen tasa-arvoisuuden aate hänen inhojansa.

Mutta "uudet aatteet" seurasivat Aleksander parkaa kuin ulvovat koirat, minne ikinä hän olisikin niitä väistänyt. Niinpä ne olivat vihdoin jo täällä Kuopiossakin hänen kintereillään.

Sillä täällä eleskeli juuri uusien aatteiden ja kaiken vapaamielisyyden kuopiolainen profeetta, kuuluisa kirjailija ja näytelmäin tekijä Minna Canth. Ja Elisabet tietysti kohta tutustui häneen, jopa piti häntä kaikkein hauskimpana tuttavuutenaan niiden lukemattomien kaupungin rouvien joukossa, joiden seurassa Elisabetin nyt olisi ollut esiinnyttävä kuvernöörin puolisoa edustaen.

Minna Canthilla oli suuri ja hyötyisä kangaskauppa aivan Snellmanin puiston (entisen Kustaa Aadolfin torin) ääressä. Hän itse asui lapsineen kodikkaassa huoneistossa, erillään kangaskaupasta, toisessa piharakennuksessa, ja hänen talonsa oli aina avoinna vieraille.

Bergbom oli hänet "löytänyt" ja kangaskauppiaasta tehnyt näytelmäkirjailijan. Hänen aatteellinen mielialansa oli näissä kirjallisissa puuhissa päässyt täyteen kukoistukseensa. Kun Bergbom taas saapui teatterinsa kanssa kiertueellaan Kuopioon ja jokin uusi näytelmän aihe oli välähtänyt Minna Canthin vilkkaassa mielikuvituksessa, he aivan hekumoivat keskustellessaan ja yhteisesti suunnitellessaan, miten Canthin kirjoittama luonnos nyt olisi oikein muovailtava ja näyttämölle asetettava. Hyvin oivaltaen ajan hengen ja teatteriyleisön maun Bergbom ei ollenkaan pannut vastaan Minnan meheviä sutkauksia, vaikka ne kohdistuivatkin yhteiskunnallisiin epäkohtiin, vaan päinvastoin mielihyvän loiste silmissä ja suu mehellä kähisi: mainiota! mainiota!

Hänelle oli tietenkin teatteri ja yleisö pääasiana, mutta toinen oli kuvernöörin asema. Kun Minna Canth antoi näytelmänsä päähenkilön, lain ja oikeuden nimessä vangitun naisen, näytelmän loppupontena huudahtaa vangitsijoilleen kapinallisia, lakeja ja oikeutta halventavia sanoja, ja kun kaupungin arvovaltaisimmat isät yhdessä kirkollisten kanssa alkoivat vaatia kappaleen kieltämistä, ei kuvernöörin enää sopinut osoittaa mitään suosiota mokomalle kumoushengen lietsojalle, vaan rouva Canth jäi kuin jäikin kuvernöörin kutsulistoista pois.

Elisabet taas ei ollut sellainen ihminen, joka kuvernöörin rouvana olisi pitänyt edustusvelvollisuuksiaan ensimmäisessä sijassa ja suhteitaan ystäviinsä toisessa. Hän ei ottanut kaupungin hienon rouvasväen kuiskauksia kuuleviin korviinsakaan eikä liioin sukulaisten neuvoja, että seurusteleminen rouva Canthin kanssa oli hänen asemassaan muka sopimatonta, vaan jatkoi tuttavuutta kaikessa viattomuudessa kuvernöörin palatsin ulkopuolella, — seikka, joka ei suinkaan vähentänyt Aleksanderin henkilökohtaista vastenmielisyyttä tätä kirjallista kuuluisuutta kohtaan.

Aleksanderin vastenmielisyys riippui kuitenkin kokonaan vain rouva Canthin vapaamielisyydestä eikä olemuksesta, johon hän ei päässyt milloinkaan edes lähimain tutustumaan.

Minna Canth oli miellyttävä, valoisa, hyvin puhelias ja iloluontoinen olento. Ulkomuodoltaan hän oli täyteläinen, ja täyteläisyytensä vuoksi vähän raskasliikkeinen. Enpä muistissani voi kuvitella häntä muuten kuin istuvana joko keinutuolissaan tai sohvassa laajan pyöreän kahvipöydän ääressä. Hänen kasvonsa olivat pyöreät, aina hymyileväiset, ja tärkeän kysymyksen esiintyessä olivat kulmakarvat kyllä rypistyvinään, mutta ainoastaan kuin leikillä, sillä hän ei silloinkaan voinut olla hymyilemättä pelkästä keskustelemisen nautinnosta.

Pöydän reunat olivat aina täynnä odottavia kuppeja ja suuri kahvipannu kannettiin sisään tarpeen vaatiessa. Vieraita tuli ja meni. Jokaisen tulijan hän otti vastaan mitä sydämellisimmin, istutti eteensä ja kahvitteli. Itse hän sanoi juovansa kahvia päivän mittaan vähintään yhdeksän kuppia. Hänen ensimmäisiä kysymyksiään oli aina: no, onko mitään uusia aatteita, kertokaa, kertokaa!

"Tasa-arvoisuuden aate", sehän oli hänelle kaikkien aatteiden aate. Olihan Snellmankin puhunut ja kirjoittanut paljon sivistyneistön velvollisuudesta sulautua kansaan, mutta varmasti hän ei ollut tasa-arvoisuudella tarkoittanut samaa kuin nyt Minna Canth. Snellman oli teoriaa, Canth praktiikkaa: muutetaan olevat olot perustuksia myöten ja ollaan kaikki veljeksiä ja sisaruksia. — Jollei vieraiden joukossa ollut ketään näiden asiain selostajaa, puhuttiin vaikkapa naisliikkeestä, yhteiskasvatuksesta, vapaasta rakkaudesta tai muusta sellaisesta päivänkysymyksestä. Ellei saapuvilla ollut ketään, joka olisi näistäkin asioista keksinyt jotakin uutta sanoa, keskusteltiin uuden vapaamielisen lehden perustamisesta Helsinkiin vanhoillisen Suomettaren sijaan. Ja ellei siitäkään, niin käden käänteessä siirrettiin kaikki kupit pöydältä, kämmenet nostettiin pöydän reunalle, sormet hajoitettiin, peukalot yhdistettiin, naapurusten pikkurillit liittyivät toisiinsa, ja … syntyi suuri, salaperäinen äänettömyys. Pöytä vavahtelee, pöytä tekee jonkinlaisia narahtavia töytäyksiä, pöytä liikahtelee… Nyt täytyy koko seurueen jo nousta voidakseen seurata pöydän liikkeiden mukana ja ollakseen suuressa tungoksessa katkaisematta sormiketjun yhteyttä. Pöytä vie koko seuran jonnekin nurkkaan, ellei suorastaan kallistu seisomaan kahdelle jalalle tai rupea vinhasti pyörimään.

Näin Minna Canth huvitteli nuorisoa. Syntyi mitä kiinnostavin keskustelu henkimaailmasta, spiritismistä, semmoisista mahdollisuuksista, että vainajat asettuivat elävien yhteyteen, että he vastailivat heille tehtyihin kysymyksiin, että he vihdoin näyttäytyivätkin, että heitä melkein saattoi valokuvata. Tämä kaikki oli kovin hauskaa. Uusia maailmoita aukesi nuorisolle, uusia jumalia luvattiin, kaikki eli uudestaan, koko aika kukoisti Minna Canthin kodissa, uusi aika, nuorison aika…

Mutta osasipa hän valitussa seurassa olla totinenkin. Niinpä hän ja Elisabet usein keskustelivat samasta ihmisten välisestä "tasa-arvoisuudesta", ja silloin Minnakin koetti olla tosissaan. Hänen kasvonsa saivat melkein vaivautuneen näön, kun hän yritteli olla hymyilemättä ja pitää silmäkulmansa rypistyksissä, mutta ystävänsä Elisabetin tähden hän sen teki, ja he keskustelivat tuntikausia ja lopettivat vihdoin posket molemmilla kuumina.

Olipa olemassa myöskin syvä eroavaisuus kummankin näkemysten luonteessa. Jos olisi soveliasta verrata heitä toisiinsa, pitäisi ehkä sanoa, että Minna Canth otti tuon ihmisveljeysaatteen enemmän vain kirjalliselta kannalta, uutena aatteena, jonka pohjalta singahteli vanhoillisuuden pimeälle taivaalle hänen leimahtelevien ajatustensa ilotulitus. Sen vuoksi hän usein saattoi ikäänkuin vain leikillään sillä huvittaa nuorisoa ja lukijoitaan. Mutta Elisabetille oli kaikki tuo mitä syvintä totta ja kokonaan leikkipiirin ulkopuolella. "Jos Jumala ilmenee ihmisen omassa rakkaudessa lähimmäistä kohtaan" — ajatteli Elisabet —, "niin kaikki tuo ihmisten välillä vallitseva nöyryyden puute ja luokkaero on perin juurin jumalan tahtoa vastaan". Kirkollisten joukossa hän olisi kyllä löytänyt ihmisiä, jotka olisivat olleet halukkaat totisessa sävyssä puhumaan näistä asioista, mutta he sanoivat yhdestä suusta: ihmiset ovat kaikki tasa-arvoisia jumalan edessä, mutta maailman järjestyksessä on jumala itse säätänyt heidät keskenään eriarvoisiksi. Sen tähden oli Minna Canth ainoa ihminen koko Kuopion kaupungissa, jonka kanssa Elisabet saattoi tästä kysymyksestä keskustella. He olivat molemmat sitä mieltä, että moinen kirkollisten näkökanta oli perustuksia myöten väärä. Ja sitä paitsi Minna ei milloinkaan nostanut silmiään taivasta kohden, kun oli puhe rakkaudesta tai totuudesta tai vaikkapa jumalastakin, vaan käsitteli näitä asioita ihmisen luonnollisimpina ajatuksina ja tunteina, niinkuin Elisabetkin. Se teki heidät ystäviksi.

Minna Canthin tavallisimpia vieraita olivat myöskin Juhani Aho ja
Kasper.

Juhani Aho eli siihen aikaan kokonaan käytännöllisissä sanomalehtimieshommissa. Hän oli niitä uusia nuoria miehiä (Eero Erkko, Ansas, Lyly y.m.), jotka olivat Helsingistä käsin löytäneet tiensä melkein kaikkien läänien pääkaupunkeihin toimittaakseen siellä maaseutulehtiä uuden ajan hengessä. Aho oli sitä paitsi erikoisesti liittoutunut Jonas Castrénin kanssa ja otti mielellään lehtiinsä hänen innoittamiaan paloartikkeleita, joissa käytiin rajua sotaa vanhoja fennoja ja erittäinkin Meurmania vastaan. Heidän ollessaan Minna Canthin luona ei siellä puhuttu mistään muusta kuin välttämättömyydestä perustaa pääkaupunkiin uusi lehti Suomettaren vastapainoksi. Tätä vastaista lehteä ajattelivat Minna Canth, Elisabet, Kasper, Juhani Aho, Erkko ja Arvid etupäässä vain vapaamieliseksi, jota vastoin Jonas Castrén ja sittemmin Lauri Kivekäs tamperelaisine ystävineen tahtoivat uutta lehteä vain jyrkän kieliohjelman toteuttamista ja suomettarelaisten kukistamista varten. Kaikissa tapauksissa, kuuluipa tähän seuraan niitä taikka näitä, oli sen alinomainen kiehunta Snellmanin puiston ääressä Aleksanderille liian vaikea sulatettava ja vain lähensi tulevaa katastrofia.

Kasperia Minna Canth suorastaan pelkäsi.

Kun Minna joskus tunsi menevänsä aatehurmioissaan liiallisuuksiin, vilkuili hän arasti Kasperiin ja pysyi verraten kohtuullisena.

Mutta kerran hän huomaamatta Kasperin läsnäoloa ahtautui kuvittelemaan, miten tulevaisuuden ihminen käyttää ravintonaan pelkkiä kemiallisesti valmistettuja pillereitä, miten hänestä on jäljellä vain pää ja hermosäikeet, miten koneet täyttävät hänen tahtonsa, miten hänen ei tarvitse enää kävelläkään, sillä hän lentää minne ikinä haluaa.

Silloin Minna äkkiä huomasi Kasperin, joka vaiti ollen muljotti häneen oven suussa. Minna pelästyi ja punastui korvia myöten.

— Niin, hän lentää! hän lentää! hän lentää! — huusi hän uhmaten Kasperin odotettua kritiikkiä ja ollenkaan aavistamatta, minkä suuren ennustuksen oli lausunut.

Mitä Kasperiin muuten tulee, niin hän ei ollut voinut täsmälleen toteuttaa elämänsä ohjelmaa: olla vastoin kaikkia ihmisten sovinnaisia vaatimuksia tulematta miksikään, se on, vain olla ihminen. Hänelläkin oli jo pieni -ksi, hänellä oli kielenkääntäjän toimi kuvernöörin virastossa, ja kun hän meni naimisiin nuoren opettajattaren kanssa, täytyi hänen, muutettuaan vanhempien kodista, ottaa oman talouden tueksi hoitaakseen kielenopetustunteja muutamassa koulussa. Hänen periaatteellisuutensa puolustukseksi täytyy kuitenkin sanoa, ettei hän kohonnut eikä milloinkaan edes pyrkinyt kohoamaan tätä yhteiskunnallista asemaa korkeammalle, vaan on kuin onkin tähän päivään asti pysynyt vain ihmisenä.

Hänen vaimonsa (jo kauan sitten vainaja) ja Elisabet olivat hyvin kiintyneet toisiinsa. Hän oli työmiehen tytär. Ja tietysti kohtalo, joka ajaa tasa-arvoisuuden asiaa tämän maan päällä, sommitteli asiat siten, että opettajattaren isän kuoltua tyttären lähin miespuolinen sukulainen oli äidin veli, joka taas oli ammatiltaan niin sanottu kivalteri, se on kuvernöörin ovenaukaisija ja tarkastusmatkoilla lisäksi vielä hänen kuskinsa. Siinä sitä oltiin.

* * * * *

Ei ollut kulunut vielä kuin enintään viisi tai kuusi vuotta Aleksanderin kuvernöörikaudesta Kuopiossa, kun yli läänin levisi huhu, että hän aikoo jättää Kuopion ja muuttaa kuvernööriksi Vaasan lääniin.

Tämä sanoma oli lääniläisille perin odottamaton. Joka suunnalta alkoi tulla hämmästyneitä kyselyjä ja hartaita kehoituksia päätöksen peruuttamiseen. Mitä mieltä se oli herättänyt sekä Aleksanderin lähimmissä sukulaisissa että muualla läänissä, näkyy ehkä parhaiten hänen veljensä, Kontiolahden rovastin kirjeestä, joka kuvaavana palasena olkoon tässä julkaistuna.

"Kontiolahti Lokakuun 24 p. 1888.

Rakastettu veli!

En malta olla parilla rivillä sinua lähestymättä saadakseni ilmoittaa hämmästykseni sinun pikaisesta poismuuttamisesta Savon sulo maisemilta, Karjalan kauniilta kankahilta, ja vielä sitte aivan oudoille maailmoille, jossa ruotsi on pääkielenä. Kummastelleet me vaan olemme täällä tätä päätöstäsi, mutta tottapa sinulla siihen lienee pätevät syyt. — Vaan kyllä kipeästi sydämeeni koski, kun kuulin ja luin sanoman tuosta. Arvelin: kun nyt tuo rakkain veljeni joutuu noin kauas täältä, niin tokkopahan enää tässä elämässä tavannemme toisiamme. Kun asuit täällä samassa läänissä, niin olitpahan kumminkin ikäänkuin kotiseuduilla, ehkä, valitettavasti kyllä, saimme harvemmin, kuin olisin sen puolestani suonut, tavata toinen toisiamme. Mutta nyt — tiesi Jumala — jos ja milloin se tapahtuu.

Onkohan sinun nyt niin pikaisesti muutto tehtävä, ettet enää ennätä käydä täällä edes jäähyväisillä; jos sievä rekikeli tulisi, niin pianhan tuon reissun tekisit; saisimme siten vielä kerran johdattaa mieleemme entisiä, suloisia aikoja, jolloin isän ja armaan äitimme kotona yhdessä piimää pistelimme ja kattilapaistista "nuora lihaa" söimme, ja "maitopartana pahaisna piimäsuuna pikkaraisna" juoksentelimme pitkin Hovilan pihoja ja Kymenniekan kukkuloita — — voi niitä suloisia lapsuuden aikoja, semmoiset ajat eivät koskaan palaja jälleen, eivätkä unohdu.

Mutta mitäs niistä sitten muistelee. Siinäpä se on — kun ei jaksa unohtaa, niin minkäs sille tekee. — —

Suuren mielipahan on poismuuttosi synnyttänyt täällä sekä herroissa että talonpojissa; jokainen kyselee: "miksi, miksi!" Miksi heitti niin monet hyvät alulle pannut työt kesken? ja kuka niitä jatkaa? eikö hän ole veljelleen mitään virkkanut syistä, jotka ovat hänet tähän pakottaneet? — Minun on siihen täytynyt vastata: ei! en tiedä mitään! Ja enhän minä tarvitsekaan tietää. Sen vaan tiedän, että suuren mielipahan ja ikävän on tämä poismuuttosi synnyttänyt Iidassani, joka sinua rakastaa kuin omaa veljeänsä, ja minussa.

Mutta Jumalassa on juoksun määrä ja hänen kädessään onnemme ohjakset — olen vakuutettu, että tämäkin on hänen tahdostansa tapahtunut. — Siis olkoon hän, rakas veli, kanssasi ja ohjatkoon tiesi niin, että kuten tähänkin asti, uudessa toimessasi pidät rakkaan isänmaamme parasta silmämääränäsi, sitä toivoo sinun rakkain veljesi

Klas.

Iida ja Saimi lähettävät sinulle sydämellisimmät terveisensä.
Sano myöskin terveisiä Roralle ynnä muille."

XXI. VAASASSA.

Vaasaan muuttaminen oli ollut Elisabetille sangen pulmallinen kysymys. Hän ja Kasper olivat pohtineet sitä asiaa puoleen jos toiseenkin ja tulleet hyvin valottomiin tuloksiin.

Elisabetin itsensä oli kovin vaikea sulattaa sitä ajatusta, että täytyy erota Kasperista, jonka nyt oli jäätävä Kuopioon. Vaasahan oli aivan toisella puolen Suomea. He olivat kuin kaksi yhteenkasvanutta olentoa, olivat aina olleet. Samat tunteet heillä oli ja samat ajatukset, ja ellei ollut, hioivat he niitä keskusteluissaan, kunnes ne tulivat samoiksi. Tätä heidän ensimmäistä eroamistansa oli Elisabetin melkein mahdoton ajatella.

Kasper koetti häntä lohdutella sanoen, etteihän heidän eronsa ollut ainainen, ja lupasi tulla jonakin kesänä sinne vaimoineen kesää viettämään. Mutta Kasperilla oli itsellään toisia, aivan lohduttomia syitä Elisabetin Vaasaan muuttoa vastaan, joiden pätevyyttä hän tuolla takovalla tavallaan väkisin koetti saada Elisabetin myöntämään.

— Kuopion jälkeen Vaasaan! — sanoi Kasper. — Sehän on kamalaa. Koko Pohjanmaa on lakeaa tasankoa, siellä täällä vaivaispetäjiä, kivistä, matalaa merenrantaa. Voiko siellä kukaan viihtyä? En ymmärrä miten aiot ollenkaan tulla toimeen semmoisessa maassa.

— No, — en katsele näköaloja, ainahan sitä tulee toimeen, kun vain muistaa, ettei antaudu ikävälle.

— Sinä näyt ottavan asian helpolta kannalta, — sanoi Kasper, — mutta asemasi kuvernöörin rouvana on ollut kyllin vaikea täälläkin, kuinka siis aiot esiintyä Vaasassa?

— No aivan niinkuin olen esiintynyt täällä.

— "Aivan niinkuin täällä", sanot, mutta täällä kaupunginrouvat osaavat edes vähän suomea tai ainakin ymmärtävät, mutta siellä ei yksikään ymmärrä mitään.

— Ah Kasper, älä nyt ole noin huolissasi…

— Minä en ole huolissani, minä kysyn sinulta, miten — aiot — esiintyä — kuvernöörinkutsuissa? Miten?

— No puhukoot keskenänsä, ja minä esiinnyn niinkuin esiinnyn.

— Miten? — kysyn minä.

— No jollakin lailla.

Kasperin epätoivo oli todellakin suuri. Mutta näin he lohduttelivat toisiansa. Ja kun lähtö sitten tuli eteen, käyttäytyivät he niinkuin ei mitään erinomaista olisikaan tapahtumassa, tilanteen helpottamiseksi kummallekin. Varmasti kuitenkin heidän sydämensä olivat repeytymäisillään.

Mutta jo kohta ensimmäisistä kirjeistä, jotka Kasper sai Elisabetilta Vaasasta, kävi ilmi, että kaikki kuvittelut ja pelot olivat olleet liioiteltuja eivätkä ollenkaan vastanneet todellisuutta. Suureksi lohdutuksekseen Kasper sai nyt tietää, että Vaasa ei ollutkaan millään toivottomalla lakeudella kivikkorantoineen ja vaivaispetäjineen, niinkuin oli kuviteltu, vaan että Elisabetia oli siellä kohdannut raikastuulinen, sinilaineinen meri, kauniit petäjiköt sisämaassa ja ihanat kalastajamajat rannikolla — aivan kuin luotuina Kasperille maalausten aiheiksi, kirjoitti hän. Luonto on — hän edelleen kirjoitti — niin peräti samanlaista kuin muualla Suomessa, että voisi aivan kuvitella olevansa Hikiässä Haukankallion juurella tai Takkulassa Kontiolahdella, tai vaikkapa Kuopion Vihtakannassa. Aivan samanlaiset sammaleet kivissä ja samat valkeat jäkälät maassa, samat niittyjen pientareet ja samat ojakukat. Kaupunki on hyvin siisti, vähän pienempi kuin Kuopio, ja jos täällä ei olekaan rakkaita Killisiä ja Kahroja, vaan joitakin -daaleja ja -rooseja, niin ovat nämä sen sijaan reippaita, iloisia ja vapaita, niinkuin heidän tuulinen merensä. He puhuvat jotakin hauskaa, laulavaa ruotsia, osaavat nauraa enemmän kuin me siellä, ja kaikki on heillä iloista ja avonaista, teeskentelemätöntä. Tyttöjen kautta olemme tutustuneet moneen nuoreen ja hauskaan ihmiseen, esimerkiksi Siiri Branderiin, joka todellakin on aivan riippumaton siitä, "mitä ihmiset sanovat". Niinpä hän puheli kanssamme avonaiseen ikkunaan katukäytävältä ja osoittaakseen riippumattomuuttansa hajoitti tukkansa ja rupesi sitä jälleen palmikoimaan — huolimatta siitä, että vastapäätä, esplanadin toisella puolella, asuu hovioikeuden presidentti nuorukaisineen. Sinun pitäisi välttämättä tutustua Siiri Branderiin. Hän on innokas eläinystävä ja ylipäänsä hän elää sielullaan eikä maneereillaan, niinkuin monet muut ihmiset. Tietysti on täällä vielä paljon meille outoa ja vierasta. Mutta kun ajattelee, että nämä oudot ja vieraat ovat asuneet näillä mailla satoja vuosia ja aina rakastaneet ja rakastavat tätä samaa meille kotoista suomalaista luontoa, niin todellakin alkaa tuntea yhteenkuuluvaisuutta heidän kanssaan, melkeinpä unohtaa, että puhumme eri kieliä. Mitä se oikeastaan merkitsee, jos kerran rakastamme samaa luontoa.

Toisissa kirjeissä Kasper saa tietää, että kyllä Elisabet oli löytänyt täällä suomalaisiakin tuttavuuksia. Niinpä oli eräänä päivänä hänen luokseen ilmestynyt Otto Edvard Könni, kuuluisan ilmajokelaisen kellosepän pojanpoika, sama Könni, joka oli ollut Arvidin luokkatoveri Helsingin suomalaisessa alkeisopistossa ja lähes vuoden asunut ja ollut ruoassa Elisabetin luona (Aleksanderin ollessa Balkanilla). Hän oli nyt jo naimisissa, eli maanviljelijänä ja hänen sanottiin tulevan pian edusmieheksi talonpoikaissäätyyn. Hänen kanssaan oli hauska puhella entisistä asioista. — Vielä oli Elisabet saanut tuttavakseen Vaasan suomalaisen tyttökoulun johtajattaren neiti Naimi Ingmanin, jota sanoi hyvin uskonnolliseksi, mutta vapaamielisessä merkityksessä, niin että hänen kanssaan saattoi puhua jumalasta ilman mitään veriuhreja, mielin määrin.

Mutta "kansaa" oli Elisabetin täällä ollut paljon helpompi lähestyä kuin Kuopiossa tai muualla. Ensiksikin oli köyhien joukossa paljon maalta kaupunkiin muuttaneita suomalaisia, ja toiseksi oli hän itse nyt keksinyt keinon, miten saattoi asemastaan huolimatta seurustella heidän kanssaan. Kuopiossa hän ikävä kyllä ei ollut vielä ymmärtänyt tätä keinoa käyttää. Mutta täällä Vaasassa hän oli kohta keksinyt, että kuvernöörin rouvalle pidetään hyvin sopivana harjoittaa julkista hyväntekeväisyyttä, ja nykyään, kun hätääkärsivien hyväksi pidetään myyjäisiä, näytellään teatteria ja tanssitaan, oli hän saman julkisen hyväntekeväisyyden nimessä perustanut alaluokkaan kuuluvien joukkoon oman yksityisen ompeluseuran, jossa kyllä ommeltiin hätääkärsiville, mutta myöskin keskusteltiin elämänkysymyksistä. Ja Kasper sai tietää, että Elisabetilla oli Vaasassa suuri joukko "muijatuttavuuksia" ja että hän oli aivan hämmästyksissään heidän elämänkokemustensa syvyydestä, mikä havainto oli hänelle suorastaan heräämys johonkin uuteen iloon. Ja nämä tuttavuudet, tämä lähestyminen oli valopilkkuna, ei ainoastaan täällä Vaasassa, vaan varmasti ne tulisivat olemaan valona koko hänen elämässään.

Itse puolestani sain vasta parin vuoden kuluttua Aleksanderin ja
Elisabetin Kuopiosta muuton jälkeen tilaisuuden nähdä heidän elämäänsä
Vaasassa.

Aleksander teki tässäkin läänissä pitkiä tarkastusmatkoja, kutsuen joka paikassa väestöä kokoon ja ottaen selkoa heidän toivomuksistaan, keskustellen erittäinkin kansakouluasiasta, tilattoman väestön asemasta ja vaivaishoidosta. Hänen suomalaisuutensa herätti täälläkin kaikkialla suurta innostusta, joka taas puolestaan vaikutti sen, että hänen kaikki ehdotuksensa saivat kansan puolelta aulista kannatusta. Niinpä hänen kuvernöörikautensa lopulla ainoastaan pari kolme Vaasan läänin pitäjää oli kansakoulua vailla, mikä silloisissa oloissa oli aivan tavaton edistys. Mutta virkamiehistön piireissä ei hänen suomalaisuutensa tietenkään Vaasankaan läänissä voinut olla lisäämättä hänen ruotsinmielisten vihamiestensä lukua. En ollut milloinkaan ennen huomannut, että tämä suhteiden katkeruus olisi päässyt järkyttämään hänen mieltänsä ja vaikuttanut hänen terveyteensä. Nyt täytyi se huomata. Hän oli asemastaan rasittunut ja alkoi näyttää väsyneeltä, vaikk'ei hänellä ollut ikää kuin noin 58 vuotta.

Hiuskarvan tarkkaan hän kaikissa tapauksissa koetti noudattaa oikeamielisyyttä kaksikielisen lääninsä kumpaakin asutusaluetta kohtaan, tehden taajoja matkoja myöskin ruotsalaisille alueille. Niinpä seurasin häntä tarkastusmatkalla keskisen Pohjanlahden selille, Merenkurkun äärimmäisille ulkosaarille asti. Suuressa luotsiveneessä saattoi meidät purjehtija ensin Replotiin, sitten kauas Björköhön, ja vihdoin tulimme ihmeelliselle, mutta sittenkin asutulle saarelle, jonka kummut olivat muodostuneet kauttaaltaan meren hiomista suurista, nyt jo sammaltuneista pyöreistä kivistä.

— Näetsen, näetsen, — sanoi Aleksander karjalaisesti, — tämä korkea kumpu on vanhaa vesijättöä!

Ja siitä tavattomasta mielenkiinnosta, millä hän tarkasteli maaperän kivistöä, pilkisti esille tiedemies. Aleksander kyykistyi alas ja melkein lapsellisen hellästi siveli sammaleisia pyörylöitä. Ehdottomastikin tuli ajatelleeksi: tiede on hänen oikea alansa, sitä hän rakastaa, ja koko tuo kuvernööriys on vain uhraus isänmaan alttarille!

Paikoitellen oli metsikköjä ja niiden suojassa kalastajain asumuksia, välistä pienten peltotilkkujenkin ja vähäisten niittyjen ympäröiminä. Varmasti ei tällä saarella sinä ilmoisna ikänä mikään kuvernööri ollut käynyt. Väestö katseli kenraalipukuista miestä suut ammolla, ja erääseen siistiin asuntoon tultuamme talonväki otti meidät vastaan tuupertuen pirtin perälle naiset eturiviin ja miehet heidän taaksensa. Kuvernööri kysyi, missä isäntä oli. Hänelle osoitettiin vuoteessa täysissä pukimissa selällään viruvaa miestä, joka nyykäytti hänelle päätä tervehdykseksi. Kuvernööri puheli miehen kanssa kauan, seisten muutaman askelen päässä vuoteesta, kyseli saaren asioita, tiedusteli kalastuksen tuottavuutta, lasten opetuksen mahdollisuuksia — mies ei noussut vuoteelta, vastailipa vain lyhyeen ja haluttomasti, niinkuin ainakin vieraalle kyselijälle. Veneelle palattuamme luotsi selitti näillä saaristolaisilla olevan tapana osoittaa tuntemattomille vieraille, kuka on talon haltija, siten, että isäntä puhuttelee vierasta lojuen vuoteessaan. Kaiketi vasta sitten, kun vieras on ovensuussa tunnustanut kumarruksella ja tervehdyksillä alistuvaisuutensa, isäntä nousee vuoteeltaan ja pyytää vierasta peremmälle.

Paluumatkalla vallitsi ankara tuuli ja kova aallokko. Minä tulin merisairaaksi ja koko maailma sumeni silmissäni. Mutta Aleksander istui luotsin vieressä peräpenkillä virkeänä ja toimeliaana, kaiken aikaa tiedustellen häneltä saaristolaisten oloja ja tarpeita, pitkä harmaa parta tuulessa hulmuten. Ja koko matkasta jäi mieleen se vaikutelma, että hän oli näillä ruotsalaisillakin seuduilla yhtä suosittu kuin suomalaisilla. Tuottipa siis hänen oikeamielisyytensä hänelle paljon lohdutustakin.

Muuten, olihan Aleksander tähän aikaan saanut tuntea edes jonkinlaista lohdutusta pojistansakin, jotka olivat kehityksessään poikenneet hänen suunnitelmistaan. Armaskin, vaikka oli heti ylioppilaaksi tultuaan antautunut soitannon alalle ja siirtynyt musiikkiopistoon — näin siis hänkin tehden tyhjäksi Aleksanderin toiveet — oli nyt jo ehtinyt herättää huomiota taiteellisilla taipumuksillaan ja häntä pidettiin Helsingissä hyvinkin lupaavana kykynä. Eerik taas oli ehtinyt Pariisin näyttelyissä tulla palkituksi kultamitaleilla ja sen jälkeen kotimaassakin tullut tunnustetuksi. Lisälohdutusta Aleksander sai vielä eräästä uudesta tuttavuudesta, nuoresta soittotaiteilijasta, joka oli mennyt kihloihin hänen nuorimman tyttärensä kanssa. Tämä mies miellytti Aleksanderia kohta ensi näkemältä. Se oli nuori Jean Sibelius, meillä Janneksi kutsuttu. Aleksanderia ihastutti tämän rakkaus vanhaan karjalaiseen kansanrunouteen, Kalevalaan ja sen perisuomalaiseen runotyyliin, ihastutti myöskin se, että tämä ruotsinkielisessä kodissa kasvanut nuorukainen oli käynyt suomalaisen koulun ja oli syvästi kiintynyt suomalaiseen henkeen, mutta ihastutti ennen kaikkea myöskin hänen avonainen, vaikutuksille altis ja toisen ymmärtämisessä herkkä luonteensa. Sibelius oli siihen aikaan todellakin niin eloisa, niin hurmioitunut elämän sykkivästä nykyisyydestä, niin yhteiseen innostukseen sytyttävä, että häneen täytyi jokaisen kiintyä. Siinä nuoruus, joka osasi nauttia kaikesta, hyvästä sikarista, keskustelusta, juomaseurasta, luonnon elämästä. Kun hänet näki maalla, esimerkiksi vain jollakin niityllä, osasi hän siinäkin elää omaa täyteläistä elämäänsä: linnun piiperrys — hän herkistää korviansa, paimentytön hoilotus — sen melodia on ainiaaksi painunut hänen mieleensä. Hän otti sisimpäänsä ja muutti Sibeliukseksi kaiken, mikä joka hetki tuoksui, mikä saapui hänen korviinsa, mikä näkyi hänen silmiinsä. Hän eli joka hetki niin voimaperäisesti, että välistä suorastaan muistutti jotakin eläintä, koskessa loiskahtelevaa kalaa tai nuorta metsästyskoiraa, joka vainuten nuuskii ilmaa, — tai lintua, joka hiljaakin istuessaan kulmikkaasti kääntelee päätään kuullakseen joka risahduksen ja ottaakseen huomioon kaiken, mitä nykyisyydellä on sille sanottavaa.

Ja taisipa Aleksanderilla olla lohdutusta vielä Arvidistakin, siitä pojastaan, joka ei ollut antautunut millekään taiteilijan uralle, vaan oli suorittanut lakit. kand.-tutkinnon, ollut suvun edustajana aatelissäädyssä, toiminut tulkkina ja sihteerinä lakivaliokunnassa ja joka mahdollisesti siis oli kohoava korkeaan virka-asemaan ja suomalaisena sivistyneenä toteuttava Aleksanderin alkuperäisen suunnitelman poikiensa suhteen. Pitäköön Elisabet vaikka kaikki muut pojat, Arvid oli ainakin jäävä Aleksanderille.

Samalla Vaasan matkalla tapasin Elisabetin odottamattoman virkeänä, ilomielisenä, uusiin asioihinsa innostuneena, ja pian pääsin perille, että tähän oli syynä hänen "muija-tuttavansa" ja ihmeellinen keksintönsä, miten "kuvernöörskanakin" sentään saattoi tasa-arvoisuuden aatetta ajaa. Tämä aate oli hänen uskontonsa. Jos Jumala on rakkaus, sanoi hän, niin ihmisellä ei tässä elämässä ole muuta tehtävääkään kuin koettaa rakastaa toista ihmistä oloihin ja tapoihin katsomatta. Mitä merkitsee tuntea keskinäistä tasa-arvoisuutta vain jumalan edessä? Minkä jumalan? Jos jumala on rakkaus — ja niinhän kaikki uskovat — niin onhan ihmisen päästävä eriarvoisuudesta juuri tämän rakkauden nimessä. Näin hän todisteli todistelemistaan kaikille, jotka vain tahtoivat kuunnella, ja ihmetteli, että ihmiset joutuivat mietteisiinsä eivätkä ottaneet myöntyäkseen niin selviin terveen järjen johdelmiin. Ilmeisesti hän oli sadoille ihmisille puhunut tätä samaa, ennen kuin nyt puhui minulle. Ja minäkin olin kaiketi yhtä välinpitämätön noiden terveen järjen väitteiden suhteen kuin konsanaan muut hänen kuulijansa. Uskovaisten kanssa hän ei lainkaan voinut puhella, koskapa perustui vain pelkkään terveeseen järkeen, ja sehän heillä merkitsee, ettei ihmisellä ole uskoa.

Mutta nyt oli Elisabetille äskettäin sattunut suuri yllätys, joka teki hänelle mahdolliseksi vihdoinkin keskustella myöskin uskovaisten, erittäinkin vapaakirkollisten kanssa, joita Pohjanmaalla vilisemällä vilisi.

Asia oli tämmöinen.

Hänen Pietarissa asuva sisarensa Olia (Olga) oli sieltä lähettänyt hänelle suuren määrän venäläistä kirjallisuutta, joukossa myöskin Tolstoin uskonnollisia, Venäjällä kiellettyjä kirjoja, joita sinne oli saatu Genèvestä, painettuina sikäläisessä venäläisessä kirjapainossa. Näihin teoksiin tutustuttuaan ja saadakseen niiden johdosta purkaa innostustaan edes jonkun elävän sielun kanssa hän oli kohta toimittanut Tukholmasta samojen kirjain ruotsinnoksia. Niitä hän sitten luetti Vaasassa tyttärillään Ellillä ja Ainolla, jotka eivät venäjää ymmärtäneet. Kaikkia näitä kirjoja oli hänen huoneensa pöydät täynnä ja niitä näkyi vierashuoneessakin. Aina heidät tapasi niitä selailemasta, ja he olivat lukuunsa niin syventyneet, ettei heitä tahtonut saada muusta puhumaankaan. En voinut käsittää, mistä tämä innostus!

Näistä Tolstoin kirjoista Elisabet kertoi huomanneensa, että Jeesus, jonka nimeä Elisabet tuskin milloinkaan elämässään oli edes maininnutkaan, koska se nimi hänellä edusti terveelle järjelle eli siis totuudelle kaikkein vastaisimpia dogmeja, olikin oikeastaan melkein ainoa maailman ihmisistä, joka oli uskonut, että jumala on rakkaus ja uskonut niin, että oli uskonsa loppuun asti toteuttanut. Se nimi, jota hän ei ollut saanut suustansa, niin, jonka lausuminen oli häntä suorastaan hävettänyt juuri tuon järjettömyyden vuoksi, se tuli nyt hänelle rakkaimmaksi nimeksi maailmassa. Tosin hän ei uskovaisten kanssa puhuessaan nytkään voinut sitä käyttää ilmaisematta samalla omaa jyrkästi eriävää kantaansa, mutta vapaakirkollisten kanssa sujuivat keskustelut — eräin edellytyksin ja molemmin puolin pidätetyin ehdoin — jotakuinkin hyvin. Heidänkin kokouksiinsa oli Elisabetin kuitenkin hyvin vaikea ottaa osaa, koska hän ei voinut polvistua heidän kanssaan eikä yhtyä muihinkaan ulkonaisiin rukoilemisen ilmaisuihin.

Joka tapauksessa hän oli saanut Tolstoinsa avulla paljon uusia tuttavuuksia, joille antoi mitä suurinta arvoa.

Näiden joukossa oli myöhemmin myöskin Mathilda Wrede. Hän oli vapaakirkollisistakin vapain, ja heistä tuli kohta suuret ystävykset. Mathilda Wrede oli aito ylimysnainen, mutta ennen kaikkea hengen ylimys, joka ei mihinkään muuhun pyrkinyt kuin saavuttamaan jumalallensa kelvollista tasa-arvoisuutta tämän maailman alimpien kanssa. Siitä hänen tarmokas ja taloudellisestikin miltei rajaton uhrautuvaisuutensa kaikkia tarvitsijoita kohtaan, aivan riippumatta heidän kielestään, kansallisuudestaan, rodustaan (hänen viimeinen elämäntyönsä oli Valamon venäläisten munkkien avustaminen!), siitä myös hänen elinikäinen erikoispyrkimyksensä kaikkia vankiloihin teljettyjä lohduttamaan ja palvelemaan.

Aivan päinvastoin kuin körttiläiset ja entiset pietistit, joiden herännäisyyden pääilmauksena oli heidän surunsa maailman pahuuden johdosta, heidän mustiin pukeutuva alituinen totisuutensa ja "suruttomien" seurasta eristäytymisensä, useat uudet lahkokunnat koettivat todistaa herännäisyytensä ilon ilmaisuilla. Puhumattakaan laestadiolaisista, "hihhuleista" ja muista vähemmin kehittyneistä uskovaisista oli kaikkien vapaakirkollisten yleisenä ominaisuutena ilomielisyys, erittäinkin heidän keskinäisissä kokouksissaan, joissa he hartaitten rukoustensa ja polvistumisiensa välillä, yhteistä veljistymistä tuntien, aivan lapsenomaisella välittömyydellä riemuitsivat.

Mutta Mathilda Wrede riemuitsi aina ja kaikkialla ja kenen seurassa tahansa. "Armo ja rauha" oli suurin, lävistetyin kirjaimin kirjailtuna hänen hopeiseen kaulasolkeensa, ja että solki ilmaisi totta, sitä hän tahtoi kaikille todistaa. Ainainen ilo loisti hänen suurista, ruskeista silmistään, välkkeen ihanasti taittuessa niiden kosteudessa. Ja jokainen sielu, vaikka tiedottomasti aavistaen, kysyi: mistä tämä rauha ja ilo? — ikäänkuin tuntien ihan luonansa näkymättömän syvän lähteen sykintää. Kaikki sen tunsivat, vanki, joka kitui kopissaan ja hänen tultuaan sai ilon tartunnan, muukalainen, joka kulki kodittomana ja nyt riemastui kotioven aukenemisesta, sairas, joka alkoi uskoa kärsimystensä ohimeneväisyyteen, lapsikin, joka oli tuonut täti Mathildan nähtäväksi vesimyllynsä, sillä kohta Mathilda jätti kaikki keskustelunsa Elisabetin ja muiden aikuisten kanssa, syventyi teeskentelemättömän totisena myllyn rakenteeseen, kyseli sen laitteita, koetti nähdä rataspyörän allekin ja vakuutteli, että hänen ymmärtääkseen se tulee pyörimään hyvin nopeasti, — kunnes lapsi meni hänen luotansa onnesta säteillen.

Elisabetin uusia tuttavuuksia oli myöskin kuuluisa vapaakirkollinen saarnamies Edvard Björkenheim, Orisbergin suurtilan omistaja Orismalassa.

Vietimme siellä jonkin seuraavista kesistä, muistaakseni 1892.

Maakartano oli hyvin vanha, Ruotsin aikainen. Sen suuren, Kustaa III:n tyyliin rakennetun päärakennuksen näköalana oli laajahko suopurojen vesistä muodostettu tekojärvi tekosaarineen, tekosalmineen, pikku siltoineen, valkopylväisine katoksineen, metsikköineen ja iänikuisine saarnipuineen, joiden lehvät hipaisivat tyyntä, tummaa suoveden pintaa. Patolaitteista vesi virtasi vanhanaikaiseen pajaan, jonka kahta hirmuisen suurta teräsvasaraa sen oli määrä panna liikkeelle. Mutta "hamarit" olivat aikoja sitten pysähtyneet, niiden kalkutus ainiaaksi vaiennut, ja vain kaksi ruotsalaista seppäukkoa eleskeli enää vanhuutensa päiviä kartanon muonassa. Syrjempänä, suurien pihojen ympärillä olivat valtavat navetta- ja tallirakennukset, väen tuvat ja Orismalan kuuluisien maanviljelys- ja karjakkokoulujen huoneistot. Maatilat olivat niin laajat, että kun ajoimme isännän kanssa ulommaisille karjakartanoille, meni matkaamme melkein koko päivä. Orisbergin kartanolla oli myöskin oma kirkkokappelinsa, jossa sinä kesänä vuosikokoukseen kokoontuneet "evankelistat" Björkenheimin johtaessa puhetta pitivät keskustelu- ja hartauskokouksiaan. Uskovaisia oli silloin koolla melkein kaikista Suupohjan pitäjistä.

Björkenheim saarnasi joka pyhä väelleen koulutuvassa. Talvisin hän kyllä saarnaili muillakin paikkakunnilla, jopa joskus Helsingissäkin niin sanotussa Allianssitalossa. Silloin tämä vapaakirkollisten suuri kokoussali oli ääriä myöten täynnä yleisöä, lehtereiltä permannon ovipieliin asti, seisomassa, istumassa, puhujalavallekin tungeksimassa. Tämän menestyksen kadehtijat kyllä väittivät, että sen aiheuttajana etupäässä oli saarnamiehen harvinaisen kaunis ja miellyttävä ulkomuoto. Hän oli todella hyvin kaunis, mutta arvostelijat eivät ottaneet lukuun hänen saarnansa kaunista ja voimakasta sisältöä eivätkä ymmärtäneet sitä kirkollisissakin piireissä jo puhaltamaan ruvennutta uuden ajan henkeä, jonka airuita ihmiset niin innokkaasti riensivät kuuntelemaan. Siihen aikaan olivat nuoret tulevaisuuden naiset uuden ajan virtauksien suhteen paljon valveutuneempia kuin miehet, ja siinä todellinen syy, miksi he tavallisesti enemmistönä täyttivät vapaakirkollisten salit.

Samana kesänä oli vihdoin Kasperkin saapunut Vaasan tienoille, niinkuin oli Elisabetille erotessa luvannut.

Hänen ei olisi ehkä vieläkään tullut lähdetyksi niin pitkälle matkalle perheensä kanssa, mutta hän oli saanut kuulla ihmeellisiä viestejä. Ensiksikin oli Arvid, Elisabetin ja hänen tolstoilaisten kirjainsa vaikutuksesta, päättänyt jättää lainopin alan ja keskeyttänyt käräjäharjoittelunsa. Tämä ei nyt olisi vielä ollut niin erinomaista, olihan Arvid arvelematta hypännyt koulunkin katolta (ja taittanut jalkansa) — miksi hän ei olisi tullut suorinta tietä alas miltäkin lainopin korkeuksilta, joille oli kenenkään pyytämättä kiivennyt. Mutta ihmeellisempää oli, että Elisabet oli ruvennut uskovaisten kanssa puhumaan Jeesuksesta! Mitähän uskovaisia ne olivat! Kasper oli kyllä Kuopiossa paljonkin väitellyt uskovaisten kanssa, mutta ei ollut koskaan havainnut heissä muuta kuin mitä äärimmäisintä epäloogillisuutta. Hän pelkäsi pahoin, että samoin oli näidenkin uusien uskovaisten laita ja että molemmin puolin oli ehkä kierrelty arkaa ydinkysymystä: Elisabet ei ehkä ollut hennonut kyllin jyrkästi esittää, että Jeesus hänen mielestään oli tavallinen ihminen, ja uskovaiset puolestaan ehkä koettivat jotenkin vaitiollen lieventää tätä erimielisyyden kuilua.

Aivan oikein. Heti Orismalaan päästyänsä Kasper veti kaikki selville vesille. Keskusteltuaan perusteellisesti uskovaisten kanssa ja hytkyteltyään heitä tiheimpien seulojen läpi hän sanoi Elisabetille: sinä uskot, että jumala on rakkaus, jota ihmisen täytyy omin ponnistuksin suurentaa, mutta nämä uudet uskovaiset, vaikka koettavatkin lieventää veriuhrin pakanallista käsitettä, uskovat itse asiassa yhä samaan synneistä lunastukseen kuin vanhatkin, ja siis teidän käsityskantojanne on mahdoton millään sovittelemisella yhdistää. Semmoinen oli hänen ankara tuomionsa.

Kuitenkaan Kasper ei näyttänyt pääsevän tästä asiasta pelkällä logiikallaan. Hän tosin painui maalailemaan Orismalan sammaleisiin metsiin, ikäänkuin hänellä ei olisi ollut tässä kysymyksessä enää mitään selittelemistä, mutta ehkäpä juuri tässä metsäisessä yksinäisyydessä pääsikin liikahtelemaan se ihmeellinen arvoitus, joka lähtemättömänä kysymysmerkkinä alkoi hänen mieltänsä vaivata. Se kysymys oli: mistä johtuu näiden uskovaisten ilo? He itse sanoivat: se johtuu siitä, että me emme perusta omiin ponnistuksiimme, vaan ainoastaan uskomme sielujemme lunastukseen Jeesuksen Kristuksen veren kautta. Kasper rupesi uudelleen ja yhä uudelleen tutkimaan heidän ilonsa lähdettä. Uudelleen hän seuloi heidän ajatuksiaan. Luita ja munaskuita myöten hän tutki ja kaiveli heitä. Paljon hän tietenkin löysi heidän joukostaan sellaisiakin, joiden ilo johtui tartunnasta ja hävisi jälleen yhteisten riemulaulujen vaiettua, mutta oli sellaisiakin, joiden ilo oli lauluista ja yhteisyyden virikkeistä riippumatonta, aitoa, ikäänkuin todellakin jumalallisesta hengestä lähtenyttä. Tämä tosiasia se saattoi Kasperin ymmälle. Kuinka oli mahdollista, että tuo ilo olisi ollut jumalasta lähtenyt, kun kerran heidän perusdogminsa oli väärä, kun hän kerran tiesi vääräksi juuri sen dogmin, jonka tunnustamisesta he sanoivat ilonsa johtuvan?

Tästä sai alkunsa se sitkeä, väsymätön, hermoille käypä aivotyö, jolla on hänen myöhemmässä kehityksessään ollut niin keskeinen osa. Ei sitä lahkokuntaa, ei pelastusarmeijaa, ei adventismia, ei sitä vaeltavaa maallikkosaarnaajaa, jota hän olisi ytimiin asti ruotinut ja kuulustellut, ei sitä Drummondia, ei Farraria, ei Euroopan eikä Amerikan uskonnollista filosofia, jonka teoksia hän ei olisi kannesta kanteen lukenut ja jälleen lukenut.

Ja kaikki filosofit, kaikki Tolstoitkin jälleen tutkittuansa hän aina päätyi takaisin vanhaan alkuperäiseen arvoitukseensa, tiedusteli, kyseli ja tutkimistaan tutki.

XXII. ALEKSANDERIN ELÄMÄNKAARI KÄÄNTYY MAATA KOHDEN.

Koskisen valtiollisiin suunnitelmiin olisi kaiketi kuulunut, että Aleksander olisi yhä edelleen jäänyt kuvernöörinvirastojen kielioloja järjestelemään, joko pysyen toistaiseksi vielä Vaasassa tai sitten muuttaen johonkin neljänteen lääniin, jossa ruotsinkielellä oli valta-asema ja jossa samat kieliolojen mullistukset olisi siis ollut pantava toimeen. Itse oli Koskinen sillä välin koonnut muut fennomaaniystävät lujaan ketjuun ympärillensä, ja tässä ahtaassa ryhmäkunnassa nyt suunniteltiin senaatin vastaisia talousosaston päälliköitä, Aleksanderin tietenkin jäädessä näiden ehdokkaitten ulkopuolelle.

Mutta Aleksander alkoi jo olla lopen väsynyt jylhään yksinäisyyteensä. Viimeksi hän oli herättänyt karvasta vihaa virastonsa ulkopuolellakin kosketellessaan asevelvollisen armeijankin arkaluontoisia kielioloja. Se oli tapahtunut eräässä senaatin kuvernööreiltä vaatimassa lausunnossa. Sattumalta olen itse saanut tutustua tähän lausuntoon, se kun oli niiden asiapaperien joukossa, jotka lakivaliokunnan tilauksen mukaisesti olin sen sihteerinä noutanut senaatista. Valiokunnassa luettiin myöskin senaatin talousosaston keskustelupöytäkirja ja Koskisen antama lausunto, joka osoitti hänen olleen päätä pitempi kaikkia muita silloisia talousosaston jäseniä. Hänen kaikki lausuntonsa yleensä osoittivat tavatonta asiallisuutta, laajoja kameraalisia tietoja ja äärimmäisintä valtiomiehen varovaisuutta. Mutta Aleksanderin Suomen sotalaitosta arvosteleva lausunto ei osoittanut suinkaan valtiomiehen varovaisuutta. Se oli kyllä sanamuodoltaan rauhallinen ja asiallinen, mutta sisällöltään häikäilemätön ja uhmaava. Hän näet vertaili Suomen ja Venäjän sotalaitoksia toisiinsa, mitä kummankin sotilaalliseen henkeen tulee, ja antoi etusijan empimättä — jälkimmäiselle! "Suhde upseerin ja sotamiehen välillä, tuo armeijan sotakuntoisuuden herkin ja tärkein sisällinen tekijä, oli Venäjällä verrattoman paljon luonnollisempi, keskinäisesti luottavampi, kodikkaampi, yhteyttään tuntevampi kuin konsanaan meillä. Ja syynä meidän arveluttavaan huonommuuteemme tässä suhteessa ei ollut mikään muu kuin upseeristomme epäkansallisuus, sen ruotsalaisuus, mikä sai päällystön ja miehistön pysymään toisillensa vieraina, ja sehän oli epäkohta, joka mitä pahimmin alensi armeijamme sotakuntoisuutta." — Arvaahan sen, minkä luimistavan vihan moinen huudahdus saattoi niinä aikoina herättää Aleksanderia vastaan, erittäinkin kun samaa miestä epäiltiin pääsyylliseksi siihen, että Heiden majaili Suomessa, uhkaillen senaatinkin täydellistä suomalaistamista.

Paitsi tätä ympäröivän vihan alituista hermoille käypää ja väsyttävää rasitusta, joka alkoi nopeasti heikentää hänen terveyttänsä, kohtasivat häntä — juuri tuon heikkenemisen seurauksena — ensimmäiset pyörrytysoireet, jotka olisivat vaatineet ehdotonta lepoa. Mutta Aleksander ei ollut mikään levon mies. Päinvastoin kaikenlaiset "väsymyksen oireet" juuri yllyttivätkin häntä vielä tarmokkaampiin ponnistuksiin. Ja niinkuin hän nuorena kadettina ei ollut varjellut itseään vilustumiselta tai muita ruumiin hemmotteluja tunnustanut, niin hän nyt ukkonakin peräti ylenkatsoi "mokomiakin pyörrytyksiä", ja kun eräs saattaja, hänen vähän horjahdellessaan kadulla pyörrytyksen aikana, tahtoi ottaa häntä käsipuolesta, hän työnsi auttajan kimmastuneena syrjään ja meni menojaan.

Vaasaan jääminen tai johonkin uuteen lääniin siirtyminen alkoi hänestä tähän aikaan tuntua — Koskisen suunnitelmista huolimatta — tarkoituksettomalta. Aivan kuin hänet olisi jätetty penkille istumaan, koska hän ei muka olisi jaksanut omin voimin määrän päähän astua!

Verraten ankaran sairauden jälkeen tervehdyttyään hän siis, kenenkään neuvoja enää seuraamatta, kääntyi ystävänsä Heidenin puoleen ilmoittautuen halukkaaksi senaattiin. Hänet nimitettiin silloin senaatin sotilastoimituskunnan päälliköksi, ja niin hän muutti perheineen Helsinkiin.

Aleksander joutui siis jälleen vanhojen fennomaaniystäväinsä seuraan, oltuaan heistä erossa suunnilleen kymmenen vuotta. Näin ollen hän tavallaan oli kyllä päässyt kaameasta yksinäisyydestään. Mutta paljon olivat sillä välin Helsinginkin olot muuttuneet, eikä entisestä kotoisesta politikoimisesta höyryävien totipöytien ääressä ollut enää tietoakaan. Kaikki oli jo toista, kylmää ja vierasta: Suomettaren rinnalla rehoitti Erkon vapaamielinen jokapäiväinen lehti, joka oli julistanut, että kielikysymys oli jo sivuuttanut polttopisteensä (voi kiusan kappaletta!) — naiskysymyksellä oli etevät ajajansa kaikissa säädyissä, — valtiokirkon yhteys oli uhattu — Koskinen piti neuvotteluja jo aivan toisten miesten kanssa, — Ignatiuksella ei ollut aikaa, — Meurman oli vanhentunut ja järkyttynyt katkerassa taistelussaan nuoria vallananastajia vastaan.

Viimeisen kerran näin näitä harmaantuneita fennomaanivanhuksia koolla Koskisen perustaman kansantaloudellisen seuran päivällisillä — ei enää minkään vaatimattoman kodin kutsuissa, vaan Kämpin juhlallisessa yksityissalissa eikä enää tutunomaisessa esitelmätilaisuudessa, joka oli järjestetty päivällisten yhteyteen ja johon oli saapunut Aleksanderille tuntemattomia nuoria nousukkaita, taloustieteilijöitä ja yhteiskunnallisia toimihenkilöitä. Siellä oli myöskin useita vanhojen fennomaanijohtajien sukuihin kuuluvia lupaavia tulevaisuudenmiehiä.

Minä puolestani olin tähän tilaisuuteen saapunut Aleksanderin tahdosta ja hänen seurassaan. Tuntui niinkuin hän olisi tahtonut minulle näyttää, mihin saavutuksiin tällä välin oli jo ehditty, ja koko tuosta hartaasta halusta johtaa minut Koskisen yhdistykseen jäi minulle se vaikutus, ettei hän ollut vielä heittänyt viimeistä toivoansa nähdä minun sittenkin palaavan juridiikan ja yhteiskunnallisen toiminnan aloille, joten ainakin yksi hänen pojistaan olisi jossakin korkeammassa asemassa jatkanut suomalaisuuden ohjelman toteuttamista.

Esitelmänpitäjäksi oli kutsuttu saksalainen tieteilijä, joka siihen aikaan oleskeli Helsingissä saksalaisen seurakunnan pastorina. Sisältönä oli sosialismin ilmiö semmoisena kuin se oli Saksassa esiintynyt. Esitelmöitsijä tahtoi vastata kysymykseen: miten tätä ilmiötä olisi kohdeltava valtiovallan puolelta? Hän arveli, että kysymys oli aktuaalinen täälläkin, niinkuin se oli jo vuosikymmeniä ollut Saksassa, sosialismin emämaassa. Laajassa historiikissa hän lopuksi esitti, miten ovelasti suuri valtiomiesten valtiomies Bismarck oli ymmärtänyt sosialismia kohdella. Milloin hän oli ollut myöntyvinään sosialistien kaikkein epäkypsimpiin vaatimuksiin, siten vain saadakseen tilaisuuden osoittaa niiden täydellisen hallinnollisen mahdottomuuden, milloin taas mennyt heidän vaatimustensa edelle esittäen niitä omina aloitteinaan. Esitelmänsä saksalainen lopetti moneen kertaan toistamallaan valiolauseella, jonka hän tahtoi sekä suunnan osoitukseksi että hienoksi varoitukseksi näin painaa suomalaisten valtiomiesten muistiin: "Man soll dem Sozialismus nicht entgegentreten, sondern entgegenkommen." (Sosialismia ei ole vastustettava, vaan kohdeltava myönnytellen.)

Koskinen oli asettunut puolittain lepäävään asentoon sohvalle, niinkuin mies, joka väsyttävän virkatyön jälkeen vihdoinkin on saanut syödyksi hyvän päivällisen. Hän olikin jo aikalailla vanhentunut ja näytti rasittuneemmalta kuin milloinkaan ennen. Hiukset ja tuo tuttu siro suorakaiteen muotoinen pukinparta olivat jo aivan valkoiset. Odotin kovin uteliaana, mitä hän nyt sanoo saksalaisen niin äkkipäätä herättämästä kysymyksestä, joka ei tosin vielä ollut joutunut minkään virallisen huomion kohteeksi, mutta oli meidän nuorten kesken mitä aktuaalisin.

Senaattori näytti kuitenkin hyvin haluttomalta ryhtymään pohtimaan mokomaa, ohjelman ulkopuolella olevaa, tuulesta temmattua kysymystä. Hän olisi mielellään antanut muiden puhua. Mutta kun muitakin vain haukotutti, täytyi hänen seuran esimiehenä edes jotakin lausua.

Tavanmukaisesti kiitettyään esitelmänpitäjää Koskinen sanoi yläpuolelta punnitsijan hidastelevaan sävyyn, ettei hänen nähdäkseen koko tuolla sosialismiksi sanotulla liikkeellä ole mitään edellytyksiä saada jalansijaa Suomessa, — että täällä ei ole olemassa sitä suurtilallisuutta, joka Saksassa mahdollista kyllä on luonut valtiollisesti uhkaavan irtaimen ja tehdasväestön, — että meillä ovat vallalla keskikokoiset talonpoikaiset maanviljelystilat ja sopivien palstoituslakien avulla aiotaan irtaimelle väestölle suoda tilaisuus itsenäisten pikkutilojen muodostamiseen, mikä tietenkin on auttava tilatonta väestöä takaisin maanviljelykseen.

Lämpimästi lehahti entisyydestä Koskisen optimistinen, hilpeä, valoisa laulu "Honkaen keskellä mökkini seisoo"…

Mitään muita puheenvuoroja ei käytettykään. Ovela saksalainenkin oli tykkänään vaiti, niinkuin mies, joka säpsähtäen huomaa virittäneensä sävelen aivan vieraasta oopperasta.

Koskisen lausunto osoitti kuitenkin, että "vanhat fennot" olivat jo vanhentuneet, ei ainoastaan ulkonäkönsä puolesta, vaan että heidän huomiokykynsäkin kaiken sen suhteen, mikä ei ollut välittömässä yhteydessä heidän aikansa kansallisen herätyksen kanssa, oli alkanut himmetä.

Mutta vanhentuminenhan on luonnonlaki.

Kuka olisikaan osannut aavistaa, että Hegelin jälkeen, joka tuli
Suomeen Snellmanin purressa, Marx niin pian 'seilaisi' perästä!

Ja niinpä näillekin vanhoille, ihanille ukoille jo kuului uuden ajan kolea hyvästely: Mauri on tehnyt tehtävänsä, Mauri saa mennä.

He rupesivatkin toinen toisensa perästä tekemään lähtöänsä.

Ensimmäisenä suoriutui matkaan Aleksander.

Hänellä oli ollut jo toinenkin lähtövaroitus. Tietysti hänen mielestään vain taaskin pieni pyörrytyskohtaus.

Vaimoni ja minä pikku Eeron ja sylissä kannettavan Liisan kanssa vietimme silloin kesää Hollolan Siikaniemessä, Vesijärven rannikolla. Olimme niihin aikoihin jo ruvenneet ajattelemaan kokonaankin maalle muuttamista ja kyselimme sopivaa palstatilaa.

Eräänä päivänä saapui odottamatta luoksemme Helsingistä ukko Aleksander. Sanoi aivan välinpitämättömästi ja ohimennen vain aikovansa jonkun päivän levähtää luonamme kaupungin kesäkuumasta.

Nyt eivät asiat ole oikealla tolalla, ajattelin. Pappa tunnustaa tarvitsevansa lepoa — semmoista ei ole vielä milloinkaan tapahtunut. Hän olikin todella vähän toisenlainen: ei huolinut pitää itseänsä aivan yhtä solakan suorana kuin ennen eikä yhtä usein ojentautua, kun hartiat herpautuivat. Tavan takaa rinta-asentoon ojentautuminen oli hänellä muuten ollut jo kadettiajoilta periytynyt liike. Nyt häneltä olat unohtuivat pitkiksi ajoiksi lyyhyksiin. Joskus hän suoristihen, mutta jo taas unohti reipastelunsa.

Näin unohtautuneena hänen olemukseensa oli nyt liittynyt jokin uusi, sanomaton lämpimyys — niinkuin se olisi hänen huomaamattaan jostakin lymystä vihdoinkin päässyt näyttäytymään. Syntyi outo halu kosketella häntä hyväilevästi. Se olisi kuitenkin ollut niin outoa, ettei sitä voinut ajatellakaan tapahtuvaksi, sitä ei ollut vielä milloinkaan tapahtunut.

Käykö ihmisten välillä näkymättömiä, hellittämättömiä taisteluja, joista he itse ovat melkein tiedottomia ja jotka kumminkin määräävät heidän etäisyytensä toinen toisestaan?

Iloluontoinen vaimoni vei ukin heti pikku Liisaa katsomaan, jonka hän asetti alastomana potkimaan ja pärskyttelemään kootun vuoteen valkoiselle päällykselle. Ukki nauroi ja nautti, leperteli lapsen kanssa, sanoi pikku nöpöseksi ja kärpäsen muoriksi ja valitteli vain, ettei Liisalle vielä ollut ennättänyt kasvaa niskaan saparoa, josta olisi saanut vetäistä.

Mutta vielä enemmän hän hämmästytti meitä ehdottamalla, että lähtisimme yhdessä Heinola-laivassa katsomaan sitä kruununpuustellia, jonka vuokralle-ottamista olin vaimoni kanssa suunnitellut.

Ja me kun olimme kuvitelleet, että hän oli meidät lopullisesti hylännyt saatuaan tietää meidän aikovan muuttaa ainiaaksi maalle! Vielä mitä!

Laivaan tultuamme hän alkoi tiedustaa mieltäni, olisiko hänen vielä jäätävä toimeensa vai katsoisinko, että hänen oli jo aika vetäytyä syrjään. Minä kehoitin jälkimmäiseen sanoen, ettei mikään olisi niin ihanaa kuin tietää hänen vihdoinkin lepäävän ja että jokainen hänen työpäivänsä tuntui iskulta omaantuntoon. Hän oli hämmästyttävän myöntyväinen tähän virkaeroajatukseen, jopa sanoi aikovansa siinä tapauksessa mahdollisesti asettua luoksemme asumaan ja avustaa meitä maanviljelyskaluston sekä muun kapitaalia kysyvän irtaimiston hankkimisessa.

Laivamatkan jälkeen meidän oli suoritettava vielä aika pitkä jalkapatikka. Tarkasteltuamme virkatalon ja päästyämme takaisin laivaan hän todella näytti väsyneeltä ja hänen piti mennä hyttiin lepäämään. Siellä oli kuuma ja tukahduttava ilma. Hänen ohimo- ja otsasuonensa olivat paisuksissa.

Seuraavana aamuna kahvinjuonnin aikaan hän sai toisen varoituksen, josta huomasi, että kaikkinainen liikarasitus oli hänelle sopimatonta. Se tapahtui jälleen pyörrytyskohtauksen muodossa ja hän kadotti hetkeksi tajuntansakin.

Toimelias vaimoni lähetti hädissään voudin heti soutamaan Vesijärven ylitse Lahteen lääkärinapua hakemaan.

Lääkäri määräsi tietenkin täydellistä lepoa. Mutta vouti oli Lahdessa tainnut toitotella liikoja, koska jo seuraavan päivän Nya Pressenissä oli huomattavalla paikalla tiedoitus, että sotilastoimituskunnan päällikkö, kenraaliluutnantti J. oli saanut halvauksen.

Lehden saavuttua käsiimme Aleksander luki uutisen omasta lopustaan näennäisesti aivan kylmäverisesti. Hänen kasvoissaan ei huomannut värähdystäkään. Rauhallisena hän nousi sairasvuoteeltaan, joi kanssamme kahvia ja sitten sanoi aikovansa vielä samana päivänä matkustaa Helsinkiin virkatoimeensa.

Suuri muutos oli hänessä jälleen tapahtunut. Ei rahtuakaan mistään hentomielisyydestä enää. Ei merkkiäkään sairaudesta tai väsymyksestäkään. Olat eivät lyyhyksissä, hartiat jälleen kohollaan, aivan entisellään suora solakkuus.

— Joutavia! Olen aivan terve, — sanoi hän torjuen, kun tahdoin saattaa häntä Lahteen.

Ja vain keksimällä, että täytyihän minun peruuttaa uutinen ja kehoittaa Pressenin herroja käymään sotilastoimituskunnassa senaattoria katsomassa, sain hänet taipumaan. Hänen nenänsä venähti ja sen pielet painoivat ylähuulta. Se merkitsi hänellä hymähdystä aiotun sukkeluuden edellä, vaikka sukkeluus tällä kertaa jäikin sikseen.

Matkustimme yhdessä.

Ja pitkät ajat Aleksander vielä toimi virastossaan, Senaatin neuvotteluissa ja täysi-istunnoissa, kestäen kaikki kestettävänsä ja saamatta pyörrytyskohtausta edes niistä Pressenin sydämettömistä ivakirjoituksista, joissa hänen alkavaa hajamielisyyttänsä pilkattiin.

Mutta kolmas pyörrytyskohtaus, kun se vihdoin tuli, ei ollutkaan enää pelkkää varoitusta, vaan se merkitsi täyttä totta.

Tosin sittenkin sattui vuorokautta aikaisemmin pienoinen varoituskohtaus, jota olisi ollut tilaisuus totella. Aleksander oli nimittäin pitkän ja rasittavan virkatyön jälkeen päättänyt mennä parhaan ystävänsä tähtitieteilijä Donnerin kanssa rakkaan Suomalaisen Kirjallisuuden Seuransa kokoukseen seuran omaan taloon. (Omaan taloon! Mikä unelmien unelma olikaan toteutunut!) Kun ystävykset kulkivat yhdessä Senaatintorin yli, huomasi Donner, että Aleksander horjahteli. Donner tarjosi silloin apuansa tukien häntä käsipuolesta. Mutta Aleksander työnsi hänet syrjään, niinkuin oli kerran minullekin Vaasassa tehnyt. No mitäpäs siitä. Kokous meni onnellisesti. Mutta myöhään illalla sain viestin Elisabetilta (he asuivat Ritarikadun 9:ssä), että oli tultava sinne.

Aleksander oli jo paneutunut vuoteeseensa, kun ennätin saapua Kaivopuiston Ullanlinnasta, jonka yläkerrassa me puolestamme asuimme. Hän näytti nukkuvan tavallista, rauhallista unta eikä ollut enää tainnoksissa, niinkuin oli ollut aikaisemmin, joten Elisabetin ylenmääräinen pelästys näytti aiheettomalta ja oli täysi syy luulla hänen virkoavan niinkuin aina ennenkin.

Varmuuden vuoksi lupasin sentään jäädä yöksi.

Jotta ukko ei epäilisi häntä vahdittavan, menin hiljaa hiipien hänen makuuhuoneensa ovelle, avasin sen raolleen ja yövyin viereisen huoneen sohvalle riisuutumatta, sillä aioin valvoa yön.

Tuntikausiin ei kuulunut muuta kuin samaa rauhallista hengitystä. Aamupuoleen yötä vaivuin tahtomattani uneen. Siitä kavahdin hereille viereisestä huoneesta kuuluvaan voihkinaan.

Isä makasi alusvaatteisillaan, kyynärpäähänsä nojaten keskellä lattiata. Hänen leveä, punervaihoinen rintansa näkyi paidan aukosta.

— Vihdoinkin! — sanoi hän minut nähtyänsä. Hän ei voinut nousta. Autoin hänet pystyyn, mutta hänen jalkansa eivät kannattaneet. Painaen hänet syliäni vasten kohotin hänet maasta. (Voi, kuinka voimakas sitä oli siihen aikaan!) Hetken tunnustelin käsissäni isän koko vartaloa, semmoisenaan, ilman sotilasverkaa välillä, hetken olimme puristuksissa rinta vasten rintaa. Vihdoinkin!

Peitin hänet vuoteeseen ja katseemme kohtasivat toisensa. Hänen nenänsä venähti huulta painamaan, eikä tällä kertaa jäänyt sukkeluuskaan sanomatta:

— No nyt mennään valmistamaan Nya Pressenille iloa! — myhisi hän.

Nämä olivat hänen viimeiset sanansa. Ne sanottuansa hän koetti tavoittaa seinästä sähkönappulaa kutsuakseen palvelijoita, mutta käsi rupesi mahdottomasti vapisemaan, silmäin mustuaiset oudosti laajenivat, hän huusi rajusti, ja lopullinen aivohalvaus oli alkanut.

Omaisista toinen toisensa jälkeen saapui ollakseen läsnä viimeisinä hetkinä. Elisabet viipyi.

Ollenkaan ottamatta lukuun, että yleinen tapa vaati omaisten kokoonkutsumista kuolinvuoteen ympärille Elisabet puolestaan tuli myöhään ja silloinkin asettui vuoteen pääpuolen taa siten, että Aleksander, jos olisi vielä avannut silmänsä, ei olisi häntä nähnyt ja siitä arvannut, mitä oli kysymyksessä.

Kysyin häneltä hiljaa, miksi hän ei ollut ennen tullut.

Aito Clodtmaisella koruttomuudella ja avomielisyydellä hän vastasi:

— Pelkäsin häiritä hänen viimeisiä hetkiään, tiesin, ettei hän uskonut vielä kuolevansa.

Näin Aleksanderin mutkaton ja selväpiirteinen elämänkaari kohtasi jälleen maan, Elisabetin elämänkaaren vasta alkaessa kohota ylimpään keskikorkeuteen.

KOLMAS OSA

ELISABETIN USKO

I. UUDEN AIKAKAUDEN KYNNYKSELLÄ.

Isämme Aleksanderin kuoleman jälkeen, joka tapahtui keväällä vuonna 1896, me koolla ollessamme usein keskustelimme äidin kanssa siitä, miten onnellisena ajankohtana hänen elämänsä oikeastaan oli päättynyt.

Ei niin, että aikaa itsessään synkistyvine taivaineen olisi missään suhteessa voinut sanoa onnelliseksi, vaan oli onnellista, että Aleksander ei enää joutunut tuon ajan valtiollisten järkytysten alaiseksi. Sillä hän ei olisi niitä enää kestänyt.

Ei olisi kestänyt ensiksikään sitä äkkiä ilmeiseksi käynyttä tosiasiaa, että tuo Venäjän vallan puolelta tapahtunut fennomanian suosiminen ei ollut muuta kuin panslavistista politiikkaa, jonka tarkoituksena oli venäläisyyden sijoittaminen ruotsalaisuuden tilalle, samaan valta-asemaan suomenkielen rinnalle kuin ruotsilla oli ollut. Toiset meistä pitivät luultavana, että Aleksander, jos olisi elänyt, olisi viimeiseen asti seurannut ystäväänsä Koskista, joka kirkollisen mielenlaatunsa ja silloisille vanhoille fennoille ominaisen, kaikkeen esivaltaan kohdistuvan liikakunnioituksen vuoksi jyrkästi vastusti avonaiseen vastarintaan ryhtymistä, siis myöskin nuorison kieltäytymistä noudattamasta Bobrikovin laitonta asevelvollisuus-ukaasia ja kutsunnoista poisjäämistä. Perimmäisenä syynä Koskisen eristyneeseen asenteeseen tässä asiassa oli kaiketi myös hänen pelkonsa, että suomen- ja ruotsinmielisten yhteiseen isänmaalliseen innostukseen perustuva odottamaton yhtyminen tässä rohkeassa passiivisessa vastarinnassa oli antava ruotsalaisille tilaisuuden kavuta satulaan ja päästä maan yleisten asiain johtoon kukistamalla kenraalikuvernöörin valta-asema ja jälleen saattamalla ohjat jonkun mieleisensä kotimaisen ministerivaltiosihteerin käsiin. Se pelko olisi varmaan Aleksanderiinkin tehonnut. — Mutta toiset meistä kuitenkin arvelivat, että Aleksanderin luonteen pääominaisuus oli hänen oikeamielisyytensä, — että se olisi varmasti rikkonut hänen välinsä Koskisen kanssa ja lähentänyt häntä tuohon toiseen ystäväänsä, Ignatiukseen, joka oli asettunut passiivisen vastarinnan kannalle ja jyrkästi eronnut Koskisesta. Nämä kaksi ystävystä enää tuskin tervehtivät toisiansa, niin kiristyneet olivat heidän välinsä.

Elisabetin mielestä juuri tuo vanhain ystävyyssuhteiden rikkoutuminen olisikin ollut kaikkein raskainta Aleksanderin kantaa, kun kaikki hänen sydäntänsä lähinnä olleet harrastukset, hänen elämänsä voimakkain pyrkimys, koko hänen uskonsa oli erottamattomasti kiintynyt tähän aatetoveruuteen. Aleksander oli senaattori Suomen hallituskunnassa, mutta samalla hän oli myöskin venäläinen kenraaliluutnantti, ja semmoisena hänen olisi ollut ylen vaikea asettua keisarillista käskyä vastustamaan, se on, passiivisen vastarinnan kannalle. Monta kertaa elämässään oli Aleksander onnellisesti selviytynyt hyvinkin vaikeista ristiriitaisuuksista, joihin hän oli joutunut ollessaan yht'aikaa Suomen mies ja Venäjän sotilas. Mutta kieltäytyä venäläisenä kenraalina promulgoimasta keisarillista käskykirjaa olisi sentään ollut hänen asemassaan suoranainen mahdottomuus. Ja vaikkapa otaksuisikin, että hän olisi löytänyt jonkin mahdollisuuden asettuakseen vastarinnan kannalle, niin eipä voi edes kuvitellakaan, että hänen ritarillinen mielensä olisi sallinut hänen jäädä elävin silmin näkemään sitä ansaitsematonta joukkoylenkatsetta, jonka alaiseksi hänen Koskisensa tämän myöntyväisyyden vuoksi lopulta joutui.

Vielä vähemmin olisimme voineet kuvitella Aleksanderin, jos hän olisi täyteen ikäänsä elänyt, tulevan pakotetuksi sopeutumaan sosialismin ilmestymiseen Suomen rannoille.

Semmoiseen sopeutumiseen asti ei tullut yksikään niistä fennomaani-ukoista, jotka olivat elossa vielä toistakymmentäkin vuotta Aleksanderin kuoleman jälkeen, aina suurlakkoon, Viaporin kapinan aikoihin, jopa maailmansotaankin asti. Tottapa tuossa sosiaalidemokratian aatteessa oli jotakin, mikä ei enää mahtunut sen ajan vanhan väen aatepiiriin; siinä näytti heistä olevan päinvastoin jotakin vihamielistä ja alasrepivää koko heidän elämänkäsitykselleen. Tasa-arvoisuuden aate oli heidän mielestään saavuttanut tai saavuttava ylimmän mahdollisen tehonsa jo sillä, että rahvaan tieltä oli nyt poistettu kaikki kielelliset ja sivistykselliset vaikeudet, jotka olivat estäneet sen vapaata kilvoittelua parempiosaisten kanssa. Mutta kaikki pyrkimykset taloudellistenkin eroavaisuuksien tasoittamiseen — mikäli nämä pyrkimykset eivät rajoittuneet yläluokan omasta aloitteesta syntyneisiin uudistuksiin, kuten esimerkiksi maan palstoittamisoikeuteen, vaan nojautuivat työväen omaperäiseen järjestäytymiseen ja valmistumiseen taistelemaan omien luokkaoikeuksiensa puolesta, — kaikki semmoiset pyrkimykset tuntuivat heistä vallankumouksellisilta ja kapinahenkisiltä.

Kaikkein vähimmin he olisivat voineet sulattaa ja sietää sitä yhä selvemmin esiintyvää ilmiötä, että tuo uusi alaluokkain liike ei tuntunut enää pitävänkään isänmaallisuutta ja kansallisuusaatetta minään kaikkein korkeimpana tarkoitusperänä, vaan että sen päähuomio aatteellisessa suhteessa oli kääntynyt kansainvälisyyteen, koskapa vielä heikolle ja turvattomalle proletäärille saattoi olla mitä suurinta apua ja kannatusta suurten maiden jo järjestyneistä proletäärijoukoista. Tämä alussa vain yhteisten etujen vainuna vaikuttava yhteydentunto saattoi, aineellisuudesta vapautuneena, panna jonkun sosialistin aatteilemaan: isänmaat ja kansallisuusaatteet ovat jo sanoneet sanottavansa, ne ovat käyneet jo liian pieniksi yhteyksiksi, nyt mennään kohti maailmallista yhteyttä!

Tämmöisiä herroja sanoivat vanhat "kosmopoliiteiksi", ja se oli siinä leirissä vielä "nihilistiäkin" vihatumpi nimi.

Voisiko kuvitellakaan, mitä katkeruutta nuo ukot olisivat sydämessään kokeneet, jos olisivat eläneet meidän päiviimme asti ja saaneet todeta, että heidän kohottamansa, sivistykseen ja itsetietoisuuteen kasvattamansa suomalainen rahvaanluokka on omaksunut sosialistin nimen ja kosmopoliittina liittoilee ruotsinmielisten kanssa vanhoja kansallismielisiä vastaan!

Ja kaiken onnettomuuden lisäksi olisi Aleksanderin ollut nähtävä, että tuon fennomaanien leirissä tapahtuneen hajaannuksen jälkeen, jolloin osa johtajista Ignatiuksen johdolla ja perustuslakitaistelun nimessä liittyi ruotsalaisiin, muuttui ilmeisesti myöskin itse fennomanian luonne. Koskisen lämpimän heimokuntaisuusaatteen sijaan oli tullut valtiollisuuden ihanne. Tämä oli Elisabetin mielestä vähän kylmempää ja koleampaa. Suomen kieltä kyllä ajateltiin valtion kieleksi, mutta yläluokan sulautumisesta alaluokkaan, niinkuin Snellman oli tahtonut, ei ollenkaan enää puhuttukaan.

Ei, kyllä oli vain hyvä, — ajatteli Elisabet uusien aikojen kulkiessa hänen ohitseen, — ettei Aleksanderin enää tarvinnut näissä oloissa elää.

Mutta Elisabet puolestaan — hän eli vielä kaikki nuokin ajanvaiheet, passiiviset vastarinnat, suurlakot, maailmansodat, sisällissodat, kunnes hänet haudattiin itsenäisen Suomen multaan.

Elisabet eli Aleksanderin kuoleman jälkeen vielä kolmekymmentäkolme vuotta, edes ajattelemattakaan muuttaa takaisin Venäjälle. Hänen juurensa olivat kaikkineen suomalaisessa maaperässä ja sinne jäivät.

Tietenkin hänen elämänsä, niinkuin tavallisesti kaikkien leskien, joiden miehet ovat olleet korkeassa yhteiskunnallisessa asemassa, suuresti muuttui miehen kuoleman jälkeen.

Kun hän palasi hautajaisista kotiin suuriin autioituneihin huoneisiin ja mietteissään kuljeskeli niiden läpi, ymmärsi hän kohta, että suuri väliverho oli nyt laskeutunut hänen entisen elämänsä eteen ja lopettanut näytöksen, niinkuin teatterin väliverho sulkee taaksensa palaamattomasti näytöksen henkilöt, kulissit, koristukset kultineen ja kirjavuuksineen, pakottaen katsojan mielessään kertaamaan, mitä oikeastaan on tapahtunut ja mitä ihmeitä seuraavalla näytöksellä mahdollisesti on vielä tarjottavana. Valkoisen kotkan ritarimerkki oli vaikuttanut hautajaisten loiston. Saattue oli kulkenut pitkin Pohjois-Esplanaadin katua aikana, jolloin "koko Helsinki" oli siellä kävelyllä, sekä venäläisen että kotimaisen hallituksen jäsenet olivat seuranneet vaunuissaan, suuret jalka- ja tykkiväenosastot kolisevine kanuunoineen kulkeneet edellä, hienot kaartinupseerit kantaneet korutyynyillä vainajan kunniamerkkejä, ja korvia huumaavassa asepaukkeessa oli Aleksanderin ruumis laskettu maanpoveen.

Tämmöinen oli Aleksanderin elämän loistelias loppu. Mutta kun Elisabet hautajaisten jälkeen vapautui edustamisvelvollisuudestaan, hermojännityksestä, kasvonpiirteiden luonnottomasta pinnistyksestä ja palattuaan kotiin omituisen väljiksi käyneisiin huoneisiinsa huokasi väsymyksestä, oli tuossa huokauksessa samalla kuitenkin suloisesti keventävää helpotuksen tuntua koko hänen tähänastisen elämänsä johdosta, joka Aleksanderin palattua Balkanilta ja tultua ensin kuvernööriksi, sitten senaattoriksi, oli alusta loppuun ollut Elisabetin luonnolle käyvää edustamisvelvollisuutta, se on, alituisia raskaita yrityksiä hänen todellisen ihmisyytensä peittämiseksi, jopa tukahduttamiseksi.

Nythän tuo kaikki oli kuin yhdellä sivalluksella pois pyyhkäistynä.

Ja pian, aivan pian Elisabetkin sai omakohtaisesti nähdä, miten käy leskien, kun heidän kuuluisat miehensä kuolevat. Huoneita on liian paljon, ne ovat liian väljiä, liian korkeita, liian tilavia, niissä ei kukaan enää vieraile. Silloin tällöin joku mustissa ilmestyvä rouvan-käppyrä, joka entisenä talon tuttuna on ehkä saapunut lohduttamaan ja suuren muutoksen jyrkkyyttä lieventämään, istutetaan sohvan toiseen päähän ja häntä kahvitellaan, mutta sitä varten ei tässä sohvassa todellakaan tarvitse enää olla päällyksenä sinistä samettia, tarpeeton on parkettipermanto, tarpeettomat myöskin lasikiiluiset kattokruunut ja raskaat pöytälamput, matot, flyygelit, taulut, veistokuvat. Kaksi pientä huonetta siihen vierailuun riittää ja keittiökomero.

Niin oli maailman loisto lopussa.

Ja vihdoin muutkin kenraalskan, kuvernöörskän ja senatorskan entiset tutut unohtavat pienen, merkityksensä kadottaneen Elisabetin. Mitäpä hän ja hänen pikku fennomaniansa oikeastaan merkitsikään nyt enää, kun kenraali itse oli kuollut? Tavallinen, verraten varattomaksi jäänyt, pian unohduksiin joutuva leski, siinä kaikki!

Mutta tähän vanhan, yhteisen fennomaanisuuden pohjalle rakentuneiden tuttavapiirien vieraantumiseen Elisabetista, erimielisten, ratkaisevien väittelyiden syntymiseen entisten ystävysten välillä, oli antanut aihetta myöskin muuan erikoisseikka, joka niinkuin merestä pistävä kallio jakoi kahtia ennen yhtenäiset vedet, niiden voimatta enää milloinkaan yhtyä. Elisabetin vanhat ystävät moittivat häntä näet suuresti sen johdosta, ettei hän ollut tahtonut panna tikkua ristiin sen "kulttuuriskandaalin" välttämiseksi, jonka hänen poikansa Arvid oli aiheuttanut keskeyttämällä äkkiä alkavan tuomariuransa ja esiintymällä loksuttavissa puukengissä nokisena seppänä kaupungin töissä, jopa uhaten muuttaa maalle maajussien mukana turpeita puskemaan. He moittivat Elisabetia, että hän oli saattanut rauhallisin mielin tämmöistä villitystä katsella annettuaan lisäksi itse siihen alkusysäyksen tolstoilaisten oppien suosimisella. Kun Elisabet nyt näki, mihin tuo Tolstoi oli vienyt, eikö hänen olisi pitänyt kaikin voimin yrittää palauttaa pitkälle ennättänyttä, lupaavaa lukumiestä järkiinsä ja estää häntä tuhoamasta koko tulevaisuuttansa!

Nämä aluksi kaikessa ystävyydessä annetut neuvot johtivat kuitenkin yhä kiihkeämpiin väittelyihin ja peräti sovittamattomiinkin käsitysten eroavaisuuksiin.

Asia kävi Elisabetille vielä kiusallisemmaksi, kun muuan kuuluisa armeenialainen vapaakirkollinen saarnamies, Amirhanjantz, ilmestyi esitelmöimään Helsinkiin ja haisteltuaan vähän täkäläisiä tuulensuuntia heti otti tuon yleisenä puheenaineena olleen tapauksen ensimmäisen esitelmänsä aiheeksi. Hän esiintyi yliopiston juhlasalissa ja kokosikin sinne yleisöä ääriä myöten.

Me istuimme Elisabetin kanssa vierekkäin vastapäätä puhujalavaa, pieni Elisabet vetäytyneenä ikään kuin minun suojaani, vältellen suuren yleisön huomiota, mikä oli hänelle aina ollut kaikkein vaikeimmin siedettävää.

Amirhanjantz käsitteli ainettaan perusteellisesti, niinkuin Saksassa kasvatettu tiedemies ainakin. Ensiksikin sai Tolstoi häneltä aimo ripityksen. Lyhyesti ja huumorin höystämänä hän todisti Tolstoin elämänkatsomuksen nurinkurisuuden vedoten lukuisiin hänen arvostelijoihinsa, filosofeihin ja jumaluusoppineisiin ja lausuen kummastuksensa, että vielä meidän päivinämme (1890-luvulla) saattoi tavata täysijärkisiä ja sivistyneitä ihmisiä, jotka ottivat tuon opin toden kannalta, jopa saattoivat omaksua sen ainoana uskontonaan, niinkuin tässä tapauksessa oli käynyt. Esitelmöitsijä syventyi tämän omituisen ilmiön syihin, ja nyt sai Elisabet vuorostaan ripityksensä.

Osaksi vastailmestyneen kirjan ("Heräämiseni"), jossa sen tekijä tekee selvää mielenmuutoksensa vaikuttimista, ja osaksi myös yleisön keskuudessa vallinneen mielipiteiden vaihdon perusteella esitelmöitsijä totesi, että tekijä ilmeisesti ei ollut saanut minkäännäköistä uskonnollista kotikasvatusta. Hän ei ollut kodin lämmössä saanut mitään kannatusta, mitään sisäistä luottamusta siihen pitkälliseen kirkolliseen kulttuuriin, joka Jeesuksesta Kristuksesta asti on kehittynyt meidän päiviimme saakka ja josta kouluissa, kotien ulkopuolella, saa vain muodollisen, ulkopiirteisen käsityksen. Vain äidit voivat sen lapsillensa antaa. Siinä pahan juuri, siinä ainoa syy, — sanoi esitelmöitsijä.

— O, arme, arme Mutter! — huudahti hän vihdoin profeetallisesti korostaen ääntänsä.

Ja minä tunsin, kuinka Elisabet mahdollisimman pieneksi käpristyneenä painautui viereeni, kun salintäyteisen yleisön päät, sanojen vaikutusta todetakseen, yht'aikaa kääntyivät häneen päin. Varmaan olivat hänen silmänsä samalla tavalla puristuneet kokoon kuin ennen muinoin hänen seistessään suksilla Aleksanderin selän takana ja lähtiessään hiihtämään vuorelta tuntemattoman laakson syvyyteen.

Palatessamme jalkaisin luennolta Elisabet sanoi kadulla:

— Ihmeellistä, kun he kaikki moittivat minua juuri siitä, mitä itse pitäisin päinvastoin ansionani, — etten ole koskaan opettanut lapsilleni muuta kuin mihin olen itse voinut uskoa.

Ja tuo "o arme, arme Mutter" muuttui meidän kahden kesken tavalliseksi pilasanaksi, jonka aina toistimme toisillemme, milloin jouduimme elämän vaikeimpien ristiriitojen eteen.

Tämä tapaus sentään oli kuin olikin jonkinlaisena rajamerkkinä Elisabetin tähänastisen ja nyt seuraavan uuden elämän välillä. Amirhanjantzin arvostelu oli mennyt kovin auliisti hänen kuulijoihinsa. Yleisö taputteli käsiään. Kirjan herättämä jännitys laukesi. Kohta olivat kaikki samaa mieltä esitelmöitsijän kanssa, ehkä ujostelivat muuta mieltä olleensakaan. Jos mikään, niin ainakin tämä ulkomaalaisen pitämä esitelmä sai pyyhkäistyksi Elisabetin kokonaan pois muodista, ainakin mitä tulee hänen entiseen seurapiiriinsä.

Mutta pahasti erehtyisi se, joka kuvittelisi, että Elisabetkin muiden leskien tavalla olisi tuntenut jotakin katkeruutta asemansa menettämisen johdosta, jotakin nöyryyttävää elämänpettymystä tämän tavallisen leskenkohtalon vuoksi.

Kävi ihan päinvastoin. Jotakin vapautunutta, tarmokkaan riemukasta tuli Elisabetin olemukseen. Hän oli kyllä elänyt tähän asti "yhteisen innostuksen" ilmakehässä. Mutta osasi hän elää itsekseenkin.

Ensiksikin hänellä alkoi kohta olla uusia, nyt jo aivan "omia" tuttavia. Puhumattakaan hänen vaasalaisista ystävistään, jotka Helsingissä oleskellessaan eivät milloinkaan unohtaneet käydä hänen kanssaan seurustelemassa, kerääntyi hänen ympärilleen suurin joukoin "ihan uusia ihmisiä", jotka liittyivät häneen hänen oman, koruttoman, itsenäisesti ajattelevan olemuksensa vuoksi eivätkä enää minkään "aseman" vetovoimasta. Näiden joukossa ei ollut enää paljonkaan erikoisesti fennomaaneja, vaan sekaisin sekä suomalaisia että ruotsalaisia, ihmisiä mitä erilaisimmista piireistä. He olivat ikäänkuin nyt vasta löytäneet Elisabetin, jonka luokse hänen "asemansa" oli tätä ennen päinvastoin sulkenut heiltä tien. Varmaankin hän oli täällä Suomessa jotensakin harvinainen ilmiö tuon ihmeellisen välittömyytensä vuoksi. Kun jokin ajatus, aate, häntä innosti ja hän alkoi sitä selostaa ja todistella naapurilleen, oli hänelle aivan yhdentekevää, kuka hänen kuulijansa oli, ikäänkuin hän olisi tuntemalla tuntenut ihmissielujen yhteyden ja siksi ollut huomaamatta, oliko hänen naapurinsa nuori vai vanha, ylioppilas vai professori, kreivitär vai pyykkimummo. Tällaisissa tilaisuuksissa hänen silmänsä pyöristyivät ja suurenivat, ja hän katsoi aivan suoraan toisen silmiin, minkään voimatta päästä kahden toisillensa avautuvan sielun yhtymistä häiritsemään. Ja varmaankin keskustelija — olipa hän kuka tahansa — vaikka yhteisymmärrystä ei olisikaan saavutettu, tunsi tuon sielujen yhteyden, johon Elisabet häntä vaati ja joka oikeastaan lieneekin kaiken tosiystävyyden pohjimmainen peruste.

Toiseksi, ei hänen aivan niin yksinäinen tarvinnut olla. Olihan Elisabetin lapsista jo viidellä oma perheensä ja oma kotinsa, ja kirjeenvaihto heidän kanssaan oli mitä vilkkain.

Näistä eli Kasper, naimisissa Emma Ahosen kanssa, Kuopiossa kielenkääntäjänä kuvernöörin virastossa ja koulunopettajana.

Arvid, naimisissa Emmy Parviaisen kanssa, oli muuttanut perheineen maaseudulle ja valmisteli maanviljelystöihin ryhtymistä.

Eerik eli Eero, naimisissa Saimi Svanin kanssa, harjoitti maalaustöitä, oli juuri muuttanut Pariisista ja asettunut asumaan Helsinkiin.

Armas, naimisissa Maikki Pakarisen kanssa, oli hänkin asettunut
Helsinkiin, ja

Aino, naimisissa Jean Sibeliuksen kanssa, asui Helsingissä.

Niin että kyllä Elisabetilla olisi ollut valittavana montakin kaupunkia ja uutta kotipaikkaa itsellensä; ei hänen olisi tarvinnut yksin olla.

Elisabet valitsi kuitenkin maaseudun.

Hän ajatteli kaiketi näin: "Arvid tarvitsee apua palstatilan ostoon. Mutta ei siinä kyllin. Arvid tosin kuvittelee voivansa omin neuvoin rakentaa, jaksavansa itse hoitaa hevosen, kyntää ja muokata maat ottamatta mitään renkiä, mikä olisikin vastoin hänen periaatteitaan. Mutta hän tärvelee itsensä. Tässä on siis jotakin tehtävä."

Näin mietittyänsä Elisabetkin muutti maalle, sinne mihin Arvidit. (Näin hän kutsui yhteisesti vaimoani ja minua.) Hän auttoi heitä palstatilan ostossa.

Mutta jäljellä olevilla avio-osansa varoilla hän lisäksi osti itsellensä sen pienen emätilan, Vieremän, josta Rantalan palstatila oli erotettu.

Tänne hän asettui laaksoon asumaan talonpoikaiseen suureen tupaan ja kahteen kamariin. Ja hän otti taloonsa kaksi vankkaa renkiä, joista toista sanottiin voudiksi ja jonka taisi olla määränä auttaa tarvittaessa Arvidia.

Sitten hän vain silmäili ylös vuorelle, ettei Arvid päässyt riehumaan. Elisabetilla oli vanha kiikari, jolla hän jo Arkadian teatterissa oli yleisöä katsellut ja jolla hän nyt Vieremän pihalta saattoi tarkkaan nähdä, mitä Rantalan pelloilla kulloinkin tapahtui.

II. PIENI TALO OLI JÄRVEN RANNALLA.

Kaislainen, osaksi tukkilautan peittämä lahden poukama, joka keskeltä aukeaa järveksi.

Taivaanrantana matalat saarimaat.

Vasemmalle jää pieni sahalaitos lautatarhoineen ja ruskettuneine porovalleineen.

On kaksi korkeampaakin kohtaa: vasemmalla kallioniemi, oikealla lehtimetsää kasvava vuori. Mutta nämä korkeudet painavat keskimaisemaa vain yhäkin laakeammanluontoiseksi.

Horisontin kiinnostamatonta laakeutta tehostavat nyt vielä varhaisen aamuhämärän pitkät, harmaat pilvet ja niiden alla kirkastuva vihreä avotaivaan viiru.

Semmoinen on näky aamun ensi kajastuksessa pienen talon rannalta poispäin katsoessa. Mutta itse talon erikoisuuksia tuskin vielä erottaa. Asumuksen arvaa vastavuoratuksi ja vernissatuksi, koska se on kellertävä. On tuossa pihalla punerva eloaitta parvekkeineen, punertaa myöskin puinen navetta, viistosti rikkoen talonaseman suorakulmaisuuden.

Rannan vietteessä erottuu puutarhantapaista, pitkiä lavoja asumuksesta alkaen rantaan päin ja hyötypensaiden rivejä.

Nyt kuuluu jo ovien avaamista. Ja nopeasti vaalistuvassa aamuhämärässä näkyy vaimoihminen tulevan heräävästä talosta käsin puutarhaan päin. Hänellä on pärekoppa kädentaipeessa ja aamuviileyden tähden vaippa päässä, ristiin sidottuna vyötärysten ympäri. Vaippa on tummaruutuinen, muu vaatetus harmaa tai vaaleansinervä. Kohta aurinko nousee.

Hän menee keskelle puutarhaa, laskeutuu polvilleen erään porkkanalavan ääreen ja alkaa sitä harventaa.

Auringon noustua vuoriniemen takaa lämmittää vaippa liikaa, ja hän käärii sen pois vapauttaen harmaantuvan päänsä. Mutta nyt valon lisäännyttyä hän huomaa, että harvennuksen ohella rivien välyksetkin kaipaavat kitkemistä ja kuohkeuttamista. Hän siirtyy takaisin penkin päähän ja aloittaa työnsä uudelleen. Rivien välykset — ne ovat hänestä kaikkein hauskimmat kitkeä.

Vieläkin hauskempaa tämä työ tietenkin olisi, jos sen teossa saisi viipyä mielin määrin, kuohkeuttaa maan syvältä ja äärimmäisen hienoksi. Mutta tässä on alituinen taistelu hyödyn näkökannan kanssa, täytyy ajatella, että kannattavaisuuden puolesta porkkanapenkkiin ei oikeastaan saisi tuhlata aikaa, erittäinkin kun pitäisi saada heinät tehdyiksi ja talossa on kiireet. Hän on sen vuoksi asettanut pitkään porkkanapenkkiin pienet tikut noin sylen päähän toisistaan osoittamaan, kuinka paljon saa joka päivä uhrata aikaa tälle mielityölle, joka oikeastaan on varkautta oikealta työltä. Eilispäivänä on ollut niin paljon muuta touhua, ettei ennättänyt ollenkaan kitkeä. Sen vuoksi nyt on pitänyt näin varhain nousta, — on ehdittävä samana päivänä kaksi tikunväliä. Sittenhän saa siirtyä jo punajuurikaspenkkeihin, mikä työ käy nopeammin ja erinomaisen hauskuutensa vuoksi aina jää viimeiseksi makupalaksi.

Vuoren takaa nouseva aurinko jo paistaa vinosti hänen kitkemälleen lavalle. Porkkanat seisovat suorina kuin sotilaat rivissä parin tuuman päässä toisistaan, ja niiden hienot varjot lankeavat siron yhdensuuntaisina puhdistetun mullan pinnalle. Västäräkki tekee uhkarohkeita juoksuhyökkäyksiä napatakseen pikku lieroja ihan kitkijän sormien luota.

Hän nousee nyt seisoalleen verryttääkseen hiukan polviaan ja kuunnellakseen hetken lintusten huikeata viserrystä rantapuissa. Se on Elisabet, Vieremän talon emäntä.

Sanomaton riemu täyttää hänen sydämensä tänä varhaisena hetkenä, kun hän vuorelle katsahdettuaan huomaa kahvisavun siellä kohoavan Rantalan rakennuksen piipusta. Emmy miniäkin on siellä siis jo aamuhommissaan. Kylätie nousee jyrkästi vuorelle kiertäen peltojen keskitse. Se tie loistaa päivällä häikäisevästi joka suunnalle ja on koko seudun tunnusmerkkinä. Sitä myöten Elisabetin ajatukset myös lennähtävät aina vuorelle; se on liian jyrkkä, että hän voisi sinne mennä milloin vain mieleen juolahti, mutta hän tietää ja voi kuvitella pilkulleen, mitä mäellä kulloinkin tapahtuu: nyt Arvid tulee tallista, nyt joku kiertää ylös kaivon rautaketjua ja osa vedestä läikkyy täysinäisestä korvosta takaisin kaivon pohjaan, nyt Emmy jo odottaa Arvidia avonaisella kuistilla ja he rupeavat yhdessä juomaan kahvia, hevonen häkkireen eteen valjastettuna sill'aikaa hamuilee pihamaan ruohoja. Kaikki on tiedossa, vouti seuraa töitä toisella silmällään eikä mäellä voida mihinkään ryhtyä heidän kahden saamatta siitä vihiä.

Nyt Elisabetin täytyy kuitenkin painautua nopeasti takaisin polvilleen lavansa eteen. Hän kuuli omalta pihaltaan kakkularautain rämähtävän maahan. Se merkitsee, että vouti on tullut omalta puoleltaan ja valmistuu hänkin hevosta valjastamaan heinäreen eteen. Sitä ennen hänen on kuitenkin ajettava järvestä kasteluvettä puutarhaan. Jos Elisabet olisi pystyssä, huomaisi vouti hänet ajaessaan rantaan. Sitä ei Elisabet tahdo. Sillä vouti voisi luulla, että hän näin varhain nousemalla tahtoisi vaatia muitakin aloittamaan työnsä aikaisemmin. Mutta mitään sellaista ei Elisabet ole lähimainkaan ajatellut. Hän vain pelkän elämänriemun tähden ei voinut olla nousematta porkkanalavaa kitkemään. Ja sitäpä ei vouti puolestaan voi ikinä ymmärtää. Hän aina vain luulee, että Elisabet, joka ei työväeltänsä mitään koskaan tiukkaa, näin tahtoo muka vain esimerkillään antaa käskyn töiden aloittamisesta varhemmin. Voudin kasvoilla, joissa kaikki mielialat helposti kuvastuvat, näkyy usein tämän väärinkäsityksen johdosta pieni loukkaantumisen piirre suupielissä.

Siksipä Elisabet piiloutuu, ja voudin ajaessa rantaan hän on melkein liikkumaton, sormet vain eivät malta olla hypistelemättä multaan jääneitä saviruohon ituja, ja mieli ei voi olla edelleen riemuitsematta.

Se vuorenlaelta kohoava savu se on hänelle itselleenkin käsittämättömästä syystä saanut hänen riemunsa aivan yli laitain pursuavaksi. Ehkä sen savun rauhallinen yleneminen kertoi hänelle, kuinka harmonisen sovinnollisesti Emmykin jo suhtautuu kohtaloonsa: maalle siirtymiseen ja tulevaisuuden toiveista luopumiseen.

Taas tapahtuu Elisabetille se, että hän riemuitsee, vaikka ei voi läheskään selittää itselleen oman riemunsa aihetta. Ehkä se ei kärsikään selitystä. Ehkä se, jos asiat oikein syvältä ottaisi ja kävisi ajatuksissaan oikein saivartamalla uudelleen lävitse kaiken alusta asti, hajoaisi perusteettomana kuin tuhka tuuleen. Ehkä ihmiset ovat oikeassa, jotkut läheisistäkin, jotka katsovat, että hänellä olisi päinvastoin täysi syy olla huolissaan Arvidin asiain kääntymisestä sille epätietoiselle, häilyvälle pohjalle, millä ne nyt ovat. Usein he niin pätevillä syillä todistavat esimerkiksi tämän maallemuuton järjettömyyttä, että Elisabet on katsonut parhaaksi ikään kuin teeskennellä ihmisten edessä olevansa ainakin jossakin määrin muka huolissaan. Mutta itsekseen hän ymmärtää riemunsa olevan riemua juuri siksi, että hän osaa olla kokonaan penkomatta noita huolestuttavia asioita, uskoa, että kyllä kaikki "jollakin lailla" (tavalla tai toisella) parhainpäin selviää.

Kun ne ihmiset eivät tahdo uskoa mihinkään näkymättömään ylimpään johtoon, vaan huolehtivat ja huolehtivat!

Kun eivät ollenkaan osaa ymmärtää riemun voivan syntyä juuri siitä, että uskaltaa olla tulevaisuudesta huolehtimatta! Kunhan vain nyt menettelee uskonsa mukaan oikein. Mitä enemmän uskaltaa, — mitä uhkaavammilta semmoisen menettelyn seuraukset näyttävät, — mitä rohkeammin syrjäyttää pelon ja on päästämättä sitä vaikuttamaan menettelyyn, sitä suurempi riemu. Mutta tuotapa ei parhaallakaan tahdolla saa ihmisille selitetyksi. He vain luulevat, että kaikki tyynni riippuu ihmisen omasta huolehtimisesta ja että siis täytyy määrätietoisesti osata luoda omaa tulevaisuuttansa. Kun kaikki onni riippuu päinvastoin siitä, että tulevaisuuttaan ei voi ollenkaan itse luoda ja että kokonaan luopuu huolista sen asian suhteen.

Tämä nyt oli Elisabetin usko, josta hän eli, mutta jota hän ei osannut toistaiseksi millään sanoilla ihmisille selittää, niin suuri halu kuin hänellä siihen olisikin ollut. Jos vielä läheisille osasikin jotenkin vihjailla, niin kuinkapa selitellä vieraille ja koko sille oudolle uudelle maailmalle, jonka keskuuteen hän oli joutunut?

Vouti taisi sittenkin huomata hänet ajaessaan vesitynnyriä rannalta, koskapa hän työn tehtyään tuli hitaasti kävellen alas puutarhan vietettä ja tervehdittyään asettui emäntäänsä puhuttelemaan.

Elisabet nousi seisoalleen ja silmät pyöreinä, syyllisenä katsellen voutia odotteli, mitä tällä oli sanomista. Vaikka vouti puhuikin pyöreästi hymyillen, olivat suupielet todellakin hiukan venähtäneet.

— Jaa-a, sanoi hän, — kenraalska on jo töissä, joo, joo, saisihan se vaimokin tulla tänne kitkemään, koska näillä töillä näkyy olevan niin kiiru.

Voudin vaimon tehtäviin kuuluivat oikeastaan vain navetta-siat, mutta voudillahan oli tietenkin käskyvalta.

Ei tapahtunut ensikertaa, että vouti uhkasi lähettää oman vaimonsa tai jonkun muun käskyläisensä avustamaan kenraalskaa sinne, missä näki tämän jotakin puuhaavan. Hän tietenkin oli käsittänyt tehtäväkseen palvella kenraalskaa ja katsoa, ettei tämä saanut mitään toimittaa omin käsin.

Uudellamaalla rahvasväestö on tai oli joitakin vuosikymmeniä sitten enemmän kuin ehkä muissa Suomen maakunnissa herraskartanoiden vaikutuksen alaisena, mikä ilmeni verraten jyrkän ja toisillensa vieraan luokkaeron säilymisenä. Välittömässä herrasväen palveluksessa olijat, kuten keittiöläiset ja sisäköt, samoin kuin usein työnjohtajat, isäntärengit, jopa kuskitkin, saivat kyllä itseensä jonkinlaista pinnallista herrastapojen ulkokuorta, mikä teki heidät omissa silmissään vähän "paremmiksi ihmisiksi" kuin rengit ja torpparit. Mutta syvemmälle katsottuna ei heissä ollut suinkaan muuttunut tämmöisten seutujen rahvaalle ominainen ulkopuolisten suhteiden nöyrä orjamaisuus ja sisäisten suhteiden syvä vieraus, päinvastoin se oli saanut lisäksi teeskentelemisen ja liehakoimisen ikävän lisäpiirteen, joka vain syvensi todellista vierautta.

Elisabetin vouti ei ollut milloinkaan palvellut herraskartanossa tai muutenkaan päässyt näkemään herrastapoja. Hänen nykyinen voutinimensä johtui vain siitä, että hän nyt oli odottamattaan joutunut "kenraalskan" palvelijaksi. Olisi siinä moni muukin hänen sijassaan kulkenut olkapäät entistä kohompana, kun tämä pestaus tuli kylässä tiedoksi. Mutta kun hän sitten todella muutti kenraalskan taloon saatuaan sekä vaimoltaan, joka oli kyllä herrasväkiä palvellut, että muiltakin yhtä viisailta vanhoilta vaimoilta ja miehiltä ankarat varoitukset ja tarkat ohjeet, miten semmoista korkeutta kuin "kenraalskaa" oli palveltava, olikin koko hänen olonsa talossa ollut pelkkää outoutta ja ihmettä. Ei ihmeeksikään saanut mokomalta emännältä mitään käskyä kuulla, vaan piti itse tehdä kaikki oman tahtonsa mukaan, vieläpä päinvastoin antaa kenraalskalle neuvoja, miten parhaiten järjestää talon työt, mitä olisi ensin tehtävä, mitä sitten, mitä jätettävä kokonaan tekemättä.

Niinkuin nytkin, kun vouti oli tullut puutarhaan tiedustamaan töiden järjestystä ja vaatimaan kenraalskalta selvää vastausta (sillä paha oli heinäaikaan ottaa edesvastuuta yksin hartioilleen).

Oli kysymys, hajoittaako vielä heinät seipäiltä vai joko ajaa latoon ja kuinka monta miestä sai ottaa apureiksi ja montako naista.

Elisabet joutui lujille.

Tämmöisissä tapauksissa, jolloin talonemännän arvovalta olisi ollut säilytettävä ja päättäväisyyttä osoitettava, hän vain ikäänkuin pelästyneenä katseli kysyjän silmiin ja koetti pian päästä noiden silmien kautta tunkeutumaan toisen aivoihin nähdäkseen, mikä tuon toisen mielestä oli tässä tapauksessa viisainta tai sitten mikä olisi ollut eniten toisen mieleen.

Useimmissa tapauksissa hän arvasi oikein ja antoi senmukaisen käskyn.
Silloin voudin kasvot ilahtuivat. Molemmat erkanivat tyytyväisinä.

Mutta jos hän sattui arvaamaan väärin, silloin voudin suupielet venähtivät ja hän alkoi kielteisesti myönnytellä sanoen: joo, joo. Siitä taas Elisabet kohta tiesi, että voudin mielipide oli juuri päinvastainen, ja hän kiirehti muuttamaan oman mielipiteensä päinvastaiseksi. Näin he jälleen erkanivat tyytyväisinä. Sellainen oli tämä kenraalska maalaisemäntänä.

Voudin mentyä Elisabet ajatteli:

"Kun ei se nyt vain ketään käskisi puutarhaan kitkemään!"

Hän ei ollut ajoissa keksinyt mitään tekosyytä tuon asian estämiseksi, oikeata syytä taas ei voinut ilmaista.

Sillä saada tuo mies uskomaan, että voi olla ihmisiä, jotka heräävät ennen auringonnousua ja vuoteessaan hytisevät riemusta ajatellessaan pääsevänsä kohta puutarhaan porkkanapenkkiä kitkemään, — se oli toki mahdotonta.

III. KENRAALSKA PERUNAPELLOLLA.

Elisabet vältteli tarkasti yleisen huomion herättämistä, mihin hänen toimensa — kansan mielestä täysin hänen arvolleen sopimattomina — antoivat kylläkin aihetta. Erittäinkin naapurikylien vanhojen vaimojen keskuudessa. Tavatessaan he tarttuivat suustaan kenraalskan nimiin.

Mutta kerranpa muistan hänen julkisen kylätien varrella joutuneen pahasti "kiinni". Asia oli tämmöinen.

Syksy oli kovin sateinen, mutta perunat olivat vielä maassa. Vanhat sanoivat, että sateitten jälkeen voi tulla pakkaset, ja maan routaantumista peläten ihmiset alkoivat nostella perunoita poutia odottamatta. Kaikilla perunamailla kuhisi kirjavanaan naisia ja alaikäisiä.

Niinpä kenraalska, jonka katse alati piti silmällä, mitä Rantalan mäellä hommailtiin, näki myös poikansa kyntävän auki perunavakoja ja sitten itse noppivan perunoita pärekoriin.

Elisabet meni voudin puheille sanoen, että nyt pitäisi mennä "herasöödinkiä" auttamaan. (Minulla oli tämmöinen titteli kansan seassa lähtemättömästi ja taitaa olla yhä vieläkin.)

Vouti oli siihen vastannut, että kenraalskan oma perunamaa olisi ensin saatava selväksi ja ettei siihen enää menisi kuin huomispäivä. Vouti lupasi viedä hevosen ja Vieremän väen huomenna ylös Rantalan mäelle, ja kädenkäänteessä silloin perunat nostettaisiin.

Sanan voudin lupauksesta Elisabet kohta toimitti Arvidille. Mutta siitä huolimatta tämä vain jatkoi työtänsä yksin ja omin neuvoin.

Nyt Elisabet vihdoin suorastaan närkästyi voudillensa, joka oli ottanut sellaisen vallan, että kaikki asiat tapahtuivat talossa hänen eikä emännän tahdon mukaisesti. Kuinka varmana vouti taas astelikaan takaisin Vieremän perunamaalle!

Pitäisikö Elisabetin siis antaa mahtikäsky? Sanoako voudille: työt meidän perunapellolla seisomaan, ja mars kaikki Rantalan mäelle!

Mikä loukkaantumus, mikä suupielien venähtäminen koko viikoksi, mikä välien synkistyminen siitä olisikaan seurauksena! Ja todella, mikä epäjohdonmukaisuuden, mikä särkyneisyyden tunne Elisabetin omassakin rinnassa!

Mutta mitä siis tehdä?

Eikö sopusointuisuuden ja iloisen rauhan säilyttäminen hänen ja väen välillä ollut nyt tullut hänen jokapäiväisen elämänsä tärkeimmäksi asiaksi? Eikö se ollut hänen sisäisintä uskontoansa? Mutta mahdotontahan oli myöskin nähdä Arvidin kyntävän puolimärkää maata ja itse noppivan perunoita, erittäinkin kun — teatterikiikarilla katsoen — kun hän näytti olevan avojaloin, housunlahkeet polviin asti käärittyinä, tietysti saappaitten säästämiseksi. Saappaat ehkä säästyvät, mutta hän vilustuu ihan varmasti! Ja kun kuitenkin koko Vieremä oli ostettu vain Arvidin auttamiseksi!

Tuskastuneena hyörittyään jonkin aikaa talousasioissa ja yhä vain miettiessään tätä järjen ja tunteiden ristiriitaa "selvisi" asia äkkiä hänelle, selvisi, mitä hänen oli tehtävä.

"En sittenkään rupea komentamaan", — hän ajatteli, — "menen yksin. Ihminen saa komentaa vain itseänsä." Ja hän valmistautui lähtemään vain yksin auttamaan Arvidia. — "Ihmisen valtapiiri älköön ulottuko tätä kauemmaksi", — ajatteli hän katsellen omia käsiään.

Näin hänen todella tulevan pitkin tietä, valkoinen liina käärittynä otsan yli niskaan, kaksi pärekoria toisessa kädessä, toisessa perunakuokka.

Aina kun hänelle oli jokin "selvinnyt", hänen kasvonsa olivat kirkastuneina, silmäin ympärystät olivat hiukan punaisemmat kuin kasvojen muu iho, joka puolestaan oli ikäänkuin tavallista kalpeampi, ja hänen puheessaan oli hillittyä, elämänilosta sykähtelevää rauhaa, niinkuin voi ajatella olevan ihmisellä, kun hän on ottanut askelen ylöspäin niillä loputtomasti kohoavilla astuimilla, jotka joskus vievät aavistettuun täydelliseen kirkkauteen.

Niin nytkin.

Mäelle tultuaan hän ensin alkoi vanhalla äidin oikeudella moittia minua terveyssääntöjen laiminlyömisestä, niinkuin oli tehnyt lapsena ollessani.

"Sinä olet aina ollut semmoinen, että kaikki taikka ei mitään", — sanoi hän, tarkoittaen sillä, että minä olin muka mennyt tolstoilaisuudessa liian pitkälle, kun en tahtonut käyttää palkattua apulaista ja ylenmäärin rasitin itseäni. Hän sanoi kyllä ymmärtävänsä, että voudin, renkien ja siivoojain käyttäminen, niinkuin hänellä Vieremässä, oli oikeastaan epäjohdonmukaista hänen puoleltaan. Mutta olihan sekin sentään parempi kuin hänen entinen elämäntapansa, ja ihmisen oli tyydyttävä pieniinkin askeliin.

Ja niin hän johtui puhumaan siitä, mikä hänelle oli äsken juuri selvinnyt. Pienet, vähittäiset askelet olivat luotettavammat kuin harppaukset, sanoi Elisabet.

Olimme molemmat yhtä mieltä siitä, että antaa jokaisen tehdä niinkuin hänestä on järjellisintä ja parasta.

Nauroimme kyyneliin asti, kun kuvittelimme, miten hurjiin tuloksiin tämmöinen menettely voisi talon asiat saattaa, jos väki alkaisi pitää järjellisimpänä ja parhaimpana esimerkiksi kuumana heinäpoutana hakeutua pensaikon siimekseen romaania lukemaan tai kokonaan luopua työstä, vaikkei kyllä palkasta.

Mutta sittenkin olimme sitä mieltä, että jokaisella olkoon valta menetellä oman järkensä ja omantuntonsa mukaan ja että komentaa ihminen ei saa muita kuin itseänsä.

Elisabet ei ollut muistanut ottaa työhön tullessaan mitään risakenkiä jalkaansa, ja nyt hän huomasi, että maa paikoitellen vajotti ja multakokkareita tarttui hänen hyviin jalkineihinsa suuresti vaikeuttaen liikkumista avatussa vaossa. Hän siis meni siihen lepikkoon, joka oli pellon alapäässä tieojan pientarella, ja hetken viivyttyään tuli sieltä avojalkaisena, reippaasti ryhtyen kokoamaan perunoita, kädellään hieraisten niistä mullan ja viskaten ne koreihinsa.

Ollessaan tämmöisessä asussa, selkä kumarassa, häntä ei mikään enää erottanut kylän muista peruna-akoista, ei puvun, päähineen eikä jalkineiden puolesta.

Iloinen puhelumme keskeytyi, sillä harvoin enää jouduimme kohdakkain niin kauan kuin vakojen ajoa kesti.

Kun päästyäni alas tien puolelle lepuutin lepikon takana hevostani, pysähtyi tiellä — minua huomaamatta — muuan Vappulan kylän muonamiehen vaimo, joka oli puotimatkalla pysäkille päin. Hän seisahtui odottamaan toista vanhaa vaimoihmistä, joka oli ilmeisesti samalla matkalla ja oli jäänyt jälkeen.

Heidän yhdyttyään pysähtyi jälkimmäinenkin, ja edellinen sanoi, viitaten Elisabetiin päin:

— Kas kun on näköin käyny huanoks, kun en pääs tundema kuka tuol herasööringin pelloll noppii.

— Mahtaiskohan olla Linkreenska? — arveli toinen.

— Olet sääkin sokee, eihän toi nyt Linkreenska ole! Linkreenska!

Samassa Elisabet oikaisihen, ja ollakseen multaisia sormiaan käyttämättä pyyhkäisi käsivarrellaan hiussuortuvan otsaltansa.

— Herraijesta! — säikähti ensimmäinen vaimo työntäen toisen kulkemaan edellään, — se on kenraalska itse! — ja alkoi mennä huristaa toisen ohi taakseen katsomatta.

— Jesta varjelkoon! Kenraalska! — huudahti toinenkin, rientäen kumppaninsa rinnalle.

He menivät nopeasti, hameitten takaliepeet hulmusivat. He aivan kuin pakenivat, kaiketi välttääkseen tervehtimisen velvollisuutta ja ollakseen nolostuttamatta kenraalskaa ja itseänsä tämän räikeänoudon tilanteen johdosta.

Elisabet onneksi ei aavistanutkaan tuon huomion ja tuon paon syytä.

IV. AMANDA GRAHN KÄY VIEREMÄSSÄ.

Vieremä — se ei ollut Elisabetin talon virallinen nimi.

Sen nimi oli ennen ollut toinen. Se mainittiin maakirjoissa ja rekistereissä nimellä Flasi skattehemman n:o 3 i Virkby by af Lojo socken. Kooltaan se oli 1/16 manttaalia, noin 70 tynnyrinalaa. Rakennukset olivat aivan kylätien vieressä, jonka vuoksi Elisabet oli ensi asioikseen istuttanut pihan suojaksi koivuja ja kuusiaidan. Asuinrakennus korjattiin ja täydennettiin. Ränsistyneen navetan ja tallin tilalle rakennettiin uudet. Kauppahinta oli ollut seitsemän ja puoli tuhatta silloista Smk., mutta korjauksineen oli tämä asia niellyt melkein kaiken, mitä Elisabetille oli naimaosana perinnönjaossa tullut.

Vieremä-nimen käsittivät ympäristön asukkaat, lohjalaiset, joilla oli huono kielikorva, johtuneen muka siitä, että kenraalska oli asettunut asumaan poikansa palstatilan "viereen". Mutta niin ei ollut asianlaita. Tämä nimi, joka sille sitten kuvernöörintarkastuksessa virallisesti vahvistettiin, oli talolle annettu sen iisalmelaisen Vieremä-pappilan muistoksi, joka oli ollut Juhani Ahon lapsuudenkotina hänen isänsä ollessa mahtavan Laguksen apupappina. Tuo kaukainen, punamullalla sivelty kappalaisen asunto oli puolestaan saanut nimensä jostakin muinaisesta maan vieremästä, ja nimi oli tullut meille rakkaaksi Ahon ainaisten kertomusten, luonnonkuvausten ja runollisten lapsuudenmuistelmain vuoksi. Elisabetin Vieremä ei ollut minkäänlaisten maanvieremäin muodostamassa paikassa. Se oli Salpausselän eli oikeammin Lohjanselän kivisten vuorijonojen välisessä laaksossa, toisella kupeellaan Lohjan järvi, toisella graniittikallioiden seiniä.

Mitä taas Amanda Grahniin tulee, tuohon uskolliseen hoitajaan lapsuutemme ajoilta, niin hän oli aito lohjalainen ja asui Lohjan kauppalassa, joka oli noin 8 kilometrin päässä meidän Virkkalan kylästä.

Hän oli jo käynyt vanhanpuoleiseksi enkä tahtonut uskoa silmiäni, kun hänet nyt näin. Vain hänen pienuudestaan ja hänen perunanenänsä tutusta nupukasta, joka nenänpääksi jouduttuaan yllättävästi muutti suuntansa suoraan ylöspäin, hänet saattoi tuntea entisaikain Amandaksi, varhaisen lapsuusaikamme uskolliseksi ystäväksi. Hän oli joutunut palvelijaksemme kohta ensimmäisenä vuonna Viipurista Helsinkiin muutettuamme.

Silloin hän vielä oli nuori ja pullean pulska.

Isämme ankaran vaatimuksen mukaisesti hän ei ollut saanut kanssamme puhua muuta kuin suomea, jota Amanda kuitenkin osasi huonosti. Niinpä hänen mielestään saattoi jotakin tarvita "anjeleegist". Pitäisi-muotoa hän ei milloinkaan voinut oppia, vaan sanoi "pidisis", ja niin poispäin. Mutta hän oppi sitä väärää suomeansa puhumaan hyvin sujuvasti ja nopeaan. Isä ei olisi hänestä tämän sekamelskan vuoksi oikein huolinut, mutta Amanda oli osannut pian muuttua Elisabetin oikeaksi kädeksi. Amanda tiesi kaikki, mitä Helsingissä oli tiedettävä, opetti tuntemaan kauppatorin salaisuudet, puodit, missä mikin tavara oli parasta ja halvinta, ja hänen ruotsalaisuutensa oli kodin ulkopuolisissa asioissa suureksi avuksi Elisabetille, koska Helsinki oli niihin aikoihin vielä niin umpiruotsalainen, ettei puodeissa eikäpä juuri kauppatorillakaan voinut pelkällä suomella tulla edes toimeenkaan. Jo tästäkin syystä oli Amanda ollut Elisabetille aivan välttämätön apuri.

Lisäksi hän oli mainio lasten hoitaja. Hän osasi verrattomasti leikkiä. Keränä hän saattoi pyöriä pikku veljien ja sisarten kanssa lattialla, kiivetä sohvien alle, juosta huoneesta huoneeseen, piiloutua ihmeellisiin paikkoihin ja löytyä vasta, kun oli huhuillen itsensä ilmaissut. Kun pienokaiset oli nukutettu, otti hän leikkiäkseen meidänkin vähän isompien kanssa. Hän opetti meille mitä moninaisimpia leikkejä, "vedä verkaa, kudo sarkaa" — "kätken kätken sormusta" ja muita, mutta erittäinkin olivat hänen mieleisiään kaikenlaiset panttileikit, löydettyjen kapsäkkitavarain lunastamiset ja muut semmoiset vaikeasti suoritettavat tehtävät. Välistä hän — kun isäntäväki oli kutsuissa tai teatterissa — innostui näihin leikkeihin niin, että posket alkoivat punoittaa ja tukankiehkurat hajosivat korvien luota. Saatuaan käsiinsä jonkin pantin, jonka arvasi omistajalle kovin tärkeäksi ja kalliiksi, hän keksi lunastukseksi ylen vaikeita ehtoja eikä näyttänyt aikovankaan antaa pois, ellei ehtoa täytetty. Ujostuttavin ehto oli, kun hän käski suutelemaan itseänsä, suulle, eikä vain poskelle. Mutta mikäpäs siinä auttoi.

Suutelihan äiti meitä useinkin meidän tuossa iässä ollessamme ja me äitiä, mutta kovin oudolta tuntui sama hellyydenosoitus, kun suu oli painettava Amandan suuta vasten. Siihen ei olisi mitenkään suostunut, ellei pantti olisi ollut niin välttämätön saada hänen hallustaan, eikä tuota temppua olisi edeltäpäin uskonut niin mahdottoman vaikeaksi, ennen kuin suut jo lähestyivät toisiansa. Tämä oli lapselle ensimmäinen ja hämmästyttävän voimakas todistus äärettömästä erotuksesta, joka vallitsee omaisen ja vieraan välillä, tai ehkä paremmin palvelijan ja herrasväen välillä.

Amanda rakasti meitä suuresti ja itsensä kokonaan unohtaen hän meitä huvitti pitkät illat. Hän oli vihainen vain milloin me päivisin häntä häiritsimme salin ja vierashuoneiden siivoamisessa, sillä tuo työ oli hänelle toki pääasia, ja pois silloin leikit!

Voineeko ajatellakaan ahkerampaa ja alituisemmin puuhailevaa ihmistä. En todella muista hänen milloinkaan ahkeroineen omissa asioissaan, että hän olisi esimerkiksi ommellut jotakin itsellensä tai muuta sellaista. Sen sijaan hän hääri ja juoksi kuin ajakka talon asioissa. Että paraatihuoneet olivat viimeiseen pölynhiveneen asti "steedatut", lattiat kiilloitetut, ikkunaverhot asianomaisesti puhvitetut ja tärkätyt, niin että kaikki näytti vieraiden silmissä mahdollisimman "fiiniltä", kas se oli Amandalle kaikki kaikessa ja tuntui olevan hänelle melkein tärkeämpää kuin konsanaan Elisabetille. Amanda tiesikin paljon paremmin kuin Elisabet, millaiset olivat Helsingissä herrasväen hienouden ja komeuden vaatimukset, ja Elisabet sai häneltä siinä asiassa kuulla alituisia neuvoja.

Amanda taisi olla vähän vallanhimoinen, ja tämä neuvojan asema sai hänet usein tuntemaan liiaksikin oman arvonsa ja välttämättömyytensä. Niinpä hän kerran mielenosoituksellisesti muutti ominpäin ja oman makunsa mukaan Elisabetin järjestämät harsoverhot salin kadunpuoleisissa ikkunoissa, laittaen Elisabetin yksinkertaiset ja suorat laskokset mitä ihmeellisimpiin kaarimuotoihin, puhveihin ja solmuihin. Tämä oli hänen mielestään kaunista ja hienoa, eikä hän mitenkään voinut hyväksyä emäntänsä hämmästyttäviä vakuutuksia, että yksinkertaisuus ja koruton tarkoituksenmukaisuus oli muka kaikkein "fiineintä".

Heidän jyrkkä erimielisyytensä tämäntapaisissa asioissa ja Amandan ylimielinen, hiukan halveksiva varmuus omien käsityksiensä puolesta johti heidät joskus sähiseviin kinastuksiin keskenänsä. Kävipä kerran niinkin, että Elisabet kiivastuksissaan läiskäytti häntä poskelle. Se oli peräti odottamaton, outo ja suuri tapaus, jonka johdosta molemmat kauan murjottivat äänettöminä eri tahoilla, toinen syvästi loukkaantuneena ja toinen yhtä syvästi kiivastumistaan katuvana. Me jo luulimme, että Amanda lähtisi luotamme.

Mutta mitä vielä!

Sulkeutuivat keittiönpuoleiseen huoneeseen, josta jonkin ajan kuluttua tulivat liikuttuneina ja punaisina, Amanda kasvot turvoksissa, sillä ne aina turposivat itkusta. Ja nytpä heistä vasta tulikin ystävykset. Amanda koetti olla sekaantumatta Elisabetin asioihin, ja Elisabet puolestaan salli hänen laittaa kiehkuroita ja koristuksia missä vain oli mahdollista.

Amanda palveli sitten vanhassa kodissamme melkein meidän ylioppilaaksi-tuloomme asti. Mutta sitten hän suru sydämessä äkkiä sanoutui irti. Sen hän oli tehnyt kaiketi nuoremman sisarensa hyväksi, jonka hän lähetti sijaansa matkustettuaan itse kotiseudulleen Lohjalle. Nuoresta, sievästä sisaresta ei kuitenkaan tullut meidän taloomme toista Amandaa, ja hän hävisikin pian muille teille. Amandasta taas, joka oli ollut niin tärkeänä tekijänä Elisabetin ja koko perheemme elämässä, emme sitten hänen lähtönsä jälkeen noin viiteentoista vuoteen kuulleet mitään.

Sitä suurempi oli yllätys ja Elisabetin ilo, kun hän niin pitkän eron jälkeen, jo kauan sitten maalle muutettuansa, sai aivan odottamatta sanan tuolta vanhalta palvelijattareltaan. Sillä hän oli jo unohtanut, että Amandan kotipitäjä oli Lohja.

Jonkun välittäjän, vanhan mummon kautta, joka arasti ilmestyi Vieremään, Amanda antoi Elisabetille tiedon itsestään. Ilmeni, että hänen asuntonsa ja kotinsa ei ollut sen kauempana kuin kirkonkylässä, joka oli tuskin peninkulmankaan päässä Elisabetin talosta. Mutta iloisin yllätys oli Elisabetille varmaankin tuon välittäjämummon arvelu, että Amanda mielellään tulisi kenraalskan taloa katsomaan, ehkäpä rupeaisi palvelukseenkin, jos hänestä vielä huolittaisiin.

Ja kirkonkylään palatessaan vei mummo Amandalle säkittäin ja kantamuksittain terveisiä kenraalskalta ja sen lisäksi moninkertaiset vakuutukset, että Amanda oli mitä sydämellisimmin tervetullut Vieremään ja ettei siellä osattu odottaakaan mitään parempaa kuin hänen tulemistaan talonväeksi.

Sillä mikäpä olisi voinut ollakaan Elisabetille mieluisempaa kuin turvautua jälleen Amandaan. Kaikki nämä maalaisolot ja taloudet, tämän seudun maalaistapojen tuntemattomuus, suhteet näihin uusiin, outoa murretta puhuviin palvelijoihin ja myös Elisabetin oma tottumattomuus maatalouden tehtäviin tuottivat hänelle suuria hankaluuksia, joten usein syntyi pahojakin väärinkäsityksiä ja erehdyksiä. Mutta Amanda oli varmasti neuvoillaan häntä auttava ja opettava häntä suhtautumaan täkäläisiin ihmisiin, ehkäpä vielä suuremmassa määrässä kuin oli häntä auttanut kaupungissa. Sillä olivathan nämä olot ja nämä ihmiset Amandan kotiseudun oloja ja ihmisiä, joiden tapoja hän hyvin tunsi.

Saavuttuaan Vieremän pihalle Amanda näki kenraalskan itsensä tulevan ulos häntä vastaan, mutta hän tuskin uskoi silmiänsä, sillä vaatteet olivat pikemminkin jonkun keittiöläisen kuin kenraalskan ja senatorskan. Vain sinervänharmaa hame, samanvärinen jakku ja valkoinen esiliina vyötäisillä!

Ilomielin tervehdittyään, taputeltuaan, melkeinpä syleiltyään vanhaa ystäväänsä Elisabet johdatti Amandan talonsa suureen tupaan, istutti pitkälle seinävieri-penkille vastapestyn puisen ruokapöydän luo ja meni itse takkauunin takana olevan pienen hellan ääreen kahvivehkeitä kopistelemaan. Sieltä hän tulta kohennellen vilkkaasti kyseli Amandan uutisia, mutta tämä oli äkkiä käynyt jostakin syystä ujoksi ja sanattomaksi.

Amanda oli jo aika lailla vanhentunut, vaikka muuten suuresti muistuttikin entisiä aikoja. Nyt hän oli kovin punakasvoinen, kaiketi jostakin selittämättömästä mielenliikutuksesta tai pettymyksestä, ja hänen pienemmiksi käyneet silmänsä räpyttelivät pois itsestään jotakin epämukavuutta.

Lopulta hän ei sanonut enää mitään, myönnytteli vain hajamielisesti jaa-jaa, juu-juu ja tuskin kuuntelikaan, mitä hänelle puhuttiin. Hänen silmänsä vain liikkuivat kuopissaan katseen siirtyessä seinästä seinään ja erittäinkin viipyessä välikaton rajassa, missä vanhat tukit olivat savuttuneet melkein pikimustiksi, paikoitellen näyttäen kauniin, jalon teräskiillon pinnallaan. Alempana ne vähitellen ruskettuivat vaaleammiksi.

Hän katseli myöskin suurta, talonpoikaisen tilavasti ja koruttomasti rakennettua takkauunia pankkoineen ja kattiloineen, katseli rukkia, kangaspuita tilkkumatto-aloitteineen ja mustankiiltävää pianoa kaiken tämän keskellä, joka näytti saattavan hänet ymmälle. Oliko tämä musta tupa todellakin kenraalskan asuinhuoneita? Vuoteen tapainen oli kyllä siellä hellan puolella nurkassa, mutta sen kai Amanda toki arvasi poissa olevan palvelijattaren vuoteeksi. Tietysti, tietysti täytyi talossa olla vielä toisia huoneita, jotka paremmin vastasivat kenraalskan säätyarvoa!

Sitten kenraalska meni pihalle ja toi sieltä kantamuksen lastuja entisten kahvipuiden lisäksi, joita kyllä näytti vielä olevan pakkilaatikossa. Sen hän kaiketi teki saadakseen tulen eloisammin loimahtamaan, mutta ehkä myöskin osoittaakseen vanhalle Amandalle, että nyt olivat hänen talossaan tavat muuttuneet ja etteivät mitkään liian raskaat työt Amandaa odottaneet, sillä hän oli oleva itse joka paikassa mukana ja apuna.

Mutta Amandaan ei tämä näky vaikuttanut suinkaan reipastuttavasti. Pian tulivat sentään näkyviin toisetkin huoneet, joita näytti olevan vielä kaksi. Kun Elisabet meni pimeästä välihuoneesta hakemaan lautaselle kahvikorppuja, olivat ovet noihin huoneisiin auki. Mutta voi kauhistusta: nekin huoneet olivat molemmat vailla seinäpapereita, myöskin se huone, jossa näkyi kenraalskan pieni, Amandalle entisestään tuttu kirjoituspöytä ja matala, rautainen, ruskeaksi maalattu vuode. Ja kaikkialla näkyivät ikkunain puolikorkeuteen ylettyvät, nauhaan pujotetut valkoiset kaihtimet, samanlaiset kuin oli tuvassakin.

Amandan mitta tuli vihdoin täyteen, kun väen saapuessa niityltä pieni Karjalasta kotoisin oleva palvelustyttö, huivi niskaan valuneena ja vaaleankellertävät hiussuortuvat hujan hajan ympäri päätä, tuli sisälle ja ketään tervehtimättä, vain hiukan syrjäytyen laski päällyshameensa maahan ja veti ylleen toisen hameen, jonka otti seinään kiinnitetyn lakanan alta. Ei tuo edes liikahtanutkaan, vaikka kenraalska hänen ohitsensa kulkien kantoi kahvitarjottimen pöytään Amandan eteen.

Kahvinjuonti ei tahtonut sujua. Amanda oli lakannut ollenkaan puhelemasta. Hän vain pyyhkieli punehtuneita kasvojaan ja vetistäviä silmiään aivan kuin olisi hiljakseen itkenyt kenraalskan surkeata kohtaloa.

Vihdoin Elisabetkin vaikeni. Hän ei ollenkaan voinut käsittää, mikä oli saattanut loukata tai suututtaa Amandaa. Punehtuneena hänkin, noloudesta aivan ymmällään hän vain hörppi ystävättärensä kanssa liian kuumaa kahvia.

Ja pian tämän kiusallisen toimituksen jälkeen Amanda rupesikin tekemään lähtöä. Hän vain hiljaa ja nöyrästi kiitti kenraalskaa, mutta Vieremän palvelukseen tulemisesta ei puhuttu mitään. Hän lähti aivan vieraantuneena.

Parin päivän kuluttua ilmestyi taloon uudelleen sama välittäjämummo ilmoittaen, ettei Grahnin Amanda sentään tulekaan takaisin.

Näin alkoi Elisabetille vähitellen selvitä, että se hänen uusi elämäntapansa, jonka hän oli toivonut lähentävän häntä kansaan, päinvastoin tuntui ikäänkuin työntävän luotaan, vieroittavan kansaa hänestä. Eikä hän voinut keksiä mitään keinoa asian auttamiseksi. Eihän hän toki voinut luopua uskostaan.

Saman asian oli Rantalan Emmy-miniä jo aikoja sitten myöskin huomannut ja siihen ikäänkuin varustautunut jo ennen kuin Elisabet vielä oli muuttanutkaan Vieremään. Emmyn mielestä ei koko tuosta ymmärtämyksen saavuttamisesta voinut koskaan tulla mitään, ellei kansalle suoraan ja selvästi selittänyt, mikä oli oikeastaan tarkoituksena, kuka kreivi Tolstoi oli, miksi hän luopui omaisuudestaan ja niin edespäin. Hän suorastaan ei voinut nähdä, että hänen Arvidiansa ja sitten myöskin Elisabetia niin väärinkäsitettiin.

Ja viivyttelemättä hän siis ryhtyi mitä tarmokkaimpiin toimenpiteisiin tämän epäkohdan auttamiseksi.

V. EMMYN LUKUTUPA.

Emmy tarvitsi ensiksikin sopivaa huoneistoa tarkoituksiinsa. Vieremän välittömässä läheisyydessä oli vanhan Sorkin talon kylmille jäänyt rakennus; siinä ei ollut kuin kaksi porstuan erottamaa huonetta, joista toinen oli iso tupa, jo ränsistynyt ja käyttämätön. Viereisessä huoneessa eleli vielä puolisoineen Sorkin talon entinen omistaja, raihnainen ja nilkuttava eläkeukko, sillä myynnin jälkeen oli talo yhdistetty kauempana olevan, samaan kylään kuuluvan Kässän kartanon maihin ja viljelyksiin. Tämä ukko oli sangen äkäinen ja ankara ja kävi joskus, rohkeusryypyt otettuaan, naapureissa keppiänsä heristelemässä, kun aituri-elukat sattuivat hänelle mitä vahinkoa tekemään tai kun muuten hänen peräti vanhoillisia sääntöjänsä ja mielipiteitään vastaan eleltiin. Nuoriväki pelkäsi häntä niin, että Sorkin omenat aina säilyivät, vaikka muiden olivat aikoja sitten huvenneet. — Pariskunnan huone pysyi lämpimänä, mutta tupa oli jo vuosikausia ollut asumaton. Siinä oli vielä säilynyt iso vanha pöytä ja seinän pituiset penkit sekä tilava hyllykaappi leivinuunin vieressä.

Emmy iski katseensa tähän autioon tupaan.

Jo ennenkuin Elisabet oli tähän Virkkalan kylään muuttanut, siihen aikaan, kun vaimoni ja minä vielä asuimme Jusolan suuressa talossa Vappulan kylässä odotellen oman asumuksemme valmistumista Vieremän maalla olevalle rantavuorelle, sai Emmy järjestetyksi lukutuvan juuri tuohon samaan Sorkin tyhjänä seisovaan puoleen, johon hän oli hankkinut käyttämisoikeuden Kässän kartanon leskiemännältä. Tämän avuliaan umpiruotsalaisen rouvan toimesta alettiin Sorkin tupaa lämmittää vähän muinakin päivinä kuin vain lauantaisin, jolloin sorkkilaiset leipoivat. Mutta eläkeukko itse — hänkin ruotsalainen — katsoi hyvin karsain silmin mokomia uuden ajan vehkeitä, ja erittäinkin, kun vanhan kaapin hyllyille alettiin sääliä maallisia suomalaisia kirjoja, jotka täyttivät kaikki paikat ja joita kohta käytiin ahkerasti lainailemassa, kulkien hänen eteisensä läpi.

"Besynnerliga tidär!" — murahteli ukko uhkaavana tullessaan neuvottelemaan kylän muiden vanhuksien kanssa, ja hänen leukansa jo värähteli.

Mutta Emmy ei häntä pelännyt.

Tämä pieni kirjasto ja lukutupa oli tarkoitettu erittäinkin rannempana sijainneen sahalaitoksen työväestön tarpeiksi, mutta ahkeria kävijöitä olivat myöskin kylän pikkueläjät, isoisten muonamiehet, mäkitupalaiset vaimoineen ja lapsineen. Lauantaisin kokoonnuttiin esitelmäin pitoon ja yhteiseen illanviettoon, ja pian alkoi tupa tuntua ahtaanlaiselta.

Hauskinta lienee tuvan yleisöstä ollut, kun Arvidin pitkäin esitelmäin jälkeen Emmy jakoi kuulijoille pienet kirjaset, joissa oli tunnetuimpien kansallislaulujemme sanat, ja viritti jonkin laulusävelen. Hänellä oli kaunis ja kaikuva lauluääni, ja innokkaasti, toinen toisensa ylittäen yleisömme kajahutteli yksiäänisesti Emmyn mukana.

Tämä yksiääninen, vapaa, reipaspoljentoinen ja kirkonveisuuta nopeampi laulaminen tuntui väestä niin mieluisalta, että harvoin siitä lakattiin, ennenkuin kaikki tunnetuimmat laulut olivat lauletut kannesta kanteen. Sorkin ukko se vain pudisteli päätään ja pysyi visusti huoneessaan, ja hänen katkeruuttansa oli ikävintä kestää, sillä väkeä oli todella usein porstuankin täydeltä, ja sieltä kuului laulu hänenkin huoneeseensa raadellen ukon korvia, sillä hän ei lauluksi tunnustanut mitään renkutuksia, vaan ainoastaan herranhuoneen oikeita virsiä.

Mutta kun Elisabet oli muuttanut Vieremään, tarjosi hän kohta ison tupansa ja kirjaston lauantaisten kokousten käytettäväksi. Hänen tupansa oli Sorkin tupaa paljon isompi. Ja niin Emmyn lukutupa muutettiin Vieremään.

Täällä lainakirjastoa saatettiin paljon laajentaa sekä suuremman tilan vuoksi että ruotsalaista osastoa varten tehtyjen uusien kirjalahjoitusten johdosta, johon tarkoitukseen lähimmät herrasväet lähettivät melkoisen määrän niteitä. Myöskin tuli pian työvoiman lisäystä, kun Vieremään muutti asumaan Elisabetin Elli-tytär, joka otti sitoakseen kirjaston hajanaiset niteet ja aina houkutteli kaikkia muita oikein tehdasmaiseen yhteistyöhön. Tämä aloite kuitenkin keskeytyi Ellin kuoleman johdosta. Vielä oli apuna Aili, Aleksanderin veli-vainajan tytär, jolta Antrean suuressa junaräjähdyksessä oli mennyt molemmat jalat poikki ja joka nyt oli oppinut liikkumaan tekojaloilla. Hänkin oli muuttanut Vieremän asukkaaksi ja otti mitä innokkaimmin osaa sen harrastuksiin.

Lukutuvan toimiala siis laajeni, ja kaikki alkoi olla kansalle paljon käsitettävämpää. Siihen yhdistettiin iltakurssit työväelle, joissa opetettiin useampana iltana viikossa lukemista, kirjoitusta ja laskentoa. Työväki oli siihen aikaan verrattoman paljon alhaisemmalla kehitystasolla kuin nykyisen sosialismin aikakaudella, joka on ihmeellisesti täydentänyt kansan luku- ja kirjoitustaidon. Meilläkin jotkut ovelammista joutuivat algebraan asti, jopa pyrkivät siitäkin edemmäs.

Hauskimmat olivat kuitenkin täälläkin uudessa tuvassa lauantaiset lauluillat. Voimakkaan ryhdikkäänä kajahtelivat sävelet tilavassa tuvassa, nyt usein pianonkin säestäminä. Ja Emmyn ääni kaikui sitäkin iloisempana, kun hän alkoi opettaa jotakin uutta, vielä tuntematonta laulua. Moiset Emmyn otteet tekivät suhteemme kansaan kevyemmäksi ja läheisemmäksi ja niin alkoivat jo esitelmätkin kelvata.

Tämä Emmy oli sangen merkillinen olento, josta voisi ja ehkä pitäisikin kirjoittaa kirja erikseen.

Itse siitä tietämättään hän oli täysi tolstoilainen, ja paljon suuremmassa määrässä kuin moni tietäväinen.

Mutta tietoisesti hän ei suinkaan kannattanut tolstoilaisuutta, mikä kaikki näkyy seuraavasta kuvauksesta. Hän oli suurkauppiaan tytär Jyväskylästä ja oli aina viettänyt varakkaan perheen iloisen huoletonta elämää sisaruslauman nuorimpana jäsenenä.

Isän ja äidin kuoltua vanhin sisaruksista tuskin osasi johtaa nuorimman veitikan omaperäisiä elämisen ja olemisen vaistoja. Tyttö ei ollut enää pakotettavissa. Ainoa, minkä vanhemmat sisaret saivat vihdoinkin aikaan, tosin monilla suurmaailman kuvauksilla ja vastaisten hauskuuksien houkutuksilla, oli että Emmy, — päästäkseen olemaan ja elämään unelmiensa kaupungissa, Helsingissä, — suostui siellä jatkamaan opintojansa tyttökoulun ylemmillä luokilla.

Niin tapahtuikin.

Aloitettuaan hiukan vallattoman koulunkäyntinsä Helsingissä hän kevään tultua ihastui nuoreen ylioppilaaseen, jonka vappuna näki Alppilassa ylioppilaslaulajien joukossa.

Kaikista varoituksista huolimatta — sillä nuorukainen ei ollut vielä pro exercitiota, tuskinpa pikku teologiakaan suorittanut — he menivät kihloihin, ja Emmy keskeytti koulunkäyntinsä. He viettivät häänsä Jyväskylässä, jonne kummankinpuoliset suvut saivat luvan kokoontua, tehdä keskenään tuttavuutta ja oppia pitämään toisistaan niin hyvin kuin taisivat.

Nuorilla oli tietenkin mitä loistavimman tulevaisuuden haaveita, jotka syrjäisten kaikkia epäilyksiä uhmaten ilotulituksena valaisivat pimeätä taivasta. Nuorten elämällä pitää olla seikkailutuoksunsa. He rakastavat uhkapanoksia ja rakentavat luotolle.

Naimisiin mentyä matkustettiin ulkomaiseen yliopistoon filosofisia opintoja harjoittamaan. Sitten oltiin vielä yliopiston stipendiaattina uudella 2-vuotisella ulkomaanmatkalla Moskovassa. Kun varat oli jo melkein loppuun kulutettu, suoritettiin vihdoin tarkoitettu lakitieteiden kandidaattitutkinto.

Ja nyt olisivat avautuneet yhteiskunnallisen toiminnan mahdollisuudet ja suuret tilaisuudet ansiotöihin.

Mutta silloinpa tulikin Emmylle keikaus, jota tuskin monikaan muu nuori vaimo olisi kestänyt.

Toimiessaan Vaasan hovioikeuden piirissä tuomarinapulaisena ja juuri odottaessaan määräystä omien käräjäin pitämiseen hänen miehensä jätti äkkiä kaikki käräjätoimensa ja luopui lainopilliselta uralta.

Kun Emmy, hänen palattuaan maaseudulta takaisin pääkaupunkiin, hämmästyneenä tiedusteli, missä tarkoituksessa semmoinen jyrkkä käänne oli tehty, vastasi mies vain, ettei hän voinut ruveta ketään tuomitsemaan. Ja kun Emmy sitten toimeentuloa tarkoittaen kysyi, että mitenkäs nyt sitten eletään ja ollaan, niin mies sanoi, ettei hän sitä tiedä ja ettei ollut edes tarkoitustakaan, että ihmisen pitää huolehtia huomisesta, vaan ainoastaan nykyhetkenä menetellä oikein. Ja tuomarintoimen sijaan hän valitsi ammatikseen milloin mitäkin käsitöitä, milloin naputteli puunauloja kengänpohjaan, milloin tehdaspajassa vasaraa kalkutteli.

Sinne menivät kaikki tulevaisuudentoiveet, sinne yhteiset laskelmat ja innostukset!

Jo olisi toinen vaimo kääntynyt asianajajan puoleen ja ottanut eron mokomasta miehestä, joka noin antoi yhteisen perheonnen mennä haaksirikkoon, — jonka ajatuksenjuoksua hänen oli mahdoton käsittää ja jota ympäristö piti melkein mielisairaana.

Mutta Emmypä ei ollut millänsäkään.

Tehdäänpä sitten niinkuin mies tahtoo. Muutettiin maalle ja ryhdyttiin uusiin, outoihin töihin. Rantalan mäenkin Emmy oli itse löytänyt ja valinnut samoillessaan järven rantoja ja lehtoisia niemiä. Pieni talo rakennettiin niemen vuorelle kolmen apurin avulla.

Jos oli mies tottumaton piiluamaan ja nurkkaa salvostamaan, niin kyllä oli Emmynkin outoa, kun uutta taloa ruvettiin asumaan, suorittaa omin käsin kaikkea semmoista, mitä ennen hänen varakkaassa kodissaan vain palvelijat olivat suorittaneet, pienimmistä keittiöhommista vedenkantoihin asti. Mutta työhän tekijäänsä neuvoo, ja totuttuaan kaikkiin askarteluihin hän vihdoin luopui kokonaan palkattujen palvelijain avusta. Lypsymummo vain kävi aamuin illoin navettatöissä. Emmy väitti tekevänsä näin vain taloudellisesta pakosta eikä tolstoilaisuuden vuoksi. Mutta mene tiedä, kuinka asia oikein oli!

Miten tämän pariskunnan taloudellinen toimeentulo sitten järjestyi, siitä voisi ehkä myöskin kirjoittaa eri historian.

Mutta palatkaamme Vieremän lukutupaan ja niihin omituisiin syihin, jotka monen vuoden kukoistusajan jälkeen tekivät sen lauantaiset lauluillat ja esitelmän, jopa koko sen olemassaolonkin tarpeettomaksi.

VI. SOSIALISTIT TULEVAT.

Vasta sitten, kun Vieremä lukutupineen ja lauantai-kokouksineen oli ollut vaikuttamassa vuosikausia, alkoivat ympäristön pieneläjät vähitellen kuulostella, mitä nuo seudun tulokkaat oikeastaan puhuivat ja tarkoittivat. Vanhatkin jo höristivät korviaan ja alkoivat tunnustaa nuo oudot ihmiset ystävikseen. Tolstoin kirjoja lainailtiin, luettiin ja tutkittiin.

Oli epäilijöitäkin. He paheksuivat, että Jumala, jota muinaisista ajoista asti oli rukoiltu pyhäpäivin Lohjan vanhassa kivikirkossa, nyt ikäänkuin tahdottiin tuoda sieltä pois taivasalle, papeittakin jokaisen puhuteltavaksi ja kuulusteltavaksi.

Mutta oli toisia, joita viehätti juuri tämä jumalsuhteen välittömyys, kun sanottiin, että Jumala on kaikkien ihmisten yhteinen, luonnon ja taivaan vapaudessa oleva, ihmisen omassatunnossa puhuva isä, jota saattoi lähestyä missä tahansa ja jota voi rukoilla vain täyttämällä hänen tahtonsa, omaatuntoansa kuulemalla, tunnustamalla suuren rakkaudenopin, tasa-arvoisuuden ylä- ja alaluokan, eri kansojen ja eri rotujen välillä.

Hartaimmiksi kuulijoiksi osoittautui kuitenkin aikaa myöten Vieremän oma työväki, jonka kanssa Elisabet itse oli alituisessa kanssakäymisessä. Hän ei tässäkään uudessa ympäristössään, nyt kun lähenemistä oli syntynyt, ollut kadottanut harrasta keskustelemisen valmiuttaan, vaan menetteli Vieremässä aivan niinkuin ennen muinoin kaupungissa tuttujensa seurassa, väsymättä selitteli ja todisteli kaikkea, mikä oli hänelle itselleen selvinnyt ja hänen uskokseen muuttunut. Monen monet vanhan Sarénskan maitoretket venyivät aivan pitkään, kun he, maidot mitattuansa, istahtivat tuvan pitkälle penkille juttelemaan elämän asioista. Monet niistäkin ennen vieraista kylämummoista, jotka puotimatkoillaan kulkivat Vieremän ohitse ja tahtoivat vain pikimmältään poiketa kenraalskaa katsomassa, tarttuivat siellä suustaan kiinni ja viipyivät tuntikausia hänen pakinoillaan. Talon miehisetkin työntekijät unohtuivat kesken töitään kenraalskan kanssa keskustelemaan. Harvoinko vouti tai Stenmannin veljekset, jotka olivat Vieremän palveluksessa, tavattiin puutarhan käytävällä seisoskelemassa Elisabetin kanssa, mutta kun heitä lähestyi, ei kysymys ollutkaan salaojien suunnittelemisesta, valkojuurten hävittämisestä, vaan — taivaan valtakunnan oikeasta käsittämisestä.

Voudin alussa epäluuloinen, usein vähän pilkallinenkin katse oli vähitellen kokonaan kadonnut ja sijaan oli tullut vilpitön välittömyys hänen suhteissaan talon emäntään. Elisabet sai todellakin vapaasti olla ketään komentamatta. Vouti vain tärkeimmissä käänteissä selitteli kenraalskalle, miksi oli maanviljelyksessä näin eikä noin meneteltävä. Hän oli tullut ehdottoman raittiiksi, talon asiat olivat nyt hänen asioitansa, ja pian oli Vieremä todella muuttunut kuin hänen omakseen: hänen olivat vuotuiset viljelyssuunnitelmat ja hän se määräsi työajatkin: milloin vaatien hellittämättömään ponnisteluun miltei 14 tuntia päivässä, milloin taas höllentäen ja lepuuttaen väkeä, niin että syrjäiset kysyivät: eikö Vieremässä tänään ollakaan töissä?

Vouti ja Elisabet olivat nyt kaikissa viljelys- ja talousasioissa aina täydellisesti yksimieliset.

Eräässä asiassa vouti ei kuitenkaan ollut aivan samaa mieltä kenraalskan kanssa, mutta se asia ei koskenut viljelyssuunnitelmia, ei taloudenhoitoa, ei peltoja eikä metsiä. Se koski — samaista taivaan valtakuntaa eli oikeastaan sen tulemisen ehtoja.

Ei tosin siinäkään asiassa — ainakaan voudin mielestä — erimielisyys ollut kovin pitkälle menevää, jos sitä hänen nähdäkseen ollenkaan oli olemassa, hän kun oli yhtä mieltä pääasioissa. Vouti uskoi niinkuin kenraalskakin, että taivaan valtakunta oli käsitettävä tulevaksi tässä ajallisuudessa, ihmisten mielenmuutoksen seurauksena, eikä vasta kuolemantakaisessa elämässä, ei niinkuin voudin vanhemmat ja koko Vappulan kylä ja yleensä kaikki vanhat uskoivat. Hänkin uskoi, niinkuin kenraalska, että sodat ja kaikkinainen väkivalta ja ihmisorjuus oli maailmasta kerran poistuva. Hänkin oli lujasti vakuuttunut siitä, että sodat eivät lopu, ennen kuin ihmiset kieltäytyvät sotimasta, eikä muukaan väkivalta lopu, ennen kuin ihmiset kieltäytyvät toisilleen väkivaltaa tekemästä.

Mutta tämmöisten suurten tarkoitusten saavuttamiseksi oli voudin mielestä olemassa vain yksi ainoa mahdollisuus: nimittäin se, että ei ainoastaan Virkkalaa, Vappulaa, Lohjannummea ja muita lähikyliä ja pitäjiä myöten, vaan kaiken kansan keskuudessa yli koko maan oli levitettävä tätä jumalanvaltakunnan tulemisen oppia, niin että vihdoin, sovitun merkin saatua, voitaisiin kaikki yht'aikaa heittää aseet käsistä.

Kenraalskalla sitä vastoin oli noista levittämisen keinoista toinen ajatus. Hän oli sitä mieltä, ettei tässäkään asiassa ihminen saanut komentaa muita kuin itseänsä ja että mikään kiihotus ei voinut olla hyväksi, vaan jokainen menetelköön omantuntonsa mukaan. Ja jos hänen rakkautensa lähimmäistä kohtaan on kasvanut niin suureksi, ettei hän voi tätä tappaa, niin kieltäytyköön sotapalveluksesta mitään merkinantoa odottamatta, — mutta jos hänessä ei ole niin suurta rakkautta, niin menköön sotaan.

Voudin mielestä tämä oli kovin epätyydyttävää: vankeuden pelko estää kansaa yksitellen kieltäytymästä. Sen uskaltaa hänen laskelmiensa mukaan tehdä enintään yksi kymmenestä tuhannesta. Siihen Elisabetilla puolestaan ei ollut mitään vastaamista. — Sittenpähän saisi iankaikkisesti odottaa sitä aikaa, — sanoi vouti ja lähti alakuloisesti huoahtaen.

Aina he tähän tulokseen töksähtivät, niin innokas kuin yksimielisyyden alku olikin ollut.

Tuloksettomasti yritti Elisabet myöskin selittää hänelle tätä kieltäymisen asiaa puhtaasti uskonnollisena, henkisen rakkauden vaatimuksena, josta yksistään riippuu, milloin ja miten Jumalan valtakunta maan päällä toteutuu, jopa toteutuuko se ajallisesti milloinkaan. Puheen jouduttua tähän uomaan, joka oli aina seurauksena voudin liian innokkaista ehdotuksista, alkoivat vaivautuneen haluttomuuden rypyt ilmestyä voudin kasvoihin, ja hän haukotteli yhä syvempään. Ellei tuolla Tolstoin opilla ollut tarkoituksena saada tämän näkyväisen maailman oloja pian kuntoon, ei hän puolestaan osannut siitä opista paljoakaan välittää.

Mutta vouti sai aivan odottamattaan voimakasta kannatusta omalle mielipiteelleen ja taholta, josta hänellä ei tätä ennen ollut aavistustakaan.

Se tapahtui niinä aikoina, jolloin sosialistit tulivat meidän seuduillemme.

Mitä miehiä he oikeastaan olivat ja mistäpäin he olivat näille maille osuneet, siitä ei voudilla yhtä vähän kuin muillakaan kyläläisillä ollut vähintäkään tietoa.

He olivat ensin tulleet ikäänkuin töihin vastaperustetulle uudelle sahalle, joka rakennettiin etäämmällä olevan lahden poukamaan. Vanha, Vieremän lähellä ollut pieni yksiraaminen sahalaitos oli tarpeettomana hävitetty ja sen savupiippu kaadettu maahan, kasaantuneiden sahanporokumpujen päälle.

Sitten tuli vielä suuremmissa laumoissa samoja sosialisteja muihin tehtaisiin, joita perustettiin tuon etäämmän lahden rantamille, Kyrkstadin maille. Semmoisia tehtaita oli ensin pienoinen tiilitehdas, sitten kalkkitehdas omine louhimoineen, joita avattiin luonnon aarteista rikkaan pitäjämme eri seutuihin. (Myöhemmin on samaan tehdasrykelmään rakennettu mahdottoman suuri sementtitehdas kolmine polttouuneineen, mutta sen historia ei tosin enää kuulu tämän kertomuksen puitteisiin.)

Siihen aikaan kun voutimme, niinkuin edellä on kerrottu, ihmetellen töllisteli uusia tulokkaita ja korvat hörössä kuunteli heidän uusia puheitaan, ei vielä ollut seudullamme olemassa noita suuria komeuksia, jotka nyt viskaavat savupiippunsa pilvien tasalle ja todistavat itsestään peninkulmien päähän, muutettuaan pienen pysäkkimme ympäristön melkein kaupungiksi puoteineen, osuuskauppoineen, näyteikkunoineen, kahviloineen, pankkeineen, teurastamoineen, partureineen, muotiliikkeineen, elokuvineen ja teattereineen, joka sijaitsee "Tietolassa", työväen uhkeassa talossa.

Tämä Tietola, joka on kaiken sen ympärille kasvaneen komeuden keskellä, ei kuitenkaan ole mikään viime aikain tuote, vaan se rakennettiin jo kuusikolmatta vuotta sitten eli melkein ensimmäisinä vuosina sen jälkeen, kun sosialistit olivat seudullemme ilmestyneet.

Mutta heitä oli paljon, ja usein tupa täyttyi niin, etteivät he saaneet sijaa, vaan monet jäivät pihalle. Ja kun siis tämäkin iso tupa oli heille pieni, niin he pitivät kokouksen ja päättivät rakentaa erikseen työväentalon, kovasti pohtien kysymystä, mistä he nyt siihen tarkoitukseen rahaa saisivat.

Heidän joukossansa oli pienikasvuinen, mutta topakka mies, joka oli ennen ollut Valkomissa työväen asioita sielläkin järjestelemässä. Hän sanoi heille: minä tiedän, mistä ja keltä rahoja saadaan.

Ja he lähettivät hänet matkalle niitä luvattuja rahoja noutamaan.

Seuraavana päivänä hän jo palasi matkaltaan, ja vaikka hän oli lyhyt mies, suuntautui hänen katseensa ylimielisesti kaikkien, pisimpienkin miesten ylitse. Hän oli tullut harvasanaiseksi niinkuin mahtimies, jonka aivoituksia saa vain arvailla, ei kysellä. Eikä puhunut enää kuin muutamille vierusmiehilleen, nämä sitten saivat laverrella kelle tahtoivat.

Ja mahtimies hänestä tulikin, sillä tämän matkan jälkeen hänet valittiin aina kaikkien kokousten puheenjohtajaksi ja häntä pidettiin suorastaan koko sakin johtomiehenä.

Ei hän kuitenkaan ollut matkustanut kauemmaksi kuin kahden asemavälin päähän.

Perille päästyänsä hän oli kohta askeltanut Mustion mahtavaan sukukartanoon, jota siihen aikaan hallitsi kamarijunkkari Linder. Pieni, miltei herraskaiselta näyttävä puheenjohtajamme oli päässyt tulemaan hovin kaikkien puistojen ja loistokäytävien kautta kivisen, Kustaa III:n aikaiseen tyyliin rakennetun kaksikerroksisen päärakennuksen eteen. Siinä hän oli pysähtynyt hetkiseksi, ottanut lakin päästään, kuivannut valkoisella nenäliinalla otsansa ja niskansa, sillä oli hiostavan kuuma kesäpäivä ja hän oli ottanut ylleen mustat verkavaatteensa. Sitten hän oli vetänyt takintaskusta valkoisen tärkkikauluksen ynnä pienen, punaisen tekosolmikkeen, kiinnittänyt ne kaulaansa ja ikäänkuin voimia keräten puhallettuaan keuhkoistaan muutaman syvän henkäyksen oli lähtenyt kiertämään puoliympyrässä viimeistä pyöreätä tekonurmikkoa, jonka keskustassa oli jalustan päässä häikäisevästi aurinkoa heijastava hopeapallo, ja niinpä hänen edessään olivat nyt vain portaat suurine pääovineen.

Puheenjohtaja kyllä ihmetteli, että nämä paikat olivat niin kokonaan vartioimattomia, ja hän ajatteli, että sitä pidettiin kaiketi tarpeettomana, koska ei otaksuttu muiden kuin herrasvieraiden uskaltautuvan näille paraatiportaille. Mutta ovessakaan ei kukaan tullut hänelle keittiötietä osoittamaan. Hän kohensihen, ryhdistäytyi ja astui niska jäykkänä sisälle.

Aulassa häntä vastaan tuli lakeija juosta sipsuttaen nopeasti alas yläkerran rappusia, kumarsi kohteliaasti ja johdatti hänet samoja rappusia ylös odotushuoneeseen, jossa hän kysyi vieraan nimeä ja ammattia.

— Virkkalan työväenyhdistyksen puheenjohtaja, — vastasi tulija silmiänsä sipristäen, pää koholla. Sillä hän jo tiesi siksi tulevansa.

Lakeija meni ilmoittamaan, ja vähän ajan kuluttua aukenivat sisähuoneen ovet selko selälleen.

Huoneessa vallitsi suloinen viileys ja puolihämärä, sen ikkunat olivat silkein ja sametein verhotut. Vain etäisimmän ikkunan luona oli valoisampaa. Siinä oli suuri tamminen kirjoituspöytä ja sen ääressä istui pöytään päin kumartuneena kamarijunkkari, yllään komean kirjava yömekko.

Mutta hänen edessään pöydällä ei ollut asiakirjoja eikä papereita, vaan ylt'yli vihreän veran oli levitetty korttipeli. Se oli järjestetty niin, että kolme korttia oli aina ryhmitetty yhteen avonaisina.

Ja näihin hän nyt tuijotti niin hartaasti, ettei malttanut sen kuin katsahtaa tulijaan ja viitata istuutumaan.

Rohkea puheenjohtaja istui yksinäiselle tuolille ovenpieleen.

— "Ohhoh näitä rahoja, näitä rikkauksia" — hän ajatteli, — "eikö niistä jotakin riittäisi työväellekin!"

Hän näki kamarijunkkarin toisinaan nostavan kättänsä ikäänkuin ottaakseen jonkin korteista, toisinaan ottavankin ja pitävän sitä koholla, mutta voimatta päättää, mihin ryhmään se oli siirrettävä, hän aina palautti sen siihen, mistä oli ottanut. Ja tuli yhä kiintyneemmäksi vaikeaan korttitilanteeseen, josta hän ei näyttänyt parhaalla tahdollaankaan voivan selviytyä.

Vieras oli kyllä kuullut kerrottavan, että tämä kuuluisa kamariherra oli huima kortinpelaaja. Aivan äskettäin sanottiin hänen Pietarissa pelanneen korkean virkamiehen kanssa, jonka olisi ollut määrä tulla kuvernööriksi Suomeen. Virkamies oli joutunut tappiolle kerta toisensa perästä ja vihdoin pannut koko omaisuutensa yhden ainoan kortin varaan. Menetettyään nytkin hän oli kohta matkustanut Imatralle ja heittäytynyt koskeen.

Vaikea oli puheenjohtajan kuitenkin käsittää, kuinka tuo herra saattoi pelata yksin. Semmoista ei hän ollut vielä milloinkaan nähnyt. Sanottiin hänen usein yökaudet istuvan näin levitettyjen korttipakkojen ääressä, siirrellen lehtiä paikasta toiseen.

Vai olisiko hänen vain niin sanomattoman ikävä elää? Tai ehkä hän sillä tavalla vain karkottaa tuon pietarilaisen ystävänsä surullista muistoa? Kesantopellot, joiden ohi puheenjohtaja äsken oli tullut, pölysivät kymmenien mahtavien härkäparien niitä äestäessä, tuottoisa koski kohisi ihmeellisten puutarhojen läpi, joissa ihanat koskista johdetut vesisuihkut pulppusivat ilmaan kastellen hyötyisiä taimilavoja ja ulkomaisten puiden juuria, tallissa hirnuivat nuoret ratsuvarsat, valkoiset huvimajat ja ikitammien tuuheat lehvät soivat siimestä, ja — kaiken tämän keskellä miehellä oli ikävä!

Täytyi lopulta otaksua, että kamarijunkkari oli kokonaan unohtanut vieraansa läsnäolon.

— Ellen minä nyt leikkaa rahaa, niin en milloinkaan! — ajatteli puheenjohtaja.

Hän rykäisi.

Nyt kamarijunkkari havahtui korttiensa äärestä, ja suuri hoviherra kun oli, hän nolostui omaa epäkohteliaisuuttaan. Mutta se kaikki oli vieraalle vain eduksi.

Sillä korjatakseen laiminlyöntinsä kamarijunkkari tuli kohta ketterästi hänen luokseen, kätteli iloisesti ja istutti syvään nahkanojatuoliin, jommoiseen hän itsekin istuutui, sekä rupesi kohteliaasti tiedustamaan tulokkaan asuinpaikkaa, oloja ja asiaa.

Hän kuunteli vierastaan ensin sangen virkeänä, silmät pingoitetun suurina ja kirkkaina, mutta pienikasvuisen miehen äskeisestä maantien pölystä ja kuumuudesta tulehtuneet kasvot jollakin tavoin nukuttivat kamarijunkkaria, koskapa hänen silmäluomensa alkoivat painua, seikka, josta hän olisi kyllä öisin ollut onnellinen.

Ulkonäkö se saattaa tottuneenkin hoviherran eksyttää. Vain pelkästä asiakkaan vaatetuksesta ja satunnaisesta hiostumisesta hän voi päättää: no, tuosta miehestä ei ainakaan ole ikinä lähtevä mitään kiinnostavaa! Nukutti aivan armottomasti.

Mutta henkiset arvot, mitä parhaimmat puhelahjat, mitä lennokkain mielikuvitus ja ovelimmat aivot eivät kaipaa kovinkaan tilavaa aivokoppaa, vaan aatteet viskautuvat usein pienestäkin keskuksesta ilmoille valtavina kuin auringonsäteet tai riehuvat salamat, jotka valaisevat taivaan idästä hamaan länteen.

Suuri oli tämä mies puhujana, vaikka hänen vartalonsa oli pieni, ja niinpä hän osasi kasvattaa itsensä jättiläiseksi kostaen pienuutensa mitä valtavimmalla koolla, joka hämmästytti kuulijan, kuohutti hänen mieltänsä tai pani hänet kyyneltymään, milloin mitenkin, — mutta ei enää torkkumaan.

Nyt hän herätti kamarijunkkarin muutamalla odottamattomalla äänenkorostuksella, ja sen jälkeen ei uinahtamisesta enää tullut mitään.

Lähes puoli tuntia yhteen menoon puheenjohtaja paasasi hienolle kuulijallensa tämän päästämättä hetkeksikään tarkkaavaisuuttaan herpaantumaan.

Puheen aiheena oli lämpimän, tilavan, valoisan kodin välttämättömyys jokaiselle ihmiselle, siis myöskin sille raatajajoukolle, jonka ponnistuksista ihmiskunta elää. Työväentalo oli oleva sellaisena lämpimänä ja valoisana kotina, jossa Virkkalankin työläinen oli tunteva todellista lepoa ja virkistystä raskaan päivätyönsä jälkeen. Ja semmoisen kodin hankkimiseksi hän nyt sanoi olevansa rahankeräysmatkalla.

Koko tämän puheen aikana oli kamarijunkkari, joka oli jo luonnostaan sangen punaverinen mies, siitäkin yhä enemmän punastunut, kunnes hänen hipiänsä oli tumman punasinervä. Kun hän istui selin valoon, ei vieras voinut erottaa, oliko tämä punastus ehkä jatkuvan vihastumisen ilmettä, jolloin saattoi odottaa kiivastumisen purkausta ja oli paras katsoa selväksi tiensä ovelle. Mutta kun välimatka oli aivan lyhyt ja ulos kiepsahtaminen tuntui helpolta, päätti hän vieläkin koettaa ja panna nyt todella parastansa. Hän alkoi kuvata laajalti työläisperheiden toivottoman valotonta elämää ahtaissa kasarmeissa, ja huomattuaan kamarijunkkarin alkavan hermostuneesti nytkähdellä, ikäänkuin rummutella sormillaan tuolin nahkoja, hän päätti käyttää viimeistä tilaisuutta ennen ulospotkaistuksi tulemistaan ja laulaa julki koko totuuden.

Viittaillen eri suunnille huoneessa oleviin ylellisyysesineisiin, kultapuitteisiin tauluihin, korkeisiin seinäpeileihin, mattohin, flyygeleihin, kimalteleviin kattokruunuihin hän puhetaitonsa koko voimalla antautui tekemään vertailuja tämän ylellisyyden ja työläiskasarmien kurjuuden välillä. Valmiina hyökkäämään ovelle hän vihdoin vaahto suussa kiihottui nopeasti latelemaan mehevimpiä myrkyllisyyksiään, välittämättä enää muusta kuin ilmeisesti epäonnistuvan matkansa kostamisesta. Silloin kamarijunkkari äkkiä kohosi seisoallensa. Vieras olisi nyt livahtanut ulos, ellei olisi kamarijunkkarin käännähtäessä hämmästyksekseen huomannut kyyneleiden kimaltelevan tämän silmissä. Hän jäi suu auki katsomaan kamarijunkkarin jälkeen. Tämä meni huoneen toiseen, etäisempään nurkkaukseen kassakaappinsa luo, jonka hän avasi ottaen sieltä jotakin, sitten taas sulki. Sitten tuli taas puheenjohtajan luo ja hänen kädessään oli 10 000 markkaa Suomen pankin seteleinä, jotka hän antoi vieraalleen sanoen:

— Nämä ovat sen Virkkalan työväentalon avustukseksi.

Eikä ottanut vastaan kiitoksia eikä huolinut kuittia, sanoen taas:

— Minä luotan siihen, että te ette petä työväen asiaa.

Ja hyvästeltyään meni nenäliinalla silmiään kuivaten takaisin korttiensa ääreen.

Siitä ajasta asti alkoi puheenjohtajan nousukausi. Hän tuli suurten työläisjoukkojen johtajaksi ja hänen puhetaitonsa terästyi terästymistään. Rakennusyritystä suosittiin työläisten taholla joka puolelta, ja kun eräs paikkakunnalla asuva hyväntahtoinen arkkitehti oli antanut heille suurenlaisen lainan, vieläpä laatinut ilmaiseksi upean rakennuspiirustuksen, ei tarvinnut enää moniakaan teatterinäytäntöjä, tanssi-iltamia ja arpajaisia pitää, ennen kuin saatettiin ruveta työväentalon kivijalkaa perustamaan.

Eipä siis ihme, että näin kuuluisa puhuja, joka oli kääntänyt seudun rikkaimman herran mielen työväelle suopeaksi, teki mitä valtavimman vaikutuksen, kun hän palatsissa oleiltuaan ilmestyi hirsiseinäiseen, hämärävaloiseen Vieremän lukutupaan kuuntelemaan, mitä tässä matalassa majassa oikein keskusteltiin.

Voudin suureksi mielihyväksi juuri tuo kysymys, josta hän ja kenraalska olivat olleet erimielisiä, sattui samana lauantai-iltana joutumaan keskustelun alaiseksi silloin pidetyn esitelmän johdosta, joka koski julkisen elämän ja yksityisen omantunnon keskinäistä suhdetta ja jossa asetuttiin voudin "merkinanto-teoriaa" vastaan, siis tuolle voudin mielestä epätoivoiselle saamattomuuden kannalle.

Esitelmän johdosta oli syntynyt keskustelu, jonka aiheutti eräs Vieremän tuvassa nyt ensi kertaa esiintyvä nuori työmies. Hän sanoi itseään nuorsosialistiksi ja kertoi kuuluvansa nuorsosialistien seuraan, jotka olivat ottaneet ohjelmaansa tämänkin aseista kieltäytymisen.

Mutta — sanoi hän — emme me aja tätä asiaa suinkaan Tolstoin hengessä, niinkuin asetaistelu muka olisi jonkun Jumalan kieltämä tai omantunnon vastainen. Jumalat eivät kuulu sosialismin ohjelmaan, vaikka emme kielläkään niihin uskomasta. Me taistelemme porvaristoa vastaan. Me palvelemme toistaiseksi hissuksiin heidän armeijoissansa, mutta kun seuramme on kasvanut niin suureksi, ettei enää ole montakaan nuorta miestä, joka ei siihen lukeutuisi, silloin sanomme: seis, porvarit! Jo riittää!

Voitokkaana vouti riemumielin katsahti esitelmöitsijästä Elisabetiin, joka oli kuunnellut nuorsosialistia sivuhuoneiden ovensuussa.

— No jaa, ja mitä sitten tapahtuisi? — kysyi Elisabet mieltänsä rohkaisten, sillä hän arkaili julkisesti puhumista.

— Koko valta olisi silloin köyhälistön käsissä! — sanoi nuorsosialisti pontevasti.

Hyväksymisen humaus kävi väkijoukossa.

Julkisuuden kammosta ja sydämentykytyksestä väräjävällä äänellä Elisabet uskaltautui edelleen kysymään, rupeaisivatko he aseilla puolustamaan köyhälistön valtaa, jos joku tulisi sitä heiltä ottamaan?

— Se on tietty! — huudahti nuorsosialisti vääjäämättömän varmasti ja kiihottavasti.

Mutta paitsi joitakin innostuksen äännähdyksiä nuorempien keskuudessa olivat hyväksymisen ilmaisut tällä kertaa epämääräisempiä. Oli useita epävarmoja, joiden silmät huolestuneen kysyvinä kääntyivät Elisabetiin päin. Elisabet oli käynyt aika noloksi eikä vastannut enää mitään.

Sen sijaan hänen vanha ystävänsä Sarénska, joka iltaisin linkutteli maidolla Elisabetin luona, mutta hartaan kirkollisuutensa vuoksi ei voinut vapaasti — niinkuin kumpikin olisi halunnut — keskustella henkisistä asioista hänen kanssaan, — avasi suunsa, ja loukkaantuneena nuorsosialistin jumalattomuuteen, hampaattomina lonksahtelevin ja vapisevin leuoin huusi:

— Ja muuta merkkiä ei teille anneta kuin on Ihmisenpojan tulemus, koska pasuunat pauhaa ja pitkäisen tuli leimahtaa idästä hamaan länteen!

Muutamat sosialisteista rähähtivät nauramaan ja siitä rohkaistuneena muukin väki alkoi joko nauraa tai ääneen keskustella, räikein sanoin kukin esittäen vastakkaisia väitteitään.

Tämä kiihkeä väittely oli jotakin Vieremän tuvassa ensi kertaa tapahtuvaa ja järkytti Elisabetin mieltä.

Kääntääkseen keskustelun muille urille hän nyt istahti pöydän ääreen ja sanoi tahtovansa illan ohjelman jatkoksi lukea ääneen sadun, jonka oli löytänyt Tolstoin kirjoitusten joukosta. Sen jälkeen ruvettaisiin laulamaan.

Satu oli itämaisesta kuninkaasta, joka tahtoi tulla onnelliseksi ja jolle hänen viisaat neuvonantajansa olivat sanoneet, että tuon tarkoituksen voi saavuttaa, jos hankkii käsiinsä maailman onnellisimman miehen paidan ja vetää sen yllensä. Kuningas lähetti nyt valtakuntansa kaikkiin osiin semmoisen paidan etsijöitä. Ja nämä suuntautuivat kaikkialle, missä vain luulivat onnea olevan, jättämättä pois ainoatakaan huvilinnaa, ainoatakaan aarteiden ja rikkauksien omistajaa, ainoatakaan kuuluisuutta, liikemiestä, koroilla eläjää. Mutta tutkivatpa he ketä tahansa, kullakin oli aina jotakin, mikä esti häntä olemasta täysin onnellinen. Vihdoin löytyi kuitenkin mies, joka lähettiläistä tuntui todellakin olevan täydellisesti onnellinen. Mutta tämä taas oli niin köyhä, ettei hänellä paitaa ollutkaan.

Odottamattoman äkkikäänteensä vuoksi satu näytti suuresti huvittaneen läsnäolijoita. Ja Elisabetin tarkoittama mielialan keventyminen näytti suotuisalta yhteisen laulelun alkamiseen.

Mutta silloin puheenjohtaja avasi suunsa. Hän oli vältellyt keskusteluun sekaantumasta. Nyt hän nousi seisoalleen. (Hän ei milloinkaan pitänyt puheita istualtaan.) Ja kaikki samassa vaikenivat. Kutkutellen kuulijain hermoja hän aloitti venytellen:

— Sen ajan lähestyminen, — sanoi hän, — josta tässä on nostettu kysymys, sen ajan, sen tulevaisuuden kaukaisuus tai läheisyys, sanon minä, jolloin valta on proletariaatin, jolloin se on köyhälistön, jolloin se on raatajain käsissä, riippuu kokonaan ja yksistään Karl Marxin aatteen kehityksestä ja edistyksestä työläiskansan keskuudessa, sen leviämisestä yhä laajemmalle joukossamme. — Mitä ihminen yksin voi? Mitä yksilö saa aikaan, olivatpa hänen ajatuksensa ja mielipiteensä kuinka jalot tahansa? Eikö hän ole niinkuin kaarnanpalanen, jota valtameren aallot heittelevät? Ja mitä maailma hyötyy hänestä ja hänen uhrautuvaisuudestaan, vaikka hän riisuisi yltään viimeisen paitansa antaakseen sen lähimmäiselleen? Mitä me hänen köyhyydestään ja voimattomuudestaan? Rikkaita me tahdomme olla! Niin, veljet, tämän maailman ihanat aarteet me tahdomme omistaa, luonnon runsaat antimet ovat meidän, me tahdomme päästä omaamme käsiksi! Köyhyys on häpeä! Köyhyys on rikos! — Ja mistä johtuu, että ne, jotka omin käsin ja hiki otsalla nostavat kullan maan uumenista … mistä johtuu, kysyn minä, että he nostavat sen porvareille ja itse jäävät ryysyihinsä, mistä? Mistä johtuu, että rikas maanomistaja korjaa aittoihinsa puhtaan voiton niiltä kypsyyttään nuokkuvilta, eloa ja onnea lainehtivilta pelloilta, jotka te olette ojittaneet, jotka te olette kuokkineet, kyntäneet, äestäneet, kylväneet, jotka te olette nälkäpalkasta niittäneet, joiden viljan olette puineet ja jauhoiksi hieroneet, mistä johtuu, että itse aina jäätte entisiksi ryysyläisiksi, entisiksi orjiksi? Mistä vihdoin johtuu, että kapitalisti paisumistaan paisuu, mutta te kuihtumistanne kuihdutte hänen tehtaissansa imien pölyä keuhkoihinne, valosta tietämättä, sivistyksen hedelmiä maistamatta? Mistä se johtuu, kysyn minä? — Mistä muusta se johtuisi kuin juuri siitä erehdyksestä, että jokainen meistä on yksin, olemme hajallamme kuin pelästyneet lampaat, ajatellen kukin omaa yksityistä sieluamme tai säästellen nälkäpalkastamme vaivaisia pennejä ajallisen vanhuutemme varaksi. Maa on meidän, sen aarteet ovat meidän, ja on voima, joka on myös saattava ne meidän käsiimme? Se on yhteenliittymisen voima. Liittykää yhteen, järjestykää, ja te luotte mahdin, jota eivät mitkään asevallat pysty vastustamaan. Sillä jos te yhtaikaa kaikki lakkaatte töistä, joita teillä teetetään, jos vesipumput pysähtyvät, jos myllyjen kivet seisahtuvat, jos valot sammuvat yhtaikaa, yhtaikaa, yhtaikaa! sanon minä, — niin kolmessa päivässä on porvaristo kukistettu ja valta on meidän. — Mitä taas siihen kysymykseen tulee, onko tämä vallan siirtyminen köyhälistölle tapahtuva rauhallista tietä, aseettomasti, vähitellen, historiallisen kehityksen kautta, vaiko verisen vallankumouksen avulla, niin siitä asiasta Karl Marx ei ole antanut meille mitään varmaa ennustusta. Minun nähdäkseni hän on ajatellut, että kaikki on riippuva porvaristosta itsestään. Jos porvarit ajoissa huomaavat, mitä heidän rauhaansa sopii, niin mihinpä silloin aseita tarvittaisiin, mutta elleivät huomaa, niin totisesti ei köyhälistökään ole aseettomana, kädet ristissä jäävä katsomaan vallan luisumista takaisin porvariston käsiin, vaan on ottava omansa vallankumouksella, niin, jos tarvitaan, veriselläkin vallankumouksella. — Tämä lopullinen päämäärä, kaiken vallan siirtyminen köyhälistön käsiin eli — jos niin tahdotaan sanoa — tuhatvuotisen valtakunnan täyttyminen maan päällä, on tietenkin sangen kaukaisen tulevaisuuden takana. Mutta sitä ennen meidän onkin paljon opittava, meidän on opittava valloittamaan, meidän on lyötävä maahan porvariston etuvarustukset yksi toisensa perästä, meidän on osattava olla sosialidemokraattisen puolueen jäseninä unohtamatta, että yksin emme voi mitään, yhdessä voimme kaiken, meidän on saatava itsemme taistelukuntoon, meidän on voitava hyvin, meidän on syötävä paremmin, meidän on asuttava jalommin, meidän on turvattava toimeentulomme, lastemme tulevaisuus, vanhuksiemme päivät! Siis veljet, ei yksin, vaan yhtaikaa! Liittykää yhteen, järjestykää! Tulevaisuus on meidän!

Tämän puheen kuultuansa Vieremän lukutuvan ennen niin hiljainen kuulijajoukko alkoi ihastuksen valtaamana liikehtiä, kerääntyen puheenjohtajan ympärille, joka asettui valmistavasti kirjoittamaan paperille puolueen uusien jäsenten nimiä.

Vouti katsahti taas voitonriemuisesti kenraalskaan, tällä kertaa kuitenkin myös säälivästi hymyillen, ikäänkuin olisi tahtonut reipastuttaa ja lohduttaa niin pahasti alakynteen joutunutta emäntäänsä ja sanoa hänelle: no älähän ole kovin pahoillasi, mutta eikö ollutkin semmoinen puhe järkiin menevää!

Elisabet oli todellakin kuin poispyyhkäisty yleisestä huomiosta.

Hän tunsi varmasti, ettei nyt auttanut enää mitään selitellä, niin paljon tärkeätä kuin olisikin ollut sanomista äskeisen puheen johdosta ja niin halukas kuin hän olisikin ollut perusteellisiin selittelyihin.

Hän olisi ehkä tullut alakuloiseksi tämän suuren tappionsa vuoksi, mutta oli muuan seikka, joka oli suorastaan ilon keränä ruvennut liikahtelemaan sydämen pohjalla.

Sen aiheutti hänen ystävänsä Sarénskan äskeinen esiintyminen, kun tämä vanha, hampaaton mummo oli pehmein, ryppyisin, toisiinsa vajoavin huulin koettanut antaa mahdollisimman äänekästä pontta sanoillensa Ihmisenpojan tulemisen merkeistä.

Hänen ja Elisabetin yhteisissä keskusteluissa oli aina tehnyt haittaa se seikka, että juuri keskustelun vilkkaimmillaan ollessa saattoi vahingossa tulla kosketetuksi jotakin kirkollista uskonkappaletta, ja silloin heidän aina oli vaiettava, sillä kumpikaan ei tahtonut väitellen rikkoa perin ystävällisiä välejä. He eivät siis mielellään voineet puhella henkisistä asioista, joista kumpikin olisi kuitenkin mieluimmin keskustellut.

Mutta nyt tuo Sarénskan ajatus, että vasta Ihmisenpojan tulemus oli vapauttava orjuudesta köyhälistön, valaisi salaman tavoin Elisabetille Sarénskan uskon syvyydet. Sanottiinhan evankeliumeissa ihmisenpoikaa myös totuudenhengeksi ja puhuttiin sen tulemuksesta. Salamat ehkä tarkoittivat vain totuuden yleistä tunnustamista, josta tuhatvuotinen valtakunta riippui.

Elisabet iloitsi. Nythän hän saattoi tällä pohjalla ottaa ystävänsä kanssa henkisetkin asiat puheeksi. Sillä Elisabet uskoi niinkuin Sarénskakin, että mitään muuta orjuudesta vapauttajaa ei maailmalla ollut kuin sisäinen totuudenhenki.

VII. AIKAMME PROFEETAN PUHEILLA.

Voudin mielipide merkin antamisesta eli yhtäaikaisesta aseista luopumisesta sai kannatusta vielä toiseltakin taholta kuin vain sosialistien, semmoiselta, jolta hän olisi kaikkein vähimmin odottanut, nimittäin itse porvarien taholta.

Jotta nuoremmat näiden muistelmien lukijoista pääsisivät asiain perille, täytyy tässä luoda lyhyt historiallinen katsaus menneisyyteen.

Venäjän panslavistinen puolue oli jo v. 1886 Moskovassa pitämässään, koko valtakuntaa käsittävässä puolueen edustajakokouksessa päättänyt valtakunnan täydellisen yhteyden ja voiman saavuttamiseksi venäläistää myöskin Suomen, joka oli ollut poikkeuksellisessa asemassa muihin, jo aikoja sitten venäläistettyihin rajamaihin verrattuna, nauttien sisäistä itsenäisyyttä Ruotsista perityn ja venäläisten keisarien vahvistaman hallitusmuodon ja perustuslakien turvin. Nämä lait olivat taanneet sille ei ainoastaan oman rauhan, oman virallisen kielen, oman autonomisen hallinnon, omat valtiopäivät, vaan myöskin pääasian: oman asevelvollisen armeijan, jonka ylipäällikkönä oli oleva suomalainen mies ja jota oli käytettävä vain sisäpuolella maan rajojen, maan ja sen laitosten suojana, mutta jota ei saanut viedä maan rajojen ulkopuolelle.

Venäläinen puoluepäätös oli kaiketi helposti tehty ja "finis Finlandiae" sinetöity. Mutta sen toteuttaminen ei ollut venäläisille helppo asia. Oli tutkittava historiaa, oli syvennyttävä arkistojen asiakirjoihin, oli valmistettava yleistä mielipidettä, oli saatava yleisö kiihotetuksi. Ja sittenkin tuntui Suomen venäläistäminen ja sen sisäisen autonomian hävittäminen mahdottomalta tehtävältä, jos vähäistäkään laillisuuden ja oikeuden varjoa tahdottiin säilyttää, mikä taas oli välttämätöntä Euroopan edessä. Kunnes vihdoin puolueen aktivistien joukosta astui esille mies, joka vähät välitti laillisuuden varjosta ja Euroopan mielipiteestä ja oli valmis katkaisemaan gordilaisen solmun yhdellä iskulla.

Tämä häikäilemätön mies oli venäläinen kenraali Bobrikov, ja hänet nimitettiinkin nyt Suomen kenraalikuvernööriksi.

Hän oli luvannut pelkällä mahtikäskyllä julistaa Suomen Venäjän lakien alaiseksi maakunnaksi. Mutta heti tänne tultuansa hän huomasi, että täällä oli tie hänen panslavistisille aatteillensa jo valmistettu paremmin kuin olisi voinut toivoakaan. Hänen edeltäjänsä, kreivi Heidenin avulla olivat vanhat fennomaanit saatetut voittoon, ja he muodostivat nyt hallituksessa vahvan enemmistön karkotettujen vihamiestensä ruotsinmielisten sijaan, joilla oli vanhastaan ollut yksinomainen sananvalta maan hallituksessa. Puolueviha paloi ylimmillään. Uuden kenraalikuvernöörin ei tarvinnut kuin vähän aikaa jutella hallituksen jäsenten kanssa huomatakseen, että nämä — jo vanhakirkollisen käsitystapansa vuoksi — olivat taipuvaisia kuuliaisuuteen ylintä esivaltaa kohtaan, mutta lisäksi vielä, että he eivät olleet niinkään taipumattomia suostumaan venäjänkielen julistamiseen Suomen viralliseksi kieleksi suomenkielen rinnalla, jos vain ruotsinkieli sysättäisiin siitä asemasta pois. Niin tapahtuikin.

Lisäksi määrättiin vain hallinnollisella asetuksella venäjänkieli pääoppiaineeksi kaikkiin kouluihin, venäläiset postimerkit käyviksi myös Suomessa ja niin poispäin.

Mutta kun samanlaisella asetuksella oli venäläistettävä myöskin sotalaitos, niin sepä ei enää käynytkään helposti. Jotkut vähemmistöön kuuluvat hallituksen jäsenet kieltäytyivät semmoista asetusta allekirjoittamasta ja promulgoimasta. Enemmistö sitä vastoin suostui lähettämään sen ympäri maata kirkoissa julistettavaksi ja siten saattamaan sen lainvoimaiseksi. Useat papit kuitenkin kieltäytyivät sellaista asetusta kuuluttamasta tai ilmoittivat kuuluttamisen käyneen mahdottomaksi, koska kansa oli ruvennut ääneensä veisaamaan kohta, kun kuuluttaja oli suunsa avannut. Näin tuon laittoman asetuksen lainvoimaisuus jäi kyseenalaiseksi, sen julistamista kun ei kukaan ollut kuullut. Asevelvollinen nuoriso jäi joukoittain pois kutsunnoista, ja varakkaampi porvaristo auttoi auliisti ja uhrautuvasti heidät ulkomaille venäläisen vainon tieltä.

Mutta vaikka pilkkopimeys nyt vallitsi tulevaisuuden suhteen, mistä ennen aina oli totuttu odottamaan maan onnen voimakasta kajastusta, oli ihmisten mieliin kuitenkin syttynyt jokin uusi, ehkä ennen tuntematon valo. Oli kuin jokin uusi henkisyys olisi liidellyt ajassa, sitä olisi melkein sanonut uus'uskonnollisuudeksi. Sen ytimenä oli luottamus siihen, että omaatuntoa eli jumalantahtoa oli sokeasti seurattava ei ainoastaan yksityisessä elämässä, niinkuin jo vanhakin uskonto vaati, vaan myöskin julkisessa elämässä. Näin ollen väärää, perustuslain vastaista käskyä, olipa se annettu tuomarille, virkamiehelle tai muulle kansalaiselle, oli oltava noudattamatta, ollenkaan lukuun ottamatta niitä seurauksia, mitä semmoisesta tottelemattomuudesta saattoi olla yksityiselle, vieläpä riippumatta siitä, näyttikö isänmaankin kohtalo semmoisesta menettelystä käyvän vielä entistäkin pimeämmäksi. Tätä voi sanoa uskoksi, koska semmoisen näennäisesti sokean menettelyn pohjana oli vakaumus, että omantunnon pelottomasta seuraamisesta ei loppujen lopuksi ole yksityiselle eikä voi olla isänmaallekaan muuta kuin siunausta.

Liike on historiassamme saanut "passiivisen vastarinnan" nimen.

Mutta nimi on ylen ahdas eikä ilmaise sen henkistä ydintä.

Liike muistuttaa suuresti vanhan Gandhin nykyistä taistelua Intian vapauttamiseksi vieraan ikeen alaisuudesta. (Tästä yhtäläisyydestä on Gandhi muuten itsekin huomauttanut, pitäen Suomea siinä suhteessa edeltäjämaana ja suuresti ihaillen niitä virkamiehiä ja tuomareita, jotka omaa kohtaloansa uhmaten rohkeasti asettuivat passiivisen vastarinnan kannalle.)

Siihen aikaan eli noin kolmekymmentä vuotta sitten, oli Leo Tolstoin maine Euroopassa ja Amerikassa ylimmillään, ja yleiseksi tavaksi oli tullut tiedustella hänen mielipidettään mitä erilaisimmista asioista, jotka tavallisesti koskivat voimakkaamman vallan harjoittamaa vääryyttä heikompaa vähemmistöä vastaan. Hänen vastauksensa levisivät sitten yli koko maailman sanomalehdistön ja lentolehtisten välityksellä, ja vaikutus oli suuri — ellei tosin välittömästi siihen valtaan, joka sortoa harjoitti, niin ainakin kaikkien maiden sivistyneistöihin, joille tapaus näin tuli tunnetuksi ja joiden mielipiteellä sentään oli painostava vaikutus mihin suurvaltaan tahansa.

Niinpä joukko meidänkin sivistyneistöömme kuuluvia sekä suomen- että ruotsinmielisiä miehiä, jotka siveellisessä merkityksessä olivat siihen aikaan kansan todellisia johtajia ja jotka ensi kerran historiassamme olivat yhtyneet toisiinsa kielikysymyksestä riippumatta, katsoi tärkeäksi tiedustella Tolstoin mielipidettä Suomessa alulle pannusta passiivisesta vastarinnasta, koska heistä näytti tässä vastarinnassa olevan jotakin yhteistä Tolstoin vakaumuksen kanssa ja tietenkin myös, koska siten saatiin maailman huomio kohdistetuksi asiaan ja torjutuksi vääristellyt tulkinnat siitä kansanliikkeestä, jota he edustivat.

Kaksi lähettiä, joiden oli matkustettava tässä asiassa Tolstoin puheille Moskovaan, varustettiin tarpeellisilla asiakirjoilla, joista oli käyvä selville sekä Suomen oikeudellinen asema että koko se laittomuus, minkä Bobrikovin politiikka sisälsi.

Tolstoin huomio oli niihin aikoihin keskittynyt niin sanottujen "duhoboorien", aseista kieltäytyjäin, asiaan, joiden tuhatlukuisia joukkoja hän koetti pelastaa Venäjän hallituksen ankarien vainojen tieltä.

Moskovaan tullessamme hän oli juuri saanut valmiiksi laajan "Ylösnousemus"-romaaninsa ja sen myynnistä nostanut kustantajalta kymmenen tuhatta ruplaa, jotka oli varannut duhobooreille matkarahoiksi, ja puuhasi nyt löytääkseen paikan maan rajojen ulkopuolelta, minne nämä valtavat joukot olisi voinut sijoittaa.

Näin ollen Tolstoin päähuomio oli jo valmiiksi kiintynyt juuri siihen kysymykseen, josta suomalaiset lähetitkin olivat tulleet hänen mieltänsä tiedustelemaan.

Nämä duhoboorit muodostivat Venäjällä suuren uskonnollisen, epäkirkollisen lahkokunnan, jonka päätunnuksena oli usko, että ihmisen omatunto on jumala, rakkaus, ja sen vuoksi he pitivät ihmistä pyhänä, koska hänessä oli jumala, ja ulkonaisestikin kumartaen palvoivat toisiaan.

Kun he siis näin pitivät ihmistä jumalan pyhänä temppelinä, eivät he voineet suostua tsaarin käskystä edes oman kansan vihollisiakaan ampumaan, vaan sota tuntui heistä aseen nostamiselta jumalaa itseänsä vastaan.

Vuosikymmenien aikana he olivat olleet Venäjällä hirmuisten uskonvainojen alaisina, mutta erittäin ankaran kohtelun uhreiksi he olivat tietenkin joutuneet nyt saman panslavistisen puolueen toimesta, joka uskonnonkin kysymyksessä yritti säilyttää Venäjän ehdotonta yhtenäisyyttä ortodoksisen kansankirkon merkeissä. Kun kidutuksista ei sittenkään ollut apua, alkoi synodi Pobedonostsevin johtamana taipua ehdotukseen, että lahkokunnalle annettaisiin lupa siirtyä vaimoineen ja lapsineen jonnekin maan rajojen ulkopuolelle. Nyt oli siis Tolstoin, joka oli suurimmalta osalta ryhtynyt tätä valtavaa maastamuuttoa rahoittamaan, toimitettava heille myöskin tyyssija rajojen tuolla puolen. Mutta mikäpä Euroopan valtioista olisi ollut halukas ottamaan vastaan ja tekemään kansalaisikseen semmoista väkijoukkoa, joka kieltäytyi asevelvollisuudesta? Ja niinpä, kun Euroopassa sellaista valtiota ei ollut, oli pakko hakea tälle epäsotaiselle väelle tyyssijaa valtameren takaa, Amerikan Yhdysvalloista, missä yleistä asevelvollisuutta ei ollut voimassa.

Tolstoi puuhasi paraikaa oman poikansa lähettämistä Amerikkaan sopimaan sikäläisen hallituksen kanssa näistä asioista.

Tuli melkein surku nähdä Tolstoi-vanhusta niin rasittuneena ja niin monen kiireen ahdistamana, joita oli erityisesti juuri tänä aikana hänen ympärilleen kasaantunut.

Tähän tuli vielä lisäksi ehkä jokin sisäinen huolestuminen, joka ilmeni hänen kasvoillaan, — niinkuin hän ei olisi ollut oikein tyytyväinen koko hommaansa, ehkä taaskin epävarma siitä, auttaako hän todellisuudessa niitä ihmisiä, joita hän nyt rahallisesti avustaa jättämään maansa ja pakenemaan. Ainakin hän muutamia vuosia jälkeenpäin ja vielä myöhemminkin, kun jo saattoi päätellä duhoboorien siirtolaelämän tuloksista, usein sanoi: ihmisen ei ole hyvä vaikeuksien välttämiseksi jättää omaa maatansa.

Tuo oli kaiketi samantapaista epävarmuutta, jota hän tunsi Venäjän suurten katovuosien aikana, kun hän nälkäseuduilla suurilla rahasummilla avusteli hädänalaisia. Olihan hän vähän ennen sanonut rikkaalle rouvalle, joka tiedusteli, miten hänen oli rahojaan käytettävä: rahoilla ei voi ketään auttaa. Ja kun rouva yhä kyseli, mitä hän siis seteleillään tekisi, oli Tolstoi vastannut: polttakaa ne!

Paitsi tavallisia jokapäiväisiä kävijöitä, joilla oli kysyttävänä jos jonkinlaisia yksityisiä asioita, avioeroista, työalojen valitsemisista, sukupuolielämän vaatimuksista, jolloin hänen oli aina vetäydyttävä kysyjän kanssa pois syrjäisten kuuluvilta, oli tähän rauhattomaan aikaan erikoisen paljon kävijöitä tiedustelemassa hänen mieltään myöskin julkisen elämän kysymyksistä, varsinkin aseellisesta taistelusta hallitusta vastaan eli vallankumouksesta.

Panslavistisen puolueen aitovenäläinen isänmaallisuus oli äärimmilleen kiristänyt kokoontumis- ja sanavapautta, ja erittäin ankarin kourin piteli hallitus ylioppilaspiirejä sekä näihin liittyneitä professoreja, joita piirejä se piti kaiken pahan alkulähteenä. Siperiaan karkotus, kotitarkastukset, pidätykset, vangitsemiset kuuluivat päiväjärjestykseen. Mutta vallankumouksen henki oli alkanut paisumistaan paisua sitä enemmän, mitä enemmän sen purkautumista koetettiin tukahduttaa.

Kun tulimme teekutsuille viimeisenä päivänä ennen Moskovasta lähtöämme ja nousimme yläkerroksen laajaan saliin, oli pitkän vieraspöydän ääressä suuri joukko vallankumouksellisen nuorison johtajia, jotka teenjuonnin kokonaan unohtaen ja epäjärjestyksessä istuen vilkkaasti väittelivät Tolstoita vastaan, puolustellen väkivaltaista vallankumousta.

Nuoret mielet oli saanut kiihdyksiin Tolstoin itsepäinen väite, että vallankumouksellista periaatetta ei ole siveellisessä suhteessa asetettava olevia oloja puolustavan katsantokannan edelle, molemmat kun edustavat vain samoja väkivallan teitä, joita seuraten ihmiset luulevat pääsevänsä omien tulevaisuudenihanteittensa perille. Ja kun he alkoivat innokkaasti todistella omien ihanteittensa siveellistä etevämmyyttä, ei Tolstoi tahtonut mielellään sitäkään myöntää, vaan sanoi, että tuota etevämmyyden kysymystä on meidän päivinämme arvosteltava jo aivan toiselta näkökannalta, nimittäin siltä, mitä keinoja käytetään omien hyviksi ja jaloiksi tunnustettujen ihanteiden toteuttamiseksi. Ja tässä tapauksessa kumpikin käyttää ilmeisesti aivan samoja keinoja, nimittäin väkivaltaa. Erotusta ei siis ole ollenkaan olemassa. "Te olette kumpikin puoli aivan samaa väkeä", sanoi hän.

Sitten hän, aivan kuin jatkaakseen ja selventääkseen heille omaa kantaansa, kääntyi meidän puoleemme ja alkoi puhua asiasta, joka oli suomalaiset vieraat sinne tuonut. Hän kertoi vallankumouksellisille niistä uusista keinoista, joihin Suomessa oli turvauduttu taistelussa väkivaltaa vastaan, kertoi passiivisesta vastarinnastamme, asevelvollisten kieltäytymisestä kutsuntoihin saapumasta, virkamiesten ja tuomarien lakkoilusta laittomia asetuksia vastaan. Hän vertasi, yhä selventääkseen asiaa, tätä tottelemattomuustaistelua siihen suureen lakkoiluun, jonka esimerkiksi yliopistojen professorit olivat panneet toimeen ja joka ei ollut enää mitään lakkoilua vain palkankorotuksen saavuttamiseksi, vaan tapahtui oikeudentunnon vaikuttimesta, siis epäitsekkäissä, moraalisissa tarkoituksissa. Tietysti eivät nämäkään lakot, yhtä vähän kuin suomalaisten asevelvollisten jääminen pois kutsunnoista, ole mitään absoluuttisia, ehdottomia lakkoja, vaan näyttävät olevan pantuja vireille jonkin ajallisen, isänmaallisen tarkoituksen saavuttamiseksi. Mutta niiden merkitys on sittenkin tavattoman suuri. Ne osoittavat lakkoaatteen leviävän yhä laajempiin piireihin, käyvän yhä henkevämmiksi, yhä enemmän lähentelevän sellaista ehdotonta lakkoa, jonka vaikuttimena on kieltäytyminen tappamisesta, kaikesta väkivallasta, siis lakkoa puhtaasti henkisen vaikuttimen nimessä.

Olihan tämä suomalaisten korvien kuultavaksi kylläkin selvä vastaus heidän tiedusteluunsa.

Mutta vallankumouksellisten keskuudessa se ei suinkaan herättänyt tyytyväisyyttä. Se tuntui masentavan heidän mieltään ja lopullisesti käännyttävän heidät pois lahjomattomasta Tolstoista. Sillä koko heidän uskonsa asian onnistumiseen oli heidän keinojensa väkivaltaisuudessa. Heidän suurpiirteiset suunnitelmansa kumoustaistelun aloittamiseksi merivoimilla yhtaikaa valtakunnan eri osista, Sevastopolista, Kronstadtista ja Viaporista, olivatkin siihen aikaan jo valmiit.

* * * * *

Kun Vieremässäkin sitten kuultiin, että Tolstoi oli suopeasti arvostellut sitä, etteivät suomalaiset asevelvolliset saapuneet kutsuntoihin, nosti vouti päänsä ylpeästi pystyyn ja tunsi olevansa täydellinen voittaja tässä vaikeassa ristiriitakysymyksessä, koskapa hänen mielestään Tolstoikin, hänen emäntänsä profeetta, oli hyväksynyt "yhtaikaisen" aseista kieltäytymisen. Juuri tämä yhtaikaisuus se oli hänelle pääasia ja hänen ihanteensa toteutumisen ainoa mahdollisuus.

Vouti oli runollisuuteen hyvin taipuisa mies, ja se kuva, jonka hän kerta kaikkiaan oli ihmiskunnan tulevaisuudesta itsellensä luonut, oli hänestä niin ihana, niin onnekas, niin täynnä rauhaa ja keskinäistä ihmisrakkautta, ettei hän enää osannut ajatellakaan sen voivan jäädä toteutumatta, niinkuin se hänen mielestään olisi varmaan jäänyt, jollei muuta tietä olisi kuin tuo kenraalskan itsepäinen "yksitellen"-teoria. Vouti ihmetteli, miksi ihmiset eivät ymmärtäneet tätä asiaa, se oli hänestä niin peräti yksinkertainen, hän selitteli sitä innokkaasti kaikille, mutta ei saanut muita oikein innostumaan niinkuin olisi tahtonut. Eihän toki maailman muuttumiseen kaikille onnelaksi tarvittu muuta kuin levittää miehestä mieheen tätä aatetta kansan keskuudessa, sitten merkki, ja kaikki muuttuisi aivan itsestään hyväksi. Toverit sanoivat kyllä: niin, onhan se niinkin, tai: joo ja jaa, mutta sen enempää ei heistä lähtenyt. Oikein se kiukutti voutia ja olisi tehnyt mieli heitä ravistaa.

Näin vouti.

Mutta merkillisintä oli, että suomalaisten passiivisen vastarinnan jälkeen Elisabetkin oli alkanut hiukan horjua "yksitellen"- ja "yhtaikaa"-teoriojen välillä.

Hän oli aina ennen hylännyt kaikki yhtaikaisuuden ajatukset sen vuoksi, että semmoinen oli ajateltavissa vain jonkin tahallisen yllytyksen tuloksena, joten joku voisi aseista kieltäytyä vain siihen kiihotettuna eikä omantuntonsa pakottamana. Ja sopimattomalta hänestä tuntui kehoittaa nuorukaisia uhrautumaan tekoihin, joiden seurauksena saattoi olla vankeutta ja suuria kärsimyksiä, kun hän itse puolestaan ei ollut luopunut kaikesta, mistä olisi pitänyt, vaan nyt eli kaiken päällisiksi maanomistajana, jonka oikeuksia maahansa viime tingassa suojeli juuri sotaväki! Ensinhän hänen itsensä oli oltava köyhä ja luovuttava kaikesta semmoisesta, mikä hänen kohdaltaan teki sotaväen tarpeelliseksi, eikä sälytettävä maailmanparantamisen kuormaa yksistään nuorukaisten niskoille, sanoen: menkää vankiloihin ja kärsikää meidän puolestamme! Oikeastaan ei hän ollut pitänyt oikeutenaan selitellä ihmisille muuta, kuin että Jumala on rakkaus. Ja jos joku tämän totuuden käsitettyänsä luopui aseista, oli se tämän yksityinen asia, semmoinen henkilö kyllä jaksoi kestää vankeudenkin, sillä sen kärsimykset olivat hänelle pelkkää miehuuden iloa.

Mutta suomalaisten passiivisen vastarinnan jälkeen Elisabet oli alkanut vähän niinkuin horjua.

Hän ajatteli:

"Mitäpä jos tuosta tottelemattomuudesta, joka oli tapahtunut poliittisista syistä ja Suomen perustuslakien suojelemiseksi, todellakin voisi joskus kehittyä yleislakko totuudenkin vuoksi ja ihmisrakkauden vaikuttimesta!"

Ja vielä hän ajatteli:

"Miksi ei tässäkin asiassa innostuksella tulisi joskus olemaan ratkaisevaa merkitystä, niinkuin sillä oli ollut esimerkiksi suomalaisuuden herätyksen aikoina. Mitä olisi saatu aikaan, ellei olisi ollut tätä suurta, yleistä innostusta!"

Mutta vaikka hänen loogilliseen ajatteluun taipuisa järkensä voimakkaasti veti häntä pois haaveiluista ja sisäisen uskonsa aineellistamisesta, käskien vain edelleenkin pysymään omassa "yksitellen"-teoriassa, ketään omaan uskoonsa kiihottamatta, tekivät nuo haaveet jollakin lailla hänelle niin hyvää, ettei hän — ikäänkuin salaa itseltänsä — malttanut sittenkään olla vielä vähän haaveilematta. Sillä, tosin kyllä salaa, hän innostui ainakin omasta puolestaan tuosta passiivisesta vastarinnasta melkein yhtä suuresti kuin entisinä aikoina Snellmanin aatteesta. Siksi hän ajatteli yhä vieläkin:

"Ehkäpä tämä suomalaisten passiivinen vastarinta on oleva alkuna uudelle suurelle innostukselle, joka tarttuu miehestä mieheen niinkuin kulovalkea puusta puuhun, kunnes koko maailma on herännyt totuuden tietoon."

Ja hän muisti lukeneensa Tolstoin evankeliuminkäännöksestä Jeesuksen sanat:

"Tulta olen minä tullut tuomaan maan päälle, ja kuinka haluaisinkaan, että se jo leimahtaisi!"

VIII. KAUPUNKILAISIA VIEREMÄSSÄ KÄVIJÖITÄ.

Niitähän voisi luetella aivan loputtomasti, alkaen Elisabetin omaisista, jotka Pietarista käsin vuorotellen matkustivat Hangonradan pienelle pysäkille näkemään Elisabetia hänen Vieremässään ja joita oli nuorin sisar Olia, nuorin veli Kostja ja vanhin veli Misha.

Mainittakoon, että Oliahan oli kyllä "tolstoilainen" (muun muassa hoiti kolmivuotista Maijaamme palvelijan asemassa kokonaisen vuoden), mutta hän oli lisäksi joutunut jonkin stundistisen lahkokunnan voimakkaan vaikutuksen alaiseksi — tällaisia lahkokuntia oli Pobedonostsevin uskontovainojen johdosta syntynyt Venäjällä kuin sieniä sateella. Tästä hänen lahkolaisuudestaan johtui, että häneen oli tarttunut jokin saarnailevainen henki, jota Elisabet ei oikein voinut sietää. He väittelivät usein. Olia puolestaan ei voinut suostua kaikkea yliluonnollisuutta kieltävään uskontoon, joka ilmeni Elisabetin lauseessa: toden yläpuolella ei ole yksikään uskonto. Olia kulki, loputtomasti puhuen, Vieremän suuressa tuvassa ja kädellään, jonka kyynärpää nojautui toista kättä vasten, teki yksitoikkoisia, selitteleviä liikkeitä kuulijaa kohden. Molemmille oli tietenkin kunnianasia, että erimielisyydestä huolimatta täydellinen rauhallisuus säilyi, mutta tavallisesti Elisabet ensimmäisenä hermostui ja suutahti. Myöhemmin Oliastakin karisivat pois dogmit ja hänkin omaksui yksinkertaisen tolstoilaisuuden. Hän elää vieläkin venäläisessä maakylässä jaellen niukkoja leipäkannikoitaan maantienkulkijain kanssa ja kieltäytyy tulemasta Suomeen ensiksikin, koska ei tiedä, pääsisikö enää takaisin, ja toiseksi, koska "ihmisen ei ole hyvä vaikeuksien välttämiseksi lähteä siitä maasta, johon hän kuuluu" (Tolstoi).

Kostja taas, nuorin Elisabetin veljistä, porhalsi eräänä kesäpäivänä — kenenkään siitä edeltäpäin aavistamatta — moottoripyörällään keskelle Vieremän pihaa, tullen maanteitse Pietarista asti. Pyörän hän oli itse valmistanut, etevä mekaanikko kun oli (siihen aikaan sellaisia pyöriä ei vielä ollut kaupassa).

Tämä Kostja oli nuoruudessaan ollut perheen "enfant perdu", ja hänen historiansa on seuraava:

Catherine Vignén, perheen äidin, kuoltua oli pikku Olia ollut vasta 9-vuotias, ja ukko Clodt, joka oli vaimovainajansa ollessa kuolinvuoteella antanut tälle lupauksen pitää lapsesta mitä tarkinta huolta, ryhtyikin ensin tyttöstä yksin hoitamaan, uskomatta sitä edes palvelijain käsiin. Mutta kokematon mies ei ollut arvannut, millaisia vaikeuksia on lapsenhoidossa ja kuinka välttämätön siinä olisi naisen apu. Niinpä hän kerran meni taas kävelyttämään tyttöänsä Letni Sat-nimiseen kauniiseen kesäpuutarhaan, samaan puistoon, jossa oli hänen veljensä Pjotrin muovailema Krylovin muistopatsas lukemattomine satueläimineen. Lapset eivät milloinkaan kyllästy katsomasta tätä Pjotr Karlovitshin teosta. Olia tavallisesti istui sen edessä leikkien hiekkakasassa, isän istuessa viheriäisellä penkillä kirjaa lukien.

Mutta tällä kertaa istuikin penkillä joku rouva, ja isä jäi Olian viereen pistelemään kepillään reikiä hiekkakasaan. Silloin tuli siihen rouvakin ja tekeytyi kohta tuttavaksi pikku Olian kanssa, laittaen hänelle hiekkapullia, naureskellen ja puhellen kovin makeasti. Sitten rouva kysyi jotakin isältä ja kun isä oli vastannut, täyttyivät rouvan silmät kyynelillä ja hän rupesi polvillaan ollen säälittelemään ja syleilemään Oliaa. Sen jälkeen he menivät isän kanssa molemmat penkille istumaan, ja isä taisi kertoa hänelle kaiken, mitä oli tapahtunut Olian äitiraukalle, joka vietiin kuoppaan ja kuoppa täytettiin mullalla, koskapa rouva piti nenäliinaa silmiensä edessä ja paineli niitä niinkuin ne eivät olisi olleet kuivat.

Seuraavanakin päivänä rouva odotteli heitä samalla penkillä, ja monena päivänä, ja sitten isä vei heidät molemmat huviajelulle, ja vihdoin rouva tuli Olian kotiin leikkimään yhdessä Olian kanssa, josta isä näytti hyvin iloiselta, ja rouva tuli heille monena päivänä. Kunnes eräänä päivänä Kostja kertoi, että nyt se rouva pahus ei mene ollenkaan heiltä pois, — että isä oli ottanut sen vaimokseen ja että oli ankarasti käsketty puhutella sitä äidiksi. Kostja tosin lupasi olla sitä milloinkaan tekemättä, mistä hän kohta joutui rouvan vihoihin.

Kostja vihasi omastakin puolestaan emintimäänsä silmittömästi.

Suhde huononi vuosi vuodelta ja loppui siihen, että Kostja löi rouvaa korvalle ja lähti pois kotoa.

Jonkin ajan kuluttua hän ilmaisi itsestään isälle kirjeessä, sanoen aikovansa tulla toimeen omin neuvoin eikä enää palaavansa kotiin.

Hän piti sanansa.

Elisabet ei ollut seurustellut hänen kanssaan kymmeniin vuosiin. Viimeksi he olivat pitemmälti olleet yhdessä siihen aikaan kuin Kostja, karattuaan kotoaan, toi Olian Viipuriin, pahaa äitipuolta pakoon. He asettuivat asumaan Aleksanderin ja Elisabetin luo Neitsytniemelle, jossa näillä oli vuokrattuna asunto tuparakennuksineen ja suurine puutarhoineen.

Kostja ei silloin vielä ollut saanut mitään työpaikkaa, vaan oli vetelehtinyt enimmäkseen laiskana. Sillä mikään voima avaruudessa ei ollut saanut häntä jatkamaan lukuja, kun hän kerran oli onnistunut keskeyttämään vastenmielisen koulunkäyntinsä. Siinä ei ollut auttanut Aleksanderin ankaruus eivätkä Elisabetin tuntikausia kestäneet selittelyt. Kostja oli lapsuudestaan saakka ollut innostunut vain koneisiin, ja nyt, kun sähkövoima oli tulemassa käytäntöön, ei hän enää mistään muusta tahtonut tietääkään, vaan pyöritteli päivät pääksytysten kahta hiottua lasilevyä, jotka hieroivat hänelle plus- ja miinus-sähköä kahteen kultaliuskoilla täytettyyn lasipurkkiin. Tätä akkumulaattorivehjettä hän sitten aina käytti kokeiluihinsa.

Vielä hän oli innostunut myös talvilintujen pyydystämiseen onkivavan päähän kiinnitetyllä jouhipaulalla. Saatuaan sillä tavalla tilhen tai punatulkun elävältä kiinni hän vei ne tuparakennukseen, jossa hänellä oli suuri joukko eläviä lintuja istumassa kuusinäreiden oksilla tai leivinuunin reunoilla. Hän olisi aina ollut semmoisissa mielitöissä, mutta mitään toisten ihmisten keksimiä pakkotöitä hänen oli suorastaan mahdotonta suoritella. Se nyt oli kaikkien Clodtien suuri sukuvika. Ja jos hän joskus oli antanut jollekulle lupauksen, että muuttaisi elämänsä huomisesta päivästä alkaen, niin veltostui hänen ruumiinsa pelkän lupauksen painosta, ja hänen piti soitella harmonikkaa maaten selällään vuoteessa. Kunnes hän itse alkoi hävetä ilmaista leivänsyöntiään ja palasi Pietariin paikanhakuun. Tietenkään hän ei muuta paikkaa ajatellutkaan itselleen kuin semmoista, joka sitoi hänet iäksi koneisiin.

Palveltuaan lämmittäjänä useita vuosia ja harjoiteltuaan niukoilla palkoilla konepajoissa hän vihdoin naimisiinmenonsa johdosta suoritti veturinkuljettajantutkinnon. Semmoisena hän palveli Venäjän rautateillä parhaan ikänsä ja hänen korkein saavutuksensa oli, että hän sai erikoistehtäväkseen keisarillisten junain kuljetuksen. Hän oli lähestymässä 60:nnetta ikävuottansa siihen aikaan, kun hän porhalsi moottoripyörällään Vieremän pihalle.

Nähtyään nyt veljensä vanhana veturinkuljettajana hämmästytti Elisabetia vielä enemmän kuin Kostjan lennähtäminen Vieremän pihalle se seikka, että hänen kanssaan nyt saattoi puhella mistä asiasta tahansa ja että hänen elämänkokemuksensa olivat syvät ja totiset, vieläpä hänen mieltänsä kiinnittivät monet niistä kysymyksistä, jotka Elisabetillakin aina olivat sydämellä.

Kostjalla ilmeni nyt olevan omituinen, omatekoinen usko. Sen nimeksi olisi sopinut minä-usko. Ja hän koetti usein selittää sitä toisille, vaikkei aina onnistunut.

Minä — sanoi hän — ei ole oikeastaan vain minun minä, vaan se on yhteinen ja sama kaikissa ihmisissä. Se on yksi, vaikka me luulemme, että meitä on monta.

Kun hänelle sanottiin täälläkin Vieremässä käyvän vieraisilla niin peräti erilaisia minuja, ettei niitä ikinä voisi samoina pitää, esimerkiksi sitä puheenjohtajaa ja Kostjaa, tai joku sanoi: jotakin neekeripoikaa ja Gladstonea, — niin hänpä vain pysyi uskossaan. Eroavaisuus — väitti hän — johtuu vain ulkonaisista olosuhteista, kasvatuksesta ja muusta semmoisesta, mutta minä on sama neekerillä ja Gladstonella; sen he hyvin tietävätkin, koska nimittävät itseään samalla nimellä minä.

Elisabetin kanssa he yhtyivät tässä asiassa, sillä Elisabet ei ruvennut milloinkaan sofistisiin vastaväitteisiin, vaan ymmärsi Kostjan tarkoittavan, että sinä ja minä olemme oikeastaan yhtä.

He puhuivat myöskin kuoleman kysymyksestä ja Kostja perusti siinäkin kaiken minä-uskoonsa. Jos minä on yksi — sanoi hän, — niin silloinhan … oikeastaan … se on oikeastaan sama kuin…

Elisabet ymmärsi hänen ujostelevan sanoa: sama kuin jumala, ja vastasi pian:

— Niin tietysti onkin.

Josta Kostja oli hänelle hyvin kiitollinen ja sanoi ilahtuneena:

— Mutta sittenhän … minä … kuinkas sellainen minä voisi kuolla?…
Siis minäkään en milloinkaan kuole.

Tämän sanottuaan hän jäi tiukasti katsomaan Elisabetia silmiin, ikäänkuin odottaen hänen myöntävää vastaustaan.

Elisabet katsoi vastaan, ja tuntien todella olevansa sama minä Kostjan kanssa nyykäytti hänelle päätänsä.

Maailmanparannus-kysymyksessä ei Kostjalla ollut minkäänlaisia suunnitelmia eikä vaatimuksia. Hän vain oli sitä mieltä, että jos ihmisellä vain olisi tilaisuus tehdä sitä työtä, jota hän itse pitää maailmalle tarpeellisimpana, niin työtätekevän elämä olisi onnea, niinkuin hänen oli ollut. Mutta sitä eivät ihmiset tahtoneet toisilleen sallia, vaan koettivat kaikin keinoin päästä määräämään, mitä toisen oli tehtävä. Kostja siis toivoi vain valistuksen kerran joutuvan sille tasolle, että ihmiset lakkaisivat määräilemästä toisilleen tehtäviä.

Siinäkin kysymyksessä he olivat Elisabetin kanssa yhtä mieltä.

Tämän Vieremässä käynnin jälkeen Elisabet ei enää saanut Kostjaa eläessään nähdä. Varmasti Kostja olisi mielellään käynyt vanhinta sisartaan vielä katsomassa, mutta tottapa hänellä oli samat syyt kuin Oliallakin olla Venäjältä lähtemättä. Niinpä hän sai elää loppuikänsä, vielä noin parikymmentä vuotta, valtakunnassa, jossa toiset kokonaan määräävät ihmisen työalan ja hänen oma valinnan vapautensa on lakkautettu. Hän kärsi perheineen suurta puutetta, sillä von'in ja paronin ei ollut helppo tulla toimeen Venäjällä, olipa hän kuinka kelvollinen veturimies tahansa.

Aivan elämänsä lopulla hänen oli kuitenkin onnistunut parantaa asemaansa. Luultavasti jonkun vaikutusvaltaisen tuttavansa avulla. Kerran hän palasi kotiin pajasta ja alkoi lukea vaimonsa kouraan seteleitä, sanoen nyt alkavansa saada kuukautista eläkettä. Pani ensimmäisen tshervontsi-setelin vaimon kouraan, ja vaimo jo ilostui, pani toisen eikä vaimo voinut uskoa silmiänsä, pani kolmannen, neljännen, viidennen, ja vaimo puhkesi itkemään mielenliikutuksesta, jolloin Kostjankin oli täytynyt itkeä.

Mutta jo parin viikon kuluttua sai vaimo itkeä toisestakin syystä.
Kostja kuoli.

Hänen sanottiin kuolleen sankarillisesti, niinkuin ihmisen aniharvoin näkee kuolevan. Oli kehoittanut omaisiansa olemaan surematta, ja pitääkseen jokapäiväisen kevyttä, huolettoman iloista tunnelmaa vireillä oli hän koettanut pilajutuilla heitä naurattaa. Vihdoin silmät ummistuivat.

"Nyt se taitaa tulla… Mutta älkää olko millännekään…"

* * * * *

Vanhin veli Misha kävi hänkin kerran Vieremässä sisartansa katsomassa, se Misha, joka oli Clodteistakin klootimaisin.

Misha oli käyntinsä aikaan jo hyvin vanhentunut, ja hänen muistinsakin oli niin mennyt, ettei hän osannut sanoa olevaa vuosilukua, vaan mainitsi siksi milloin mitäkin numeroja edellisen vuosisadan lopulta.

Mutta muu järki leikkasi viisautta yhäkin kuin partaveitsen terä, ja täysi ateisti hän myöskin oli, niinkuin oli nuoruudestaan asti aina ollut.

"Vai tässä vielä jumalia!" — sanoi hän, kun tuli kysymys ihmiskohtaloista ja "johdosta".

Tämä voimakas mies oli kuitenkin hyvin heikko — naisasioissa.

Hänen ensimmäisen vaimonsa, Shuran serkun Lizan, tuon "ihannevaimon" kuoltua, olivat kaikki hänen asiansa alkaneet mennä alaspäin. Hän oli tosin mennyt toisiin naimisiin ja tietysti sittenkin sen kauniin naisen kanssa, joka maisemataulua katsellessaan oli pitänyt puunvarjoa lehmänä ja tietä jokena, ylenpalttisesti nauranut tyhmyyksille, mutta komiikkaa ei ymmärtänyt. Sen vain oli ymmärtänyt, että oli maalattava toimeentulon vuoksi mahdollisimman paljon. Tämä oppi oli Mishalle myrkkyäkin vastenmielisempää.

Erottuaan tästä toisestakin vaimostaan hän luisui tilapäisten naisten käsiin, jotka eivät ehtineet mitään maalauttaa, ennen kuin hän heidät jätti. Kadotettuaan ensimmäisestä avioliitosta olevan poikansa Boriksen, joka oli ehtinyt jo kapteeniksi, hän jäi maailmaan ypö yksikseen eikä yleensä välittänyt itsestään yhtään enempää kuin hänestä muutkaan ihmiset välittivät. Voimatkin jo alkoivat heiketä ja hän alkoi rappeutua. Kunnes hänet korjasi haltuunsa kaksi vierasta sisarusta väittäen hänen olevan toiseen heistä tai ehkä kumpaankin muka rakastunut. Ja tietysti taas vain maalailemaan! He antoivat hänen asua kodissaan pienessä huoneessa, jonne olivat toimittaneet Mishan vanhan maalaustelineen, joitakin siveltimiä ja värien jäännöksiä siltä varalta, että saisivat hänet maalaamaan ja nimellänsä varustamaan joitakin pikku tauluja, joita he sitten myivät hänen entistä suurta kuuluisuuttaan hyväksensä käyttäen muka hänen elatuksensa korvikkeeksi. Misha ei uskonut taivaisiin, mutta että tämä oli helvettiä, se hänen piti uskoa.

Eivätkä nämä naiset sittenkään olisi ukkoa kohtaan näin armahtavaisia olleet, elleivät he olisi jostakin onkineet tietoonsa, että oli olemassa vanha testamentti, jonka oli laatinut joku Clodt-suvun vainajista ja jonka mukaan suuret rahat olivat pankkiin talletettuina maahovin ostamiseksi Virossa suvun jo Ruotsin vallan aikoina menettämän Jürgensburgin hovin sijaan ja uusi maatila sitten jätettävä vapaaherralliseksi sukukartanoksi suvun vanhimmalle jäsenelle. Laaja maatila (Grönhof nimeltään) hyötyisine olutpanimoineen olikin testamentin mukaisesti ostettu, mutta nyt oli syntynyt riitakysymys, mitä tarkoitettiin testamentissa suvun vanhimmalla jäsenellä, vanhintako ikänsä vai esikoisuutensa puolesta. Ja naikkoset tuttavineen, joiden joukossa sattui olemaan myöskin asianajajia, toivoivat onnistuvansa todistuttamaan Mishan tuoksi suvun vanhimmaksi jäseneksi. Ihastuksissaan he jo haaveilivat tulevasta onnelasta, joka heitä odottaa, kun he kerran pääsevät ystävineen asettumaan Grönhofin upeaan hovirakennukseen ja edullisesti vuokraavat sekä panimon että viljelykset. Tässä vaiheessa olivat asiat, kun Misha kävi Vieremässä. Myöhempinä vuosina Olia kirjoitti käyneensä häntä katsomassa Pietarissa. Kaikki oli ennallaan. Misha maalaili edelleen silloin tällöin, vaadittaessa, jonkin töherryksen, joka myytiin. Grönhofin asia oli tosin vielä vireillä, mutta naikkosten toiveet olivat lamassa, koska oli melkein helpompi todistaa, että Misha ei ollut suvun vanhin. Misha itse oli nähtävästi aina ollut tästä tietoinen. Hänelle oli tuo rahasta maalaileminen ollut niin helvetillistä piinaa, että hän oli koettanut vähentää menonsa äärimmilleen, siten yhä enemmän päästäkseen maalailemisen velvollisuudesta, kunnes naikkoset olisivat tyytyneet pelkkään eläkkeeseen, jota he hänen nimissään nostivat vuosineljänneksittäin.

Olia kirjoitti katsahtaneensa hänen kaappiinsa. Sen ylähylly oli varattu ruokatarpeisiin, mutta niitä oli vain mustanleivän palasia ja pullollinen väkevää.

— Sanon sinulle, Olia, — oli hän virkahtanut, — mikä on "ihmisen tärkein tehtävä", se on tarpeittensa supistaminen äärimmäisen vähiin.

Vieremässä ollessaan hän siellä olleilla väreillä ja siveltimillä maalasi Elisabetille muistoksi taulun, ja maalasi sen pitkästä aikaa ilmeisesti "tosissaan". Senmoisena se oli varmasti hänen viimeinen taulunsa.

Puitteisiin pingoitettu, suurenlainen kangas tuotiin hänelle telineille Vieremän tupaan, jotta kaikki vehkeet olisivat hänellä niinkuin ennen muinoin. Hän vaati vielä hiilipuikkoa. Näin kaikin puolin varustettuna hän, vanhan koulun maalaustavan mukaisesti, alkoi ensin sepitellä hiilipuikolla taulun linjaviivoja. Uudemman ajan luonnosta-maalaaja ei olisi edes ymmärtänyt, mitä kaikkea hän viivoillaan ja pisteillään tarkoitti ja miksi hän oli niin perin tärkeän näköinen. Hän kallisteli päätään, milloin läheni, milloin loittoni kankaasta, ja kaikkea tätä — vain määritelläkseen, miten kaukana toisistaan ja millä välilinjalla ne kaksi pistettä tulivat olemaan, jotka sittemmin saimme tietää merenpinnan alla häämöttäviksi kiviksi. Lukemattomia kertoja hän eteni ja taas tultuaan kankaan ääreen muutti kivien asemaa ja joitakin muita tämän muutoksen vaatimia linjoja. Kun sitten kaikki oli näin suunniteltu ja merkitty ja hän näytti olevan tyytyväinen vastaisen taulun linja-arkkitehtuuriin, hankittiin Elisabetilta pieni eau de Cologne-suihkuttaja, liika hiilenpöly huiskuteltiin vaatteelta pois ja luonnoksen päälle puhallettiin hieno suihku kuorittua maitoa, joka sitoi hahmottelun kankaalle.

Sitten aloitettiin maalaus. Se ei kestänyt paljonkaan kauemmin kuin tuo tarkkaan suunniteltu hiilipiirustus.

Taulun aiheena oli muistikuva Terijoen hiekkarannasta. Vain palanen siitä: muutama mänty, hiekkaviiru, aava meri, luultavasti juuri se paikka, jonka läheisyydessä Pjotr Karlovitshin oli ollut tapana pysäyttää vaunut ja lepuuttaa hevosia sillä aikaa kuin Elisabet ja Natasha juoksivat rannalle uimaan ja katselivat onnellisina meren aavaa ulappaa, jonka takana oli sininen Suomi.

Onnellisia, kauan sitten menneitä aikoja Mishallekin!

IX. YHÄ ERILAISEMPIA MINUJA.

Niiden suomalaisten kävijäin joukossa, jotka aika ajoin pistäytyivät Vieremässä, ei ollut suinkaan keskenään vähemmän erilaisia "minuja" kuin edellisessä luvussa mainitut Elisabetin pietarilaiset omaiset.

Arvokkaimpia ja kaivatuimpia olivat hänelle Mathilda Wreden käynnit.
Elisabet oli aikain kuluessa vain yhä enemmän kiintynyt häneen,
erilaisten ajatustapojen voimatta heidän väleihinsä mitään vaikuttaa.
Heissä oli sentään paljon enemmän yhteistä kuin erilaista.

Neiti Wredellä oli siihen aikaan usein asiaakin Vieremään.

Hän oli näet sijoittanut Vieremän läheisimpään naapuritaloon elätettäväksi erään vanhan, jo yli 80-vuotiaan ukon, joka oli niitä hänen rakkaita vankejaan, elinkautisia.

Tämä ukko oli istunut 19 vuotta Kakolassa eikä olisi vieläkään sieltä hellinnyt, ellei neiti Wrede olisi ottanut häntä sieltä pois ja luvannut elättää omilla varoillansa.

Sillä vaikka elinkautiset tavallisesti armahdetaan jo 12 vuotta palveltuansa, ei tätä ukkoa voitu vapauttaa, koska hän ei suostunut täyttämään armahduksen pääehtoa, myöntämään katuvansa.

Säännöllisesti joka vuosi tuli tirehtööri hänen koppinsa ovelle kysymään:

— Eikö Kekki jo kadu rikostansa?

Johon vanki yhtä säännöllisesti vastasi:

— Enkä kadu, en yhtään kadu.

Lopultakin levisi päällysmiesten keskuudessa se vakaumus, että ukko ei ehkä halunnut jättää vankilan leipää ja oloja, joihin oli peräti eläytynyt ja tottunut; hänellä oli siellä myös paljon tuttuja ja ystäviä. Ja kun mies oli jo peräti raihnainen lotkupolvi eikä hänestä saattanut enää olla yhteiskunnalle mainittavaa vaaraa, luovuttivat he hänet Mathilda Wredelle, — ehdonalaisesti.

Suoraan sanoen, eipä ollut ihmekään, että hänen suhteensa katumusmieltä pidettiin erikoisen tärkeänä armahduksen saamista varten. Hänen rikoksensa laatu oli kaamea. Hänen eläessään nuorempana kotiseuduillaan kaukana Pohjanmaalla joku hänen kyläläisistään oli häntä pahoin panetellut, josta hän oli sydänveriinsä asti loukkaantunut. Ajan mukana ei tapaus ottanut unohtuakseen, vaan viha yhä kasvoi, ja aamuöistä hän oli kuin hullu miettiessään parhainta kostotapaa. Ja kun panettelu lisäksi uudistui, oli Kekki tehnyt päätöksensä. Hän oli puumies ja hänen puukkonsa oli aina terässä. Hän otti taskuunsa viinapullon ja meni metsään siihen paikkaan, missä tiesi vihamiehen olevan halonhakkuussa. Nähtyään hänet Kekki tyhjensi katajapensaan takana kurkkuunsa puolet viinoista ja alkoi sitten lähestyä vihamiestään. Huomattuaan lähestyjän tämä otti piipunnysän suustaan ja pahaa aavistaen asettui nojalleen selin pinoa vasten, kirvestä kädestään päästämättä. Mutta Kekki, juopuneen liikkeitä matkien, heilutteli viinapulloaan ja kohdalle tultuaan sanoi: hei, eikös jo sovita vanhoja vihoja! Toinen otti vastaan pullon, nosti sen huulilleen, kallisti kasvonsa taivasta kohden, ja kun hänen kitansa oli täynnä viinoja, hyökkäsi Kekki hänen kimppuunsa, kamppasi hänet lumeen selälleen ja viilsi puukollaan kielen ulos viinoihin läkähtyvän miehen suusta, sanoen sen tehtyään: vieläkö sinä nyt minusta pahaa puhut?

Tästä tapauksesta oli kulunut kolmattakymmentä vuotta ja Kekki eleskeli edelleen neiti Wreden elättinä Vieremän naapuritalossa. Sivistyneiden ihmisten seurassa ukko osoitti olevansa mitä herttaisin vanhus. Hän kiintyi näihin siihen määrään, että oleskeli enimmät ajat juttusilla Elisabetin ja muiden Vieremän asukkaiden kanssa. Kiitollinen hän oli suuresti ruoasta ja kahvista, jota hänelle tarjottiin, ja kun hänelle vastattiin: ei kestä kiittää, muisti hän aina lisätä: no kiitokset eivät lopu, tarkoittaen kaiketi: vaikka kahvit loppuivatkin. Jolloin hänelle kaadettiin lisää.

Kun Kekki huomasi, että hänen pitkät vierailunsa ja haastelunsa pahasti keskeyttivät taloustöitä Vieremän tuvassa, mutta hän ei olisi mitenkään malttanut olla sieltä poissakaan, alkoi hän inttää pikku töitä vanhuudesta jo vapiseviin käsiinsä. Ja kaikki ilostuivat suuresti, kun huomattiin, että hän oli mitä taitavin mestari luutien, pärekorien ja vesisaavien valmistuksessa, jopa hänestä oli sellaisten asiain opettajaksikin. Mutta vaikka tämä toimi oli hänelle jo liian rasittavaa ja hän olisi voinut elää naapuritalossa ihan toimettomanakin, veti häntä aina vain herrasväkien luo.

Vihdoin Mathilda Wrede katsoi ajan tulleen ryhtyä vähän niinkuin sydämellisiinkin keskusteluihin ukon kanssa. He vetäytyivät naapuritaloon Kekille varattuun huoneeseen ja hänen elättäjänsä otti varovasti puheeksi ukon entisyyden. He viipyivät siellä sangen kauan. Palattuaan oli neiti Wrede alakuloisena. Kyseltyämme tulosta hän kertoi tiedustelleensa pari tuntia kestäneen keskustelun jälkeen, miten oli katumuksen laita, johon Kekki oli ikäänkuin äkkiä unesta heräten vastannut: — Enkä kadu, en yhtään kadu.

Elisabet lohdutteli Mathilda Wredeä sillä, että Kekki mahdollisesti oli noin sanonut vain vanhasta tottumuksesta tai sitten sen vuoksi, että pelkäsi nykyisten suloisten olojensa taas voivan muuttua ties mihin suuntaan, jos tunnustaisi katuvansa. Ja neiti Wrede suostuikin olemaan Kekkiä enää tunnustuksille vaivaamatta.

Neiti Wreden toinen Vieremässä-käynti ei ollut enää aiheutunut hänen hoidokkinsa sielullisista tai taloudellisista asioista, vaan hän oli tullut keskustelemaan ja keventämään sydäntänsä sen suuren valtiollisen murhan johdosta, joka oli silloin juuri tapahtunut.

Eräänä päivänä ennen hänen saapumistaan olimme Elisabet ja joitakuita meidän vieraitamme koolla Rantalan puutarhassa Emmyn valmuja ja muita monivuotisia kukkakenttiä katsomassa.

Keskipäivän aurinko paahtoi maata ylimmiltään ja kukat sekä perhosten monivärisinä räpyttelevät siivet kimaltelivat kilpaa sen hohteessa, valkoisten hattarain tutun rauhallisina vaeltaessa sinisellä laella.

Joku runoilija, kyllin paatunut lausuakseen tunteitansa komein elein ääneen, puhkesi sanomaan:

"Voi kuinka tyynnyttävä, kuinka autuaasti tuudittava onkaan luonnon helma!"

Tavallisuudessa nuo sanat olisivat tympäisseet, ehkäpä turmelleet koko olon, mutta nyt ne niin täydellisesti vastasivat jokaisen tunnelmaa, että ne saattoi hyvin sietää, vain kääntymällä lievästi poispäin.

Ei todellakaan ollut tänä keskipäivän hetkenä mitään, mikä olisi kenenkään rintaa vaivannut, ketään tehnyt levottomaksi, sydämiä kalvanut, olipa vain sellaista unen lepoa valveilla, jota vain aurinko voi ihmiselle antaa.

Silloinpa niinkuin salama kirkkaalta taivaalta tuli pääkaupungista sana, että siellä Suomen kenraalikuvernööri oli murhattu.

Ensin kaikkien veri syöksähti kauhusta sydämeen, niinkuin se aina tekee ihmisen kauhistuessa miestappoa.

Sitten seurasi hetkinen äänettömyyttä, joka kului tämän kauhistuksen omakohtaiseen arvostelemiseen ja myös päätökseen olla sitä mitenkään sanoilla, huudahduksella, liikkeellä tai edes ilmeellä ilmaisematta.

Ensimmäisenä sanoi joku:

— Se oli oikein, olemme päässeet tyrannista!

Kaikki huoahtivat niinkuin todella olisivat juuri vapautuneet tyrannin kourista. Ja joku toinen sanoi:

— Onpa vielä Suomessakin sankareita!

Ja kolmas:

— Kuinka emme sitä olekin jo ennen tehneet!

Ja nyt alettiin melkein kilpailla semmoisista ihastuksen ilmaisuista, jotka parhaiten ylistivät sankariteon tekijää. Joku neideistä, opettajatar ammatiltaan, sanoi:

— Tästä lähtien on Eugen Schauman oleva kansallissankarimme!

Minä katsahdin Elisabetiin.

Ollakseen mukana yhteisessä innostuksessa Elisabetkin koetti hymyillä. Mutta se muodostui jonkinlaiseksi nolouden hymyksi, ja vähän ajan kuluttua hän kenenkään huomaamatta poistui.

Hän oli monena päivänä tämän jälkeen alakuloinen.

Näinä päivinä hän ikäänkuin menetti uskonsa siihen passiiviseen vastarintaan, — johon hän oli pannut parhaan toivonsa Suomen tulevaisuudesta.

Muiden intoilu painosti hänen mieltään, ja vilkkaista poliittisista keskusteluista hän alkoi vetäytyä pois mennen mieluummin puutarhaan kitkemään. Ei hän olisi ennen toki milloinkaan malttanut jäädä keskusteluista syrjään.

Ja ehkäpä hän olisi tästä ajasta lähtien menettänyt lopullisesti kaikki poliittiset harrastuksensa, ellei Mathilda Wrede olisi tullut juuri sopivaan aikaan taas Vieremään käymään.

Neiti Wrede tuli suoraan Turusta vierailtuaan Kakolassa viikon päivät ja oltuaan vuorotellen melkein kaikkien "elinkautisten" ystäväinsä puheilla. Hän oli tavannut jälleen myöskin Haapaojan, tuon hirmumiehen, jonka tekemiksi suomalaisissa ja siperialaisissa rikosrekistereissä mainittiin lähes kaksikymmentä ihmismurhaa. Ensimmäinen seuraus Mathilda Wreden käännytystyöstä oli ollut, että Haapaoja, vankilan ruokalaan tultuaan, sai käsiinsä pöytäveitsen, jolla oli raivokkaana pistellyt itsensä täyteen haavoja. Hän ei ollut kuitenkaan malttanut pistää veistä syvemmälle ruumiiseensa, vaan oli sen sijaan tehnyt lukemattomia pienempiä haavoja, jotka eivät olleet kuolettavia.

Neiti Wrede oli ruvennut selittämään hänelle, kuinka väärin oli yrittää tappaa itseänsä, kuinka suurta epäkiitollisuutta se oli ensiksikin omaa äitiä kohtaan, joka oli hänet vaivoin synnyttänyt, imettänyt, toivonut hänen puolestaan… Ja tuskin oli päästy pitemmälle jatkamaankaan, kun Haapaoja oli äkkiä heltynyt ja ruvennut itkemään ilmeisesti käsittäen, että jos oli noin väärin tappaa itsensä, kuinka väärin olikaan tappaa muita. Sen jälkeen hän oli käännyttäjänsä seurassa aina ollut uskonnollisesti täysin herännyt mies, käyttäytynyt mitä hienoimmin, osoittanut yhä syvenevää henkisyyttä. Mutta hänet oli vallannut armoton vapaudenjano, vastustamaton halu paeta kauas kauas ja saada vapaana hengittää uuden ymmärryksen ilmaa. Onneksi oli neiti Wrede toimittanut hänet käsiraudoista vapaaksi.

Verstaasta hän oli hankkinut kaksi puukkoa, jotka kätki housujensa lahkeisiin. Suunnitelman mukaisesti hän vankien ollessa pihalla kätkeytyi sen oven taakse, jonka vartija juuri oli avannut päästääkseen vangit palaamaan takaisin koppeihinsa. Kun kaikki olivat kulkeneet sisälle, ei vartija seurannutkaan heitä, vaan sulkiessaan jälkeensä ovea huomasi piiloutuneen. Haapaoja iski häntä puukolla sydämeen, ja pahasti parahtaen mies kaatui kuoliaana sementtiastuimille. Itse hän aikoi, lyömällä molemmat puukkonsa vuorotellen tiilien väliseen laastaan, vetää itsensä vieressä olleen vankilamuurin ylitse, mutta paikalle rientäneet pihavartijat ylettyivät hänen toiseen jalkaansa ja vetivät hänet alas.

Neiti Wrede oli hänet tämän jälkeen tavannut vankilan sairaalassa, jonne Haapaoja oli siirretty uuden ja taaskin epäonnistuneen itsemurhayrityksen jälkeen. Saatuaan kuulla hyväntekijänsä tulosta hän oli pyytänyt hoitajattarelta nenäliinan, joka sitten Wreden astuessa sisälle oli levitettynä hänen kasvojensa ylitse. Ei sanonut voivansa kestää tulijan katsetta eikä itsekään katsoa häntä silmiin. Pyysi tulemaan jonkin päivän kuluttua hänen koppiinsa, jonne hänet kohta aiottiin siirtää.

Neiti Wrede oli uudelleen toimittanut hänelle oikeuden olla sekä käsi- että jalkaraudoitta.

Mutta ennen kuin hän tapasi holhokkinsa tämän kopissa, ilmoitettiin hänelle, että Haapaoja oli hänen lahjoittamistaan villasukista punonut narun ja hirttäytynyt polvillensa kopinoven alempaan saranaan.

Mathilda Wreden silmäkulmassa kiilsi sama valoa taittava kosteus, joka hänellä oli yhtä hyvin surun kuin ylimmän ilon merkkinä. Sillä sekä surun että ilon kyynelet ilmaisivat hänellä samaa haltioitunutta Kristuksen ylistystä.

Jos Haapaoja teki itsemurhan tai jokin muu asia tapahtui vastoin Mathilda Wreden harrasta odotusta, ei mikään muuttanut hänen mielialaansa: koska jokin oli niin tapahtunut, niin sen oli niin tapahduttava. Hänen oli vain pidettävä huolta siitä, etteivät mitkään tapaukset, eivät surut eivätkä ilot päässeet himmentämään Kristuksen olemusta hänessä itsessään. Hänen täytyi aina riemuita.

Sen vuoksi, kun Elisabet puolestaan kertoi tulleensa alakuloiseksi kadotettuaan uskonsa yleisen passiivisen vastarinnan mahdollisuuteen, ei neiti Wrede sitä oikein ymmärtänyt. Eikä myöskään ymmärtänyt Elisabetin mielenmasennusta Haapaojan kohtalon johdosta ja hänen syytöksiään omaa itseänsä ja yhteiskuntaa vastaan sen johdosta, että "me" pidimme ihmisiä suljettuina vankiloihin ollenkaan ajattelematta, mihin semmoinen voi nuo ihmiset johtaa. Elisabetin mielestä me olimme tässä asiassa sulkeneet totuudenhengen kokonaan pois laskuistamme. Meidän asiamme oli vain antaa anteeksi, totuudenhenki oli kyllä itse omiatuntoja herättämällä johtava maailmaa. Elisabetin mielestä oli täysikäisen ihmisen rankaiseminen jotakin aivan nurinkurista ja järjetöntä, eivätkä mitkään vankilat siis voineet olla sopusoinnussa totuudenhengen kanssa.

Mutta Mathilda Wredellä ei tuntunut olevan rangaistusta ja vankiloita vastaan mitään sanomista. Ne olivat kaikki noita esivallan asioita, joihin hän ei tahtonut kajota. Sillä hänen varsinainen uskonherättäjänsä, apostoli Paavali, oli sanonut esivallasta, ettei se miekkaa turhaan kanna.

Wreden käsityksen mukaan oli ainoa maailmanparannus Kristuksen yhä tapahtuva kirkastuminen ihmisissä, ja sen vuoksi hän aina riemumielin kertomistaan kertoi semmoisista vankiloissa tapahtuneista kääntymisistä. Mutta muuten oli maailmaa sotineen ja muine väkivaltoineen hänen mielestään verrattava peltoon, jossa kasvoi sekä rikkaruohoja että vehnää, ja oli kielletty nyhtämästä pois rikkaruohoja, ettei jalo vilja vahingoittuisi. Ajan tullen oli jumalallinen voima kyllä kokoava saaliin ja hävittävä rikkaruohot.

Elisabet ei voinut olla huomaamatta, että tämä oli melkein samaa kuin mitä vanha Sarénska oli puhunut Ihmisenpojan tulemuksesta.

Ja kuka tietää vaikkapa tuokin Kostjan Minä, joka ei koskaan kuole, olisi juuri sama Mathildan heräävä Kristus. Eiväthän Kostjaakaan oikeastaan kiinnostaneet mitkään maailmanparannukset.

Tämmöisen samastuksen ajatus, kun kysymys oli kahdesta niin peräti erilaisesta ihmisestä, suuresti ilahdutti Elisabetia, sillä hän oli asettanut heidät rinnakkain oikeastaan sellaisina vastakohtina, joita oli ajatellut aivan mahdottomiksi samastaa. Ja nyt olikin osoittautunut, että heillä olikin molemmilla oikeastaan sama elävä jumala.

Omasta puolestaan oli Elisabet yhäkin kovasti kahdenvaiheilla nyt niinkuin ennenkin siitä, mikä oli oikea suhde yksityisen ihmisen ja maailman välillä. Hänestä tuntui vähän kylmältä sellainen ajatus, että maailma iankaikkisesti pysyisi rikkaruohokenttänä, josta vasta viimeisellä tuomiolla nyhdettäisiin korjuun jalompaa viljalajia. Ei, hän tahtoi, hän olisi melkein vaatinut, että jokaiselle olisi osoitettuna selvästi tie, jota myöten kulkien juuri tämä näkyväinen maailma olisi vihdoin tullut onnelliseksi, kaikki, kaikki, kaikki!

X. MUITA VIEREMÄSSÄ KÄVIJÖITÄ.

Mutta Vieremässä kävi kyllä sellaisiakin "minuja", joiden samastusta Mathilda Wreden, Kostjan tai Kekin kanssa Elisabetin oli melkein mahdotonta ajatuksissaan suorittaa.

Semmoisia kävijöitä olivat esimerkiksi spiritistit ja astrologit.

Näitä kohtaan ei Elisabet voinut tuntea kovinkaan suurta kiinnostusta, koska he eivät tienneet eivätkä välittäneet mistään maailmanparannuksista, vaan elivät sellaisten asiain tutkimisessa, jotka koskivat jotakin ylämaailmaa ja jotka hänen mielestään olivat vain uudenaikaisen, usein lapsellisen taikauskon muotoja, siis sitä, mikä hänelle aina oli ollut eniten vierasta.

Spiritistit taas olivat puolestaan Elisabetin suhteen pettyneitä, eikä heitä ollenkaan kiinnostanut se yksinkertainen Elisabetin totuudenhenki, jota ylempänä eivät muka mitkään uskonnot voineet olla, — joka melkeinpä kielsi heidän tapaansa jättämästä tätä maailmaa ja vajoutumasta tähtiin tai yliluonnollisuuksiin.

— Voihan olla, — sanoi Elisabet heille, että paitsi pöydän pyörityksiä, vainajien esillekutsuja ja kohtalojen horoskooppeja on äärettömän paljon muitakin ihmiseltä salattuja asioita, joista hänellä saattaa olla vain hämäriä aavistuksia. Mutta miksi hanurilla pilventakaisissa, kun meillä tässä näkyväisessä todellisuudessa on niin paljon ratkaisematonta, epäselvää, ja kun tie tasa-arvoon ja veljeyteen ihmiskunnassa on vielä niin peräti tutkimaton.

Paljon enemmän oli Elisabet kiinnostunut Matti Kurikasta, joka sentään oli tästä maailmasta ja sielunsa koko voimalla rakasti sen eläviä asukkaita.

Matti Kurikka, päinvastoin kuin Mathilda Wrede, kohdisti uskonsa vain tämän maailman asioihin ja tulevaisuuteen, nimittäin oikeastaan siihen tulevaisuudenkuvaan, jonka hän oli itse mielikuvituksessaan keksinyt ja luonut ja jonka uskoi kerran toteuttavansa koko maailman onneksi ja siunaukseksi.

Ensimmäisen kerran hän kävi Vieremässä juuri ennen matkaansa Austraaliaan ja Amerikkaan, mistä hänellä oli aikomus hakea paikkaa suurta työläissiirtokuntaa varten. Hän oli täynnä maailmanparannusaatteita.

Tämä matka oli tosin hänellä myöskin jonkinlaista maanpakoa, sillä hän oli joutunut porvariston puolelta ankaran vainon ja "uloskatsomisten" alaiseksi sen johdosta, että oli kehoittanut työväestöä olemaan osallistumatta suureen, keisarille lähetettävään kansalaisadressiin, jonka tarkoituksena oli valittaa maassa jatkuvaa perustuslakien polkemista vastaan. Mutta juuripa nämä uloskatsomiset ja maasta karkotukset soveltuivatkin mainiosti yhteen hänen vanhan aatteensa kanssa: erota kokonaan tästä porvarillisesta yhteiskunnasta ja muodostaa uusi, tasa-arvoisuuteen ja veljeyteen pohjautuva malliyhteiskunta.

Elisabetin passiivisen vastarinnan aatteisiin ja sodista kieltäymisiin hän ei ollut ollenkaan tyytyväinen. Nyt ei ole mikään passiivisuus riittävä, — sanoi hän, — nyt tarvitaan toimintaa. Porvarillinen yhteiskunta on mätänemistilassa. Tuolle mätänevälle maailmalle on näytettävä ihanneyhteiskunnan mahdollisuus, on luotava malliyhteiskunta, jonka rakennus perustuu altruistiselle (epäitsekkäälle) pohjalle ja jonka nähdessään ihmiset eivät enää voi jatkaa entistä elämäänsä, vaan vaivautuvat ottamaan selvää malliyhteiskunnan rakenteesta ja tekevät siitä uuden rakenteen koko maailmalle.

Tämän malliyhteiskunnan perustaminen oli hänen mielestään ainoa tie maailmanparannukseen. Vielä enemmän: se oli ikäänkuin hänen ainoa uskontonsa, ainakaan hän ei tahtonut mistään muista uskonnoista kuulla puhuttavankaan, ja virallista kirkonuskoa hän piti suorastaan vain porvarien toimeenpanemana kansanpetoksena nimittäen sitä "pirun kirkoksi", jopa julkaisten sennimisen kirjankin. Mutta se seikka, että hän ei todellakaan näyttänyt ajattelevan mitään muuta kuin koko maailman onnelliseksi tekemistä, oli Elisabetin mielestä niin suuri lisä Kurikan ansiopuoliin, että hän antoi anteeksi kaikki räikeydet.

Matti Kurikka oli kooltaan jotensakin pitkä mies. Hänen melkein mustanruskea, tuuhea ja suortuvainen polkkatukkansa, joka liehui hänen liikkuessaan, hänen eloisat, kirkkaanruskeat silmänsä olivat koko hänen olemukselleen hyvin tunnusomaiset. Kurikkain suuren, inkeriläisen, Tuuterissa sijaitsevan talonpoikaiskodin ja heidän vahvarakenteisen isänsä, joka oli paitsi maanviljelijä myöskin maakauppias, muistan hyvin niiltä ajoilta, jolloin olin kaartin mukana vapaaehtoisena Krasnoje selon leirillä. Matin vanhempi veli Tuomas oli luokkatoverini Helsingin suomalaisessa alkeisopistossa, ja Matinkin näin aina välitunneilla alemman luokan oppilaiden joukossa. Koska molemmat pojat kävivät ahkerasti meillä, tunsi Elisabetkin Matin hyvin.

Matti Kurikka oli varsinaisia suomalaisia paljon vilkkaampi. Varsinkin hänen puhetapansa oli elävä ja nopea. Kun hän pääsi jotakin keksimäänsä asiaa selittelemään, tahtoi hänen kielensä tuon huikean nopeuden vuoksi takeltua sammalluksiin ja pienet sylkipisarat pärskähtelivät hänen suustaan. Moinen maltittomuus johtui hänen mielikuvituksensa suunnattomasta vilkkaudesta. Ilmeisesti hänen täytyi hyvin pian saada sanotuksi, mitä oli sanottavaa, jottei hänen mielessään välkkyvä kuva olisi ennättänyt häipyä muiden esille pyrkivien kuvien tieltä, nekin kun jo siellä olivat sanoja vaatimassa.

Nyt tultuaan tänne jo keski-ikäisenä, ehkä paljon kovaakin kokeneena miehenä, hän oli tietenkin paljon kehittynyt ja muuttunut entisestään. Mutta tuo hillittömästi kiirehtivä puhetapa oli yhä sama, ehkäpä entistäkin huomattavampi, kun hänen tulevan malliyhteiskuntansa valtavat kuvat pyrkivät esille. Hänen puhumistapansa oli myös samalla tavoin yhtämittaista kuin ennenkin ja toisen oli mahdotonta päästä lomaan sijoittamaan mitään omaansa, niin lyhyet olivat hänen hengähdystensäkin väliajat. Hän ei voinut sietää mitään vastaväitteitä, ja niitä välttääkseen hän ehkä puhuikin niin yhtämittaisesti.

Sanotaan meidän päiviemme Leninillä olleen samanlaisen yhtämittaisen puhetavan. Hänkään ei rakastanut muunlaista keskustelua kuin missä muut olivat vain kuulijoina. Minkäänlaisia vastaväitteitä hän ei voinut sietää. Ja syy oli kaiketi sama kuin Matillakin: vastaväitteet tekivät haittaa sille mielikuvalle, joka hänellä kerta kaikkiaan oli malliyhteiskunnastaan, ne olivat siis kuin hyökkäyksiä hänen pyhintä uskoansa vastaan.

Elisabetilla oli kuitenkin mielessä vastaväite sen johdosta, että Matti oli antanut väheksyvän lausunnon passiivisesta vastarinnasta ainoana maailmanparannuskeinona.

— Minä luulen, — sanoi Elisabet käyttäen tilaisuutta hyväkseen, kun Matti joi vettä, — luulen, että nykyaikana on maailmassa olemassa ihan uusi synti, joka ennen ei ehkä ollutkaan synti…

— Mikäs nyt on synniksi tullut? — sanoi Matti vähän ylimielisesti naurahtaen.

Elisabet sanoi, pyyhkien olemattomia muruja pöydältä:

— Se vain, että ihmiset yhä luulevat voivansa järjestää ja määrätä toisten ihmisten elämää.

Matti punastui, luultavasti kiivastumisesta.

— Passiivisuuttako siis vain! — kysyi hän lyhyesti.

— Niin, — vastasi Elisabet, — vain olla tottelematta omantunnonvastaisia määräyksiä, ja Jumala on itse ottava johdon käsiinsä.

Tämä oli Matista jo liikaa. Jumala! Mikä Jumala?! — Hän oli tosin itsekin ajatellut, että jos hänen malliyhteiskunnassansa ilmaantuu jonkinlaista uskonnollista tarvetta, hän on pitävä heille teosofisia luentoja. Mutta Jumala yhteiskunnan johdossa, se oli jo toki sitä vanhaa hapatusta. Malliyhteiskuntansa hän oli itse keksinyt ja oli sitä myös itse johtava. Hän piti tauon, ikäänkuin olisi pitänyt turhana jatkaa mokomaa keskustelua. Mutta Elisabet tietysti käytti tätä taukoa hyväkseen.

— Matti hyvä, — sanoi hän, — sinä valitset yhteiskuntasi jäseniksi vain sellaiset, jotka tiedät hyviksi ja epäitsekkäiksi, niinhän?

— En suinkaan minä sinne roistojakaan sijoita! — kivahti Matti.

— Niin, mutta eihän se sitten kelpaakaan malliyhteiskunnaksi muulle maailmalle, jonka täytyy tulla toimeen pahojenkin…

— Se on tekevä pahatkin hyviksi, — kiiruhti Matti korjaamaan. Ja hän aloitti loputtoman sanatulvan selittääkseen, kuinka juuri ulkonaiset olot vaikuttavatkin ihmisten pahuuteen tai hyvyyteen. Ihanneoloissa kaikki ihmiset ovat ihanteellisia. Kapitalismi luo varkaita, petkuttajia, rahan- ja vallanhimoa, synnyttää tappelua, ahneutta, edistää kaikkea itsekkyyttä, joka on oikeastaan aivan vierasta luonnolliselle ihmiselle. On siis annettava ihmisille tilaisuus elää semmoisessa yhteiskunnassa, jossa heidän ei tarvitse taistella keskenään henkilökohtaisesta toimeentulostaan ja he elävät yhteisomistuksessa, ulkopuolella kapitalismin herättämien kiusausten…

Elisabet olisi tahtonut väittää päinvastoin, ettei ihmisten hyvyys synny ihanneoloista, vaan ihanneolot hyvyydestä, mutta semmoisia vivahduksia ei nyt ollut ajattelemistakaan saada kiilatuksi väliin. Sitä paitsi hänen alkoi jostakin syystä tulla Mattia kovin sääli, kun tämä luuli niin varmasti voivansa johtaa sellaista yhteiskuntaa, jonka menestys oli perustuva vain jäsenten hyvään tahtoon. Semmoiseksi johtajaksi ei Elisabet osannut ajatella ihmistä.

Uuden tilaisuuden sattuessa (Matti oli aivan tavaton veden juoja)
Elisabet siis, enemmän lohduttaakseen kuin väitelläkseen, sanoi:

— No niin, niin, hyvähän tuo kaikki voi olla. Ja olenhan minä itsekin usein huomannut, että hyvien seurassa tavallisesti pahatkin pysyvät hyvinä. Mutta se johto, se johto ja mallina olo! siinä se vaikeus on.

— Mitä voi olla johtoa vastaan? Minä itse johdan. Ja miksi yhteiskuntamme ei voisi olla mallina koko maailmalle, jos olemme siellä sitä, mitä koko maailma turhaan koettaa olla: onnellisia!

Elisabet sanoi:

— Jos sinulla olisi yhteiskunnassasi paitsi hyviä myöskin pahoja ja lisäksi vielä toisilleen vihamielisiä kansallisuuksia, eri rotuja, puoluepukareita, uskonkiihkoilijoita, niinkuin on maailmassa, ja sinä sittenkin osaisit johtaa niin, että hyvät olisivat voitolla ja te kaikki onnellisia, niin silloin todella kelpaisitte malliksi maailmalle. Mutta nyt sinä viet sinne vain yksimielisiä, hyväntahtoisia suomalaisia. Lieneekö yhtäkään edes ruotsalaista?

Tämä oli viimeinen huomautus, minkä Elisabet sai sanotuksi.

Sitten tuli taas Matin vuoro puhua.

Tämmöisiä epäilyksiä ja arvosteluja hän ei ollut vielä milloinkaan kuullut niissä piireissä, joita hänen pirteä ja kiintoisa oma lehtensä oli ympärilleen koonnut. Hän oli todellakin herättänyt suurta ja laajalti levinnyttä innostusta työläisten keskuudessa. Ja sadoittain laskettiin niitäkin, jotka olivat valmiit seuraamaan häntä kaukaiseen maanosaan, jos hän vain jostakin löytäisi sopivan paikan siirtokunnan perustamiseksi ja pääsisi välipuheisiin sen maan hallituksen kanssa.

Erittäinkin oli hänen innokkaita kannattajiaan suuri joukko Etelä-Pohjanmaan vähäisempiä maanviljelijöitä, joista useat, sitten kun hän oli Austraaliasta matkustanut Pohjois-Amerikkaan ja sieltä löytänyt paikan Vancouverin lähistöltä, myivät maansa ja kontunsa siirtola-aatteen toteuttamiseksi ja varustautuivat matkaan Tyynen valtameren rannalle.

Vuoden tai ehkä parin kuluttua siitä kuin siirtola oli perustettu Vancouverin "Malkosaarelle" (Malcolm), kirjoitti Matti useille sivistyneille tovereilleen Suomeen kehoittaen muuttamaan siirtolaan. Myöskin minulle hän kirjoitti, hartaasti pyytäen veljeäni Eeroa ja minua sinne tulemaan. Täällä kaivataan henkistä ravintoa, taidetta, musiikkia, sivistyneitä, — kirjoittaa hän. — Minä olen pianolla soitellut loppuun vähäisen ohjelmistoni kyllästymiseen asti, enhän tunne nuottejakaan, vain jonkin pianopätkän tai renkutuksen. Tulkaa veljet. Muuten menee täällä kaikki henkisyys alaspäin. Miehet laulelevat rivouksia, istuvat pöydillä, kiroilevat ja syljeskelevät permannolle. Tulkaa!

Elisabet itki tätä kirjettä luettaessa.

XI. MATTI KURIKAN PALUU.

Toisen kerran Matti kävi Vieremässä ja meillä muistaakseni 1905.

Silloin oli Sointulan ooppera jo loppuun laulettu, ja Matti oli tullut siihen vakaumukseen, että malliyhteiskuntia ei voi johtaa ilman tarpeellista pakkovaltaa. Tietysti siellä oli syntynyt ankara riita johdosta. Matti taisi olla vähän epäkäytännöllinen taloudellisissa kysymyksissä tai ainakin piti niitä toisarvoisina. Hän oli huomannut pääasiaksi "henkisen tason" kohottamisen, piti esitelmiä teosofiasta ja spiritismistä ja vaati muitakin esitelmöimään, jos vain kuka semmoiseen kykeni, jopa oli tuonut mannermaalta kalliin pianon — lainarahojen sijaan, joita hänen piti hankkia siirtolan tarpeiksi. Naiset olivat mielissään. Silloin miehet ottivat johdon käsiinsä.

He pitivät kokouksen ilman Matin osanottoa ja päättivät myydä mannermaan sahoihin sen suurialaisen, upean honkametsän, joka oli siirtolan ylpeytenä ja parhaana luottolähteenä. Suurten riitain vallitessa he tekivätkin niin, kaatoivat hongikon ja puomuttivat sen laivan muotoiseksi lautaksi, jota läksivät meritse kuljettamaan mannermaalle. Myrsky hajoitti lautan.

Samaan aikaan kaikenlaisten perheriitain ja sukupuolisten selkkausten sekasorrossa Matti, pitäen itseään ainakin näissä kysymyksissä yksinomaisena johtajana, julisti "vapaan rakkauden" siirtolansa peruslaiksi, jolloin hän sai myöskin naiset katkeriksi vastustajikseen. Mitään pakkokeinoja ei ollut varattuna uppiniskaisten kurittamiseksi.

Matti erotettiin siirtolan johdosta.

Silloin hän jätti Sointulan oman onnensa nojaan ja perusti mannermaalle uuden, "Kalevan kansa"-nimisen yhteiskunnan, johtaakseen sitä samoja tarkoitusperiä kohden.

Mutta täälläkään eivät asiat selviytyneet rettelöimättä ja johtajakysymys alkoi horjuttaa uuttakin siirtolaa. Näihin "rettelöiviin kääpiösieluihinsa" Matti vihdoin tuskaantui siinä määrin, että jätti kaikki amerikkalaiset yrityksensä sikseen ja — palasi Suomeen.

Hän näytti muuten olevan entinen Matti, mutta jotakin miehekkäämpää, kokeneempaa ja varmasti myös katkerampaa oli häneen tullut.

Ja taas hän joutui väittelemään Elisabetin kanssa. Elisabetin mielestä hänen olisi ollut parempi jäädä vain Sointulaan, nöyrtyä, tehdä siellä vain sitä työtä, mitä itse piti kunakin päivänä tärkeimpänä, raskaimpana tai epämiellyttävimpänä, olipa se sitten vaikkapa makkienkin puhdistamista. Semmoinen nöyryys ja kaikesta johdosta kieltäytyminen olisi varmasti tehnyt hänet noiden ihmisten todelliseksi henkiseksi johtajaksi, jota parhaat ja kehittyneimmät olisivat koettaneet seurata. Ja ehkäpä ei muita johtajia olisi tarvittukaan.

Matti naurahti eikä ottanut asiaa toden kannalta. Hän oli kyllä muuttunut, jopa osasi paljon paremmin kuunnella, mitä toiset puhuivat. Ja vaikka hänen piti usein toisen puhuessa kärsimättömänä pitää silmiänsä ummessa, ei hän enää ainakaan keskeyttänyt toisen puhetta.

Mutta eräässä asiassa hän ei ollut ollenkaan muuttunut: hän piti johtoa, hallitsemista, määräämisvaltaa, pakkokeinoja, nyt ehkä vieläkin tärkeämpänä onnen ehtona kuin milloinkaan ennen.

— Miksi olisin sinne jäänyt johtamaan kourallista ihmisiä, kun täällä on johdettavana miljoonia! — huudahti hän kiihkosta säihkyvänä Elisabetin huomautukseen.

Me hämmästyimme näitä sanoja.

Mutta asia oli todellakin se, että hänen Suomeen tulonsa oli herättänyt aivan tavatonta huomiota ja mielenkiintoa pääkaupungin ja maaseudunkin työväestössä, jolla oli ollut kyllä tilaisuutta seurata hänen sosiaalisten aatteittensa kehitystä hänen "Elämä"- ja "Aika"-lehdistään. Varsinaiset "kurikkalaiset" sosialistien joukossa lienevät suorastaan kutsuneetkin häntä palaamaan Suomeen ja panemaan täällä toimeen ihanteittensa mukaisen työväen yhteiskunnan — vain paljon suuremmissa mitoissa kuin se oli voinut tapahtua Malkosaarella.

Mutta kuinka saada porvarit ja heidän hallituksensa semmoiseen suostumaan? — oli nyt Matin ensimmäinen pulma.

Matilla oli siitä asiasta oma suunnitelmansa, jota hän ei meiltä salannut. Se suunnitelma kuitenkin osoitti, että hän, oltuaan kauan poissa Suomesta, oli kokonaan vieroittunut Suomen oloista ja että täkäläinen tilanne oli hänelle aivan epäselvä. Hänen suunnitelmansa oli uskomattoman epäsuomalainen: hän tahtoi, että Suomen työläisluokka kokonaisuudessaan olisi asettunut tsaarin puolelle hänen taistelussaan Venäjän vallankumouksellisia vastaan, jotka jo yhä uhkaavammin nostivat päätänsä ja näyttivät valmistuneen ratkaisevaan taisteluun. Palkinnoksi tästä avusta olisi kiitollinen tsaari sitten antanut Suomen työväestölle täyden vapauden järjestää maan olot minkä ihanteiden mukaan tahansa. Ilmeisesti Kurikka nyt halusi kuulla mieltämme tästä tuumasta.

Matti näytti siis muuttuneen siinäkin suhteessa, että hän uskoi vain semmoisen johtaja-aseman mahdollisuuteen, jota tuki paitsi valtava enemmistö myöskin asevoima. Tämmöisen uuden työläisarmeijan luomiseen lienee hänestä tuntunut ajankohta sopivalta, sillä porvarien hallitsema asevelvollinen sotaväki oli lakkoilemisensa vuoksi hajoitettu, sen aseet viety Venäjän arsenaaleihin ja sijaan tuotu maahan venäläistä sotaväkeä, jonka Matti, oloja tuntematta, kuvitteli olevan uskollista hallitukselleen ja siis vihamielistä Suomen porvaristolle.

Matti ei olisi ikinä voinut aavistaakaan, että Venäjän vallankumouksellisten toimesta oli käynnissä voimakas kiihotus ei ainoastaan tämän uskolliseksi luullun sotaväen, vaan suomalaisen työväenkin keskuudessa, ja vielä, että Suomen porvariston johtavat virkailijatkin tarmokkaasti tukivat naapurimaan vallankumouksellisia, suoden heille tyyssijaa ja auttaen rajan yli hallituksen vainoamia etsiskeltyjä.

Elisabet joutui kohta kahakkaan Matin kanssa, mutta tietenkin vain omalta kannaltaan.

— Matti rakas, oman itsesikin tähden sinun olisi paras olla jättämättä työtäsi Sointulassa kesken. Siellä sinä tekisit joka päivä sitä, mihin järki ja omatunto käskee, voisit tehdä jokapäiväisessä elämässä onnellisiksi sekä itsesi että kaikki, jotka sinua seuraavat. Mutta nyt sinä aiot täällä ryhtyä aseelliseen taisteluun ja johtaa muutkin siihen.

— Ihanteeni eivät ole muuttuneet. Mutta niiden saavuttamiseksi ei ole muuta tietä kuin aseellinen taistelu.

— Vastaisen hyvän nimessä siis tulisit jokapäiväisessä elämässäsi ajattelemaan ja harjoittamaan pahaa. Siitä sinä itse ja koko sinun ihanteesi turmeltuisi. Ei mikään ihanne kestä verisiä keinoja, ei edes vihan ajatuksia.

— Tuo nyt on sitä tolstoilaisuutta, jota minä en ymmärrä enkä koskaan tahdokaan ymmärtää, — sanoi Matti alkaen hermostua.

Elisabet ei hellittänyt. Hän varustausi väsymättömiin selittelyihin, joita olisi ollut valmis jatkamaan vaikka kuinka pitkälle. Hän teki mielessään tässä tarkoituksessa oikein suunnitelman ja sanoi Matin viimeisen lauseen johdosta:

— Niin, sitä eivät olisi ymmärtäneet nuokaan — miksi niitä taas sanotaan … tuokaan vanha jesuiittain veljeskunta, jonka tunnuslauseena kuuluu olevan: tarkoitus pyhittää keinot.

Matti suuttui jo tästä alkulauseesta siinä määrin, ettei voinut enää jatkaa keskustelua.

Seuraavana päivänä hän palasi Helsinkiin — johtamaan miljoonia.

Ja me kaikki saimme pian hämmästyä hänen tarmoansa ja suurta vaikutusvaltaansa kaupunkilaiseen työväestöön.

XII. JOHAN KOCK.

Valtameren yli Amerikasta palattuaan oli Kurikan aikomuksena alkujaan ollut neuvotella — tuosta tsaarin kannattamisesta vallankumouksellisia vastaan — ystävänsä Johan Kockin kanssa ja saada hänet tässä tarkoituksessa mukaansa Suomen työväen johtoon, johon hän Matista oli erittäin sopiva. Mutta pahemmin ei voi lyödä kirvestänsä kiveen. Kock oli aikoinaan palvellut Venäjän sotaväessä ja sittemmin luutnanttina siirtynyt Suomen asevelvolliseen armeijaan, jossa hän suuresti kunnostautui, niin että häntä pidettiin yhtenä armeijan etevimmistä upseereista. Hänen sotilaallisten harrastustensa pääalana oli strategia ja strateginen linnoitusoppi, mutta Suomen sotaväen päällikkö piti sitä paitsi hänen erikoisena ansionaan hänen suurta kykyänsä suhtautua oikealla tavalla miehistöön eli hänen vaikutusvaltaansa niin sanottuun joukkosieluun.

Todellakin suuria ansioita kaikkeen siihen katsoen, mitä Kurikalla oli mielessä!

Mutta Kurikalla vain ei ollut aavistustakaan siitä, mikä mies tämä
Johan Kock oli, vaikka he olivatkin entisiä koulutovereita samasta
Helsingin alkeisopistosta.

Kock oli jo ennen koulun lopettamista siirtynyt sotilasalalle ja lähtenyt menemään omia teitään.

Pitkän Venäjällä olonsa aikana hän joutui tuttavuuteen ja läheiseen yhteyteen sikäläisten sivistyneiden vallankumouksellisten kanssa, ja näiden vaikutus on jättänyt kaikkein syvimmät jäljet hänen luonnekuvaansa.

Jos Ranskan vallankumouksen alkuunpanijoina olivat girondistit, tuon kansan kaikkein mielevimmät ja sivistyksen korkeimmalla tasolla olevat henkilöt, niin vielä suuremmalla syyllä voi samaa arvostelua käyttää venäläisistä vallankumouksellisista, jotka Herzenin ja Krapotkinin aatteiden kasvattamina valmistelivat vallankumousta Venäjällä.

Sen vuoksi Kockin mielessä kaikki, mitä hän sivistyneissä ihaili, koko hänen uskonsa ihmisjalouteen, miehekkyyteen, siveelliseen korkeuteen, uhrautuvaisuuteen, kuolemanhalveksumiseen, toverillisuuteen, uskollisuuteen, oli ehdottomasti yhtyneenä silloisiin vallankumousmiehiin ja heidän aatteisiinsa. Tästä juonti juurensa tuo hänen olemukselleen niin tunnusomainen sivistyneisyyden ihannoiminen ja kunnioittaminen. Jos hän itse tahtoi jotakin olla tai tulla olemaan, niin hän sitä tahtoi vain tämän vallankumouksellisen toveriston arvostelemana. Kaikin voimin siveelliseen eheyteen pyrkiessään hän myös rajattomasti palvoi sekä muinaisuuden että nykyisyyden henkisiä suurmiehiä, Sokratesta, Epiktetosta, Dostojevskiä, Tolstoita, joiden teoksia hän osasi sivumäärin ulkoa.

Senpä vuoksi, kun hän jo Suomeen muutettuaan ja täällä upseerina saavutettuaan suuren menestyksen äkkiä luopui sotilasuralta ja alkoi liikkua siviilimiehenä, moni luuli hänen tehneen sen Tolstoin oppien vaikutuksesta, joita hänen tiedettiin harrastaneen.

Mutta asianlaita ei ollut niin.

Tolstoin opin vaikutuksen alaisena hän ei ollut siihen määrään, että olisi omaksunut myöskin tuon "pahan-vastustamattomuus"opin, jota jotkut kyllä pitivät pääasiana koko tolstoilaisuudessa, mutta jota Kock puolestaan ei ollut koskaan voinut oikein hyväksyä.

Päinvastoin, hän olisi pitänyt itsellensä suurena häpeänä elää lekotella porvarillisessa yhteiskunnassa olematta vallankumouksellinen, se on, aikomatta ajan tullen tovereineen perin pohjin myllertää koko tämän yhteiskunnan bordelleineen, santarmeineen, viinoineen ja vankiloineen. Tolstoi oli hänen mielestään, kieltäessään väkivallan, hiukan epäkäytännöllinen.

Kock jätti sotilasuran toisesta syystä.

Hänestä oli alkanut tuntua epämiellyttävältä, epäritarilliselta, kierolta palvella upseerina sitä valtakuntaa, jonka kumoamista hän hautoi. Toiset samassa asemassa olijat eivät huomanneet siinä mitään kieroutta, vieläpä katsoivat sen vallankumoukselle erittäin hyödylliseksi. Mutta Kock ei voinut siihen suostua.

Vain tähän omantunnon herkistymiseen rajoittui Tolstoin vaikutus Kockin suhteen, ei edemmäksi. Hän jäi vallankumoukselliseksi.

Ja sotilasurasta vapautuminen osoittautuikin myöhemmin ei ainoastaan hyödylliseksi, vaan välttämättömäksikin juuri vallankumousasialle, katsoen heidän suunnitelmiinsa Suomeen nähden ja siihen erikoistehtävään, joka nyt aivan luonnostaan joutui Kockin valmisteltavaksi ja suoritettavaksi. Tehtävä otti hänet kokonaan valtoihinsa.

Oleskellessaan meillä ja Elisabetin luona Vieremässä (talvella v. 1906) hän kuitenkin siviilipuvussaankin näytti sangen sotaisalta.

Suora, sotilaallinen ryhti. Liikkeet voimakkaat, mutta huolellisesti hallitut. Suunnattomat, tuuheat viikset, jotka eivät milloinkaan väsähtyneet riipuksiin, vaan aina ojentuivat suoraan sivuille. Posket ja leuka tarkasti ajeltuina, leuassa ikäänkuin jokin juuri loukatun lapsen väreily. Rehellisen vilpittömät, vihertävät silmät tuijottivat totisina kulmakarvojen alta, ollen ilmaisevinaan sotilaallista häikäilemättömyyttä, periaatteellista armottomuutta, iskuvalmiutta, mutta voimatta salata luonteen pehmeää hellyyttä.

Hän toi tullessaan — näytteeksikö vai itse kokeillakseen — joukon erilaisia ampuma-aseita, joiden kantavuutta ja muita ominaisuuksia hän sanoi aikovansa tarkastaa, ne kun olivat uudenmallisia ja hänelle vielä tuntemattomia. Puheenjohtajan ja joidenkin muiden seurassa hän sitten pani toimeen koeammunnan jäällä. Ja sieltä palattua puheenjohtaja ei voinut kyllin ihmetellä sen miehen tavatonta varovaisuutta ampuma-aseen käyttämisessä. Ammuskelemisesta ei ollut tahtonut tulla mitään vain sen vuoksi, ettei osattu pidellä ja käännellä kivääriä juuri niinkuin Kock vaati. "Ei-ei-ei!" — oli hän kiivastuneena ja äärimmilleen hermostuneena tiuskinut, jos pyssyn suu ennen ampumista vähänkin käännähti sivulle päin eikä osoittanut suoraan maata kohden.

Melkeinpä olisikin luullut hänen mieluummin kieltävän koko ampumisen kuin sallivan varomattomuuksia kiväärin käytössä. Ja vaikea oli ajatella hänen tosileikissäkään sallivan mennä niin pitkälle, että todella kiväärin laukaiseminen lähimmäistä vastaan olisi tullut kysymykseen. Olisi mieluummin kuvitellut hänen silloinkin huudahtavan: ei-ei-ei! Vaikea oli kuvitella vähemmän Marat'n tapaista vallankumousmiestä.

Että ihmisluonteen synnynnäinen hellyys, jopa joskus halu olla kärpästäkään kiduttamatta, huonosti sopi yhteen niiden tehtävien kanssa, jotka ovat aiotut vallankumousmiehen suoritettaviksi, esimerkiksi tuomita vallankumousoikeudessa joku kurja silmälasiherra pyövelien haltuun vain lyhyellä viittauksella sanoen: "roikkumaan!" — tai pommittaa kaupunkia, jossa on itse käynyt koulua ja elänyt äidin hoteissa, tietäen, että viattomat kaupunkilaiset perheineen, lapsineen sortuvat luhistuvien muurien raunioihin — sen tiesi Kock niinkuin jokainen muukin vallankumouksellinen. Ja sen tähden Kock niinkuin jokainen vallankumouksellinen myöskin alituisesti harjoitteli ei ainoastaan itse ajattelemaan itseänsä Marat'n tai Robespierren kaltaiseksi julmuriksi, vaan myös antamaan muille itsestään senluontoisen kuvan. Ja kerran tehtyään vallankumousvalan he todella itsekin luulivat sellaisia olevansa.

Pohtiessaan Elisabetin kanssa kysymystä siitä, oliko väkivalta katsottava jokaisessa tapauksessa hylättäväksi, ja Elisabetin koettaessa todistaa, että väkivaltaa ei voi harjoittaa samalla rakastaen sitä, jolle väkivaltaa tekee, ja että väkivaltaa tehtäessä aina herää viha kukistettavaa kohtaan, Kock räpytteli uskollisesti silmiään ja näytti hyvin totiselta. Hän vähän punastui, arvatenkin niiden kiivaiden ajatusten vuoksi, jotka hänessä sillä hetkellä risteilivät. Sillä heidän vallankumouksellisten kesken pidettiin juuri eräänlaisen vihantunteen säilyttämistä porvarillista yhteiskuntaluokkaa kohtaan aivan olennaisen tärkeänä. Se oli kuin vallankumoustahdon ilmapuntari. Sen puhtaana ja voimakkaana säilyttämisestä he tunsivat toisensa. Sen laimeneminen merkitsi luopiota.

— Onko siis viha teidän mielestänne kaikissa tapauksissa moitittavaa, esimerkiksi siinäkin tapauksessa, että äidin viha kohdistuisi hänen oman tyttärensä raiskaajaan? — sanoi Kock kerran Elisabetille, sivistyneen kohteliaasti hilliten väittelyssä kiehahtanutta mieltään.

— On. Tietysti on, — vastasi Elisabet lapsellisen vilpittömästi ja katseli pyörein silmin häneen, ikäänkuin olisi ihmetellyt, että sellaista kysymystä voidaan edes tehdäkään.

Vastaus oli Kockille odottamaton. Ehkä hän ei ollut ennen tavannut henkilöä, jonka usko rakkauteen olisi ollut siihen määrään ehdoton. Mutta vallankumouksellisille oli moinen kaikki anteeksiantava rakkaus eli vihan täydellinen kieltäminen suorastaan vastenmielistä, sillä se ei heidän mielestään voinut enää johtua ihmisen luonnollisesta sydämestä, vaan siinä oli jo jotakin uskonnollisuuden hajua, joka heille aina oli vastenmielistä. Ja Kock muisti, mitä vallankumouksellisten oli juuri viime aikoina tullut yleiseksi tavaksi sanoa, kysymyksen ollessa sellaisesta rakkaudesta. Hän sanoi saman ajatuksen Elisabetille omanaan:

— Rakkaus ja rakkaus ja rakkaus, siitä on huudettu jo parituhatta vuotta ja sitä tultaisiin saarnaamaan, kunnes kaikki vihdoin uskoisivat, että ihmiset eivät voi elää muunlaisessa kuin juuri tällaisessa yhteiskunnassa, että vallankumous on suuri ja rangaistava synti, että nöyryys ja esivallan totteleminen on ihmisen korkein avu ja niin edespäin tunnettuun saarnatyyliin…

Kock nousi seisoalleen, pyysi saada sytyttää savukkeen ja alkoi ylenmäärin kiihottuneena kävellä edestakaisin, intohimoisesti vetäen savuja syvälle keuhkoihinsa. Ja kun hän oli siinä luulossa, että Elisabet, jonka rohkeata vapaamielisyyttä hän oli jo koulupoikana ollessaan ihaillut, ei ehkä käsittänyt tuota rakkausoppiaan aivan niin puustavillisesti, vaan että hänen sydämessään täytyi uskoa maailman täydellisen mullistamisen välttämättömyyteen, hän ei ruvennut ollenkaan hillitsemään kiihtymystänsä, vaan antoi ajatuksilleen vapaan lennon luottaen siihen, että semmoisen purkauksen oikeastaan täytyi olla Elisabetin mieleen.

Joka kerran pöydän luo tultuaan hän pysähtyi hetkeksi sen ääreen, ja hänen rajulla voimalla kokoonpuristettu nyrkkinsä, antaakseen pontta hänen sanoilleen, kosketteli rystyillään hillityn hiljaa pöydän pintaa, koputuksen tuskin kuuluessa.

— Mutta onneksi saarnaajat erehtyvät, — jatkoi hän. — Kaikki ei ole vielä vakan alla. Vielä hävetään bordelleja, kapakoita. Vielä eivät kaikkien niskat ole pehminneet, vielä uskotaan ihmisten tasa-arvoisuuteen, vielä orjuus hävettää. Viha elää vielä! Maan tasalle kaikki!

Kockin puhe masensi suuresti Elisabetin mieltä. Se ikäänkuin syytti häntä hirveästä välinpitämättömyydestä, johon hän kenties oli todella vajonnut. Täällä maalla hän oli melkein unohtanut kaikki nuo bordellit ja muut kauheudet, jotka ennen olivat hänen omankin mielensä saaneet niin kapinalliseksi yhteiskuntaa vastaan. Rakkaudella ja vain rakkaudella, — oli hän todella alituisesti sanonut sekä itselleen että muille, ja nyt ilmeneekin, että viha se vain voikin tässä maailmassa jotakin saada aikaan! Mitä kauemmin hän oli elänyt, sitä varmemmaksi hän oli tullut, että vihaan ja väkivaltaan turvautuminen oli maailmassa suurimpien onnettomuuksien lähde. Ja jos hänen rakkaudenopissaan oli jotakin väärää, niin ainakaan hän ei voinut kokonaan masentumatta ruveta uskomaan väkivaltaan.

Viime aikoina hän oli päinvastoin yhä enemmän lähestynyt sitä ajatusta, että rauhallinenkin puuhailu toisten ihmisten elämän johtamiseksi mielikuvituksen luomiin tulevaisuuden muotoihin oli harhaan viepää ja johti ihmistä pois pääasiasta, joka hänen mielestään oli vain oman henkilökohtaisen rakkauden laajentamisessa eikä toisten elämän järjestämisessä, — mutta pakottaa väkivallalla toiset elämään joidenkuiden kumousmiesten ihanteiden mukaisesti — se oli Elisabetille vähitellen käynyt suorastaan käsittämättömäksi, järjettömyydeksi. Muistihan hän nuoruudestaan semmoisia ihmisiä ja tiesi kyllä niitä yhäkin olevan, vieläpä tiedemiehiäkin, sekä teoreetikkoja että käytännöllisiä toimihenkilöitä. Mutta nähdä sellainen ihminen ihan tuossa edessään ja kuulla hänen pommitushistorioitansa omin korvin, tuntui Elisabetista niiden pelkän järjettömyyden vuoksi jollakin tavalla henkisesti pöyristyttävältä.

Huomattuaan Elisabetin mielenmasennuksen Kock istui taas pöydän ääreen ja kokonaan luopuen äskeisistä Marat'n eleistä rupesi lohduttelevasti selittelemään, miten vallankumous, mikäli sen hyrskyt tulevat Suomeen ylettymään, kaiken todennäköisyyden mukaan tulee sujumaan aivan verettömästi. Ja jos Helsingin pommitus meren puolelta tulisikin kysymykseen, on se rajoittuva vain uhkaan sen tapauksen varalta, että Helsingin porvaristo kieltäytyisi alistumasta vallankumouksellisten komentoon.

Hän saattoi katsoa tarpeelliseksi lohdutella, koska luuli Elisabetin vain pommitusten pelosta vastustavan eikä ymmärtänyt tuon masennuksen syyksi vain sitä, että viisaalla ja miellyttävällä miehellä, niinkuin Kock oli, saattoi yhä vielä meidän päivinämmekin olla moisia mielipiteitä ja sellainen luottamus väkivaltaan.

Joka tapauksessa oli Matti Kurikka kovasti eläytynyt pois Suomen oloista luullessaan voivansa johtaa helsinkiläistä työväkeä tsaarin avuksi vallankumouksellisia vastaan, sillä työväki oli hänen Amerikassa olonsa aikana melkein kauttaaltaan muuttunut mieleltään kumoukselliseksi. Vielä suurempi oli hänen erehdyksensä Johan Kockin suhteen.

Muutaman päivän kuluttua siitä, kun Kurikka oli lähtenyt meiltä, saatiin kuulla hänen ihmeellisistä johtajansaavutuksistaan Helsingissä.

XIII. VOUDIN TUUMAT TOTEUTUMASSA.

Vieremän ja kaikkien sen asukkaiden, koko kylän, sahojen, tiili- ja kalkkitehtaan työväen, talonpoikien yhtä hyvin kuin herrasväkienkin hämmästys oli yhtä suuri ja sanoin kuvaamaton, kun eräänä marraskuun sumuisena päivänä (noin viikon verran siitä, kun Kurikka oli lähtenyt) Virkkalan työväenyhdistyksen puheenjohtaja, tuo pieni mies, jolla tähän asti oli ollut sanomista vain työväentalolla ja joka ei kunnan yleisissä asioissa merkinnyt mitään, yht'äkkiä alkoi käyttäytyä niinkuin olisi ollut koko seudun yksinvaltainen diktaattori.

Hän kävi taloissa määräämässä, mitä töitä sai tehdä ja mitä ei saanut. Huomisesta päivästä asti hän kielsi mitään peltotöitä tekemästä, ei luvannut halkoja hakata, ei kuormia ajaa, ei valjastaa hevosia kääsien eteen eikä mitenkään muutenkaan talon haltijoita palvella. Navetassa lupasi lehmät lypsää ja vedet ajaa, mutta jos heiniä puuttui, ne oli ennen huomista ajettava. Mitään sisätöitä ei myöskään saanut tehdä, vaan palvelijoilla oli oleva sama vapaus kuin köyriviikkona.

Vouti meni kohta tiedustamaan toisista taloista, mutta kun sielläkin puheenjohtajan kätyrit olivat antaneet juuri samanlaiset käskyt, oli vouti täynnä ihmetystä, jopa kiukkuakin, sillä juuri huomenna hän oli aikonut aloittaa takaniityn kynnön, joka oli myöhästynyt ja helposti jäi kyntämättä maan alkaessa mennä routaan.

Fatjaan isäntä oli kyllä koettanut lähemmin tiedustella asiaa, mutta puheenjohtaja oli ollut niin tärkeän näköinen ja harvasanainen, ettei siitä mitään selkoa tahtonut saada. Oli silmät puoliummessa vain viittoillut kädellään, niinkuin keisarit kuvissa ja muistopatsaissa, ja hokenut: suurlakko, suurlakko, hevoset talliin, rukit seisomaan!

Kuka semmoista ymmärsi?

Huomisen koitossa vouti siis nosti isonauran reelle, valjasti Perhon ja
Tuiman eteen ja ajoi takaniityn kynnökselle.

Ei hän ollut kovinkaan monta vakoa kyntänyt, kun metsästä päin tuli siihen se pitkä suutari Linti, hänkin ihmeissään ja kirota napostellen. Hän tuli kirkonkylästä päin Lohtajannummelta eikä ollut saanut nahkoja moniin odottaviin tilauksiinsa. Kaikki kaupat oli suljettu ja vanhan Hillnerinkin nahkapuodin ovella oli kanki poikinpäin. Kun Linti oli mennyt sisälle keittiön kautta, olivat siellä piiat vain iloisesti juoneet kahvia ja nauraneet hänen tietämättömyyttään, sanoen: ei nyt uskalleta kauppaa tehdä, herratkin ovat lakossa.

Vouti ei ymmärtänyt mitään, ja oikein hänen päänsä alkoi mennä sekaisin.

— Suurlakko, suurlakko, näes, — koetti Linti selittää.

Vouti kimmastui.

— Mikä helvetin suurlakko! Eikö saisi talon töitä tehdä!

Samassa juoksi kotoa päin toinen Vieremän miehistä, Janne, ja hänkin alkoi hokea: hellitä jo helkkarissa hevoset, suurlakko, suurlakko!

— Saatanan puheenjohtaja, — murahti vouti, sylkäisi kouraansa ja tarttui auran kurkiin.

Hevoset, vainuten kyntäjän kiukun, lennähtivät ripeään käyntiin.

— Seisauta, hyvä mies, kenraalska kielsi.

— Ei ennen kuin sahanpilli soi!

— Sahanpilli! Sitä saat odottaa. Puheenjohtaja on pysäyttänyt kaikki tehtaat, ja miehet ovat Tietolassa kokousta pitämässä.

Vouti veti hevoset seisomaan ja kuulosteli. Ei todella kuulunut mitään tehtailta päin, mistä muutoin aina kuului kalkkimyllyjen jyske, sahojen sohina ja lautojen läiske. Hiljaa kuin sunnuntaina. Kaikki elämä kuin kuollut.

Voudilta putosivat ohjakset käsistä.

Janne yhä vain selitteli:

— Se on suurlakko, näes, suurlakko se on. Herratkin ovat lakossa. Soittivat Helsinkiin ja seisauttivat, ennen kuin puheenjohtaja oli käskenytkään. Helsingissä poliisitkin kuuluvat olevan lakossa.

Nyt Lintikin puuttui puheeseen.

— Jaa-a, vai poliisitkin! Sitäpä minä ihmettelinkin, kun meidän vallesmannilla oli sivelilakki päässä, käyskeli katuväen seassa ja jutteli niinkuin muukin ihminen. Vai että poliisitkin! No nyt sitten loppuu herrain valta!

Janne yhä vain hoki voudille:

— Ymmärrätkö sinä? Se on suurlakko, suurlakko!

Mutta vouti ei enää kuunnellut ketään. Äkkiä hän oli ymmärtänyt kaiken. Hänen kasvonsa olivat saaneet erittäin lempeän ilmeen, silmät hymyilivät sanomatonta hyväntahtoisuutta säteillen, niinkuin ne varmaan olivat hymyilleet silloin, kun hänen vaimonsa oli synnyttänyt hänelle esikoisen.

Sanaakaan sanomatta, koska toiset eivät kuitenkaan olisi mitään puhetta ymmärtäneet, hän riisui hevoset valjaista ja lähti taluttamaan niitä kotiin päin.

Tupaan tultuansa hän oli peseytynyt ja pukeutunut pyhävaatteisiinsa. Hymyillen ja nyökytellen kenraalskalle päätään hän ikäänkuin tahtoi sanoa hänelle: no nyt on käynyt niinkuin minä olen sanonut, enkös minä sanonut: yht'aikaa!

Ja Elisabet kohta arvasi, että vouti tarkoitti sen ajan nyt tulleen, jolloin ihmiset merkin saatuaan pysähtyvät töissään ja toimissaan, riisuvat aseensa, muuttavat mielensä, ja koko maailma ikäänkuin luodaan uudestaan hyväntahdon, veljeyden ja rauhan pohjalle.

Vouti ei puhunut mitään, siihen oli hetki melkein liian juhlallinen. Kaikki olikin oikeastaan sanottu tuossa entisiä puheita mieleen johtavassa katsahduksessa ja hymyssä. Kenraalska kyllä ymmärsi hänet sanoittakin.

Eikä Elisabet hennonutkaan häiritä sitä suurten aavistusten onnea, joka näytti vallanneen hänen rakkaan voutinsa. Kesken hommiensa hän hymyili vastaan, vaikkei voinutkaan kauan katsoa voutia silmiin, niinkuin tämä olisi tahtonut. Muutaman päivän perästä se kävi jo luontevammin.

Elisabet ajatteli: — "Kuka tietää! Entäpä jos tämäkin lakko, vaikka Kurikka tarkoittaakin sillä tsaarin avustamista, — vaikka Kock onkin vallankumouksellinen ja kaikki olisi vain heidän shakkisiirtojaan, ja vaikka Suomen porvariston onnistuukin käyttää sitä entisten olojen palauttamiseksi, — entäpä jos tämäkin lakko vain edistää sitä aatteellista tulevaisuuden lakkoa, jota ei enää tehdä minkään valtiollisten tarkoitusten vuoksi, vaan omantunnon vaatimuksesta!"

Junat olivat kaikki pysähdyksissä ja hevoskyytejäkään ei saanut tehdä, mutta sentään tuli joka päivä sanantuojia Helsingistä käsin, jotka kertoivat asiain menosta. Tuhatlukuisissa laumoissa ihmiset liikkuivat siellä ilman mitään järjestyksen valvontaa, ainoankaan poliisin näkymättä, ei missään juopottelua, ei ainoatakaan rikosta, ei vähintäkään vallattomuutta nyt jo lähes kokonaiseen viikkoon!

Ja vähänkö Elisabet sai omin silmin nähdä omassa kylässään! Täydellinen rauha vallitsi kaikkialla. Pihoilla ja teillä ihmiset kuljeskelivat tai seisahtuivat ryhmiin, sovussa ja yhteisymmärryksessä kaikki, herrat ja työläiset, rouvat ja mummot keskustellen näistä ihmeellisistä tapahtumista. Kaikki olivat keskenään tuttuja, ystäviä.

Se oli kaikille kuin suurta juhlaa. Elämän tavallinen juoksu, sen jatkuvaisuus oli keskeytynyt. Aivan kuin olisi pimeyden jälkeen hierottu silmiä ja uudessa valossa saatu nähdä tuhansia ennen tuntemattomia ystäviä, jotka vain hakivat tilaisuutta saadakseen palvella toisiaan ja osoittaa rajatonta uhrautuvaisuuttaan yhteisyyden hyväksi.

Ei kukaan tiennyt, mitä tänään, mitä huomenna, mitä seuraavanakaan tuntina oli tapahtuva. Ja kun jokainen tunsi, että saattoi tapahtua melkein mitä hyvänsä, koetti jokainen lähestyä juuri niitä, joista hän oli ennen ollut yhteiskunnallisesti kaikkein etäimpänä tai muuten vieraimpana. Näinä ihmeellisinä päivinä, jolloin ei ollut olemassa mitään valtaa, mikä olisi suojannut henkeä tai omaisuutta, ihmiset rakastivat toisiansa ikäänkuin aavistaen, että ainoastaan niin toisiinsa suhtautuen voi tapahtua hyvää.

Ja Elisabet alkoi jälleen toivoa, niinkuin oli toivonut passiivisen vastarinnan aikana.

Mutta Helsingistä alkoi jo tulla sanomia, ettei siellä sopu herrojen ja työväen välillä enää ollutkaan eheä, vaan oli noussut taistelu vallasta. Tietysti, — ajatteli Elisabet, — sillä sitkein usko ihmisessä ei ole usko rakkauteen, vaan väkivaltaan. He eivät usko, että ilman komentajaa voisi elää viikkoa kauemmin, ja rupeavat taistelemaan vallasta.

Kurikkaan, joka tosin oli ollut suurlakon oikea julistaja, ei työväki eikä porvaristo voinut yhtyä. Hän kadotti kohta johtaja-asemansa, sysättiin syrjään, ja hän häipyi tietymättömiin niinkuin kuiva lehti, jonka myrsky riuhtaisee puusta.

Kock sitä vastoin valittiin "kansalliskaartin" päälliköksi. Tämä kaarti oli muodostettu työväen omasta keskuudesta, ja sen tarkoituksena oli ylläpitää järjestystä, jota kylläkään eivät häirinneet kadulla liikkuvat ihmiset, vaan sitä enemmän vallasta taistelevat puolueet. Kock hallitsi poliisikamarin huoneistossa ja hänellä oli miltei ylivoimainen tehtävä hillitä sinne tunkeutuvien eri puolue-edustajain vaatimuksia, vallankumouksellisten niinkuin porvarienkin.

Ruhtinas Obolenski, joka oli kenraalikuvernöörinä, pakeni lopulta suureen, sataman vesille ankkuroituun venäläiseen sotalaivaan, jossa hän lupasi ottaa vastaan puolueiden edustajat neuvotellakseen tilanteesta ja siitä raportista, joka hänen oli lähetettävä keisarille Pietariin. Mutta nämä neuvottelijat olivat keskenään riitaisia, puhuivat ja huusivat kaikki yhtaikaa ja esittivät asioita, jotka olivat ruhtinaalle niin epäselviä, että hän ei lopulta keksinyt muuta keinoa kuin hankkia herroille luvan matkustaa henkilökohtaisesti Pietariin ylimpien valtamiesten puheille.

Matka tehtiin meritse, koska lakko yhäkin vallitsi rautateillä.

Niin suuri oli venäläisten hallituspiirien pelko vallankumouksen mahdollisesta puhkeamisesta, ettei Suomessa voitu käyttää tänne sijoitettua, kumouksellisilla aatteilla kiihotettua venäläistä sotaväkeä, vaan se pysyi kaiken aikaa passiivisena. Toiselta puolen arvailtiin, että mahdollisesti venäläiset hallitusmiehet yhä vieläkin odottivat Suomen työväen asettumista tsaarivallan puoltajaksi vallankumousta vastaan.

Hämmästys ja sekasorto oli joka tapauksessa Pietarissakin niin suuri, että lähetystön tehtävä onnistui täydellisesti, ja molemmat päävaatimukset: (porvarien puolelta) entisen autonomian ja hallitusmuodon palauttaminen ja (työväen puolelta) yleinen, rajoittamaton äänioikeus ja yksikamarinen eduskunta, luvattiin.

Lakko julistettiin päättyneeksi.

Kun palattuani Helsingistä kerroin Elisabetille näistä tapahtumista ja kuvasin lakon suurenmoista alkurauhaa, Matin esiintymistä Rautatientorilla lakonjulistajana kymmentuhatlukuisille väkijoukoille, suunnattoman, punakeltaisen leijonalipun kohoamista asemahuoneen viirisalkoon, aseettoman poliisikunnan ilmestymistä yleisön keskuuteen ilmoittamaan lakkoon yhtymisestään ja sitten tuota intohimoista valtataistelua, sanoi Elisabet, välittämättä autonomiasta ja äänioikeudesta:

— No, ja pilasivat kaiken!

Vouti taas, vaikka olikin aluksi huolestunut puolueriitaisuuksien syntymisestä, meni kohta sen viisaan suutari Lintin luo, ja täältä hän palasi vieläkin säteilevämpänä kuin oli ollut lakon alkaessa.

Linti oli selittänyt hänelle, mitä se "yleinen äänioikeus" ja "yksikamari" oikeastaan merkitsivät. Lintin mielestä se nyt vasta olikin tulossa se oikeuden ja vapauden aikakausi, kun työväkikin sai äänestää. Sillä työväkeähän oli monta vertaa enemmän kuin herroja, ja hullujako me olisimme, ettemme osaisi omaksi eduksemme äänestää! Nyt oli vain kaikkien liityttävä yhteen ja järjestäydyttävä, niinkuin puheenjohtaja oli sanonut.

Tämän ajan jälkeen Linti, joka oli ollut alkujaan erittäinkin vaimonsa vaikutuksesta jumalinen kirkossakävijä, heitti haudantakaiset asiat vähemmälle, ja hänet valtasi kiihkeä maailman parantamisen into, niin etteivät hänen ajatuksensa enää voineet vaeltaa muualla kuin tämän näkyväisen maailman asioissa. Ja paljon, paljon voi vanha suutari tullakin ajatelleeksi, kun hän päivät pääksytysten istumistaan istuu paikoillansa jakkarallaan, maailman pyöriessä kiireissään touhuten hänen ympärillään. Heti talvipäivän alkaessa kallistua iltaan hän kuitenkin heitti nahat, lestit ja pikilangat käsistään ja vaelsi työväentalolle, Tietolaan, jonka avarassa, valoisassa salissa sosialistit pitivät kokouksia, kiihkeästi pohtien valtiollisia kysymyksiä.

Pitkä Linti avasi kokouksissa usein suunsa lausuakseen mielipiteensä asioista, mutta eipä ollut sitä kysymystä, jonka ainoana lopputuloksena ja ratkaisuna hän ei olisi pitänyt juuri samaista työväen tulevaa äänioikeutta. Mutta kotonaankin suutarintöitä tehdessään, jos joku asiakas sattui tulemaan, ei kauan kestänyt, kun Linti oli jo taaskin selittämässä äänioikeuden suurta merkitystä. Häneltä tiedusteltiin usein suullisten vuokrakontrahtien pitäväisyyttä, mutta nyt hän ei enää ruvennutkaan vetoamaan lakipykäliin, vaan sanoi kohta: älä sinä köyhä saatana semmoisista enää välitä, mutta tiedätkös sinä, mitä se työväen äänestysoikeus merkitsee? Ja pitkään ja perusteellisesti selitettyään, mitä se merkitsee, hän sanoi: kun se laki tulee voimaan, niin kyllä sitten sinunkin asiasi selvitetään, ohoh!

Niinpä siis voutikin, joka oli mennyt Lintin luo ja väittänyt, ettei mitään hyvää voi syntyä, elleivät sosialistit nyt, juuri tänä aikana, kaikki yhtaikaa päätä hajoittaa punakaartiansa ja ikipäiviksi luovu aseihin turvaamasta, sai kuulla Lintin mehevät selitykset köyhälistön äänestysoikeudesta ja sen kaikkivoivasta merkityksestä. Hän nauroi sekä kenraalskan mielipiteelle, jonka mukaan asia oli jätettävä jokaisen omantunnon varaan, että myöskin voudin ajatukselle yleisen merkin antamisesta. Hän selitti, kuinka mahdottomia sellaiset yritykset olivat, ennen kuin köyhälistö oli päässyt äänestämään. Mutta kun se on kerran tapahtuva, — sanoi hän, — kas silloin vasta voi punakaartikin olla tarpeeton ja kaikista aseista voidaan luopua — jos köyhälistö niin äänestää.

Keskusteltuansa useita tunteja Lintin kanssa voutikin tuli siihen järkähtämättömään päätökseen, että aseitten hylkäämistä ei voida suinpäin toimittaa eikä ikuista rauhaa saada aikaan, ennen kuin köyhälistö pääsee äänestämään, ja että kunnes tämä tapahtuu, sosialisteja on tuettava vaikkapa kaartinkin avulla.

Tätä mielenmuutostaan hän ei tosin hennonut kenraalskalle tunnustaa, ja puheen kallistuessa siihen suuntaan, että työväen turvautuminen asevoimaan oli yhtä hylättävää kuin porvarienkin, hän edelleen oli myönnyttelevinään sanoen tuon tuostakin: joo … joo … vaikka itsekseen piti työväen kaartia ihan välttämättömänä näissä oloissa. Tämä kierous kenraalskan edessä oli voudista itsestäänkin sangen epämiellyttävää, mutta hän lohdutteli itseään sillä, että kaarti oli — kuten Linti sanoi — välttämätön vain toistaiseksi ja että köyhälistön päästyä äänestämään kyllä aivan ensimmäiseksi äänestetään kaikki aseet mereen heitettäviksi.

Voudista tuli sosialisti.

Hän alkoi usein käydä Tietolassa, joten häntä ei aina lauantai-iltoinakaan enää näkynyt Vieremän lukutuvan laulu- ja esitelmätilaisuuksissa.

Saatuaan oman komean työväentalonsa valmiiksi sosialistitkin tietysti lakkasivat käymästä Vieremän lukutuvassa, jossa oli sekä ahdasta että vähän pimeää, puhumattakaan siitä, että sen henki alkoi heistä tuntua "voitetulta kannalta" nyt, kun suurlakon jälkeen sosiaalidemokratia oli kohoamassa ennen aavistamattomiin saavutuksiin. Jos joku lauantai-illoin vielä eksyikin vanhaan lukutupaan, eivät häntä enää tyydyttäneet ne laulut, joita oli siellä käytetyssä laulukirjassa, semmoiset kuin "Honkaen keskellä" tai "Mun muistuu mieleheni" tai "Mistäs tulet, kustas tulet" tai "Kuullos pyhä vala, kallis Suomenmaa!" tai edes "Pojat kansan urhokkaan", vaan heillä oli uudet laulukirjat, joihin oli koottu Marseljeesit ja Internatsionaalet, joissa puhuttiin "sorron yöstä" ja herrojen läheisestä kukistumisesta, ja he lauloivat uusin sävelinkin.

Yhteistä onnea, hyvinvointia, varakkuutta luvattiin Tietolassa köyhälistölle, jos se vain liittyy yhteen ja järjestäytyy. Kukapa olisi enää Vieremässä kuunnellut Tolstoin satuja, että maailman onnellisimmaksi havaittiin mies, jolla ei ollut edes paitaa!

Kun Vieremän lukutuvan esitelmiä eivät enää saapuneet kuuntelemaan muut kuin vanha Sarénska ja jotkut toiset mummot, lopetettiin sen iltakurssit, lainakirjasto lahjoitettiin työväenyhdistykselle ja siirrettiin Tietolaan.

Tämä tapahtui muutama vuosi jälkeen epäonnistuneen Viaporin kapinan. Kock oli paennut Amerikkaan, kapinalliset upseerit oli ammuttu. Mutta vielä entistäkin kiihkeämmin alkoivat venäläiset kumoukselliset nyt tehdä aatteistansa propagandaa sekä sotaväen keskuudessa että sosialististen työväenyhdistysten piireissä. Ja onnistuneen suurlakon kautta voimansa tuntoon päässyt Suomen työväenluokka, joka jo alkoi huomata, ettei pelkkä "äänestysoikeus" ollutkaan riittävä hankkimaan ylivaltaa tälle luokalle, osoittautui kumoukselliselle kiihotukselle sangen kiitolliseksi vaikutusalaksi.

Sen vuoksi Vieremän lukutupakin ja sen henki, joka niin lahjomattomasti tuomitsi paitsi voimassaolevan väkivallan myöskin sen väkivallan, jota kumoukselliset valmistelivat, kävi tietolaisille yhä vieraammaksi, kunnes eristäytyi aivan erilleen, jäi yksikseen ja lakkasi olemasta.

XIV. KAKSI VASTAKOHTAA.

Edellisissä luvuissa aloitettuun selostukseen Vieremässä käyneistä ja Elisabetiin vaikuttaneista henkilöistä jäisi suuri aukko, ellei vielä lisäksi lueteltaisi kahta kävijää, Jean Boldtia ja Akseli Isohiittä.

Heidän mainitsemisensa on tässä tärkeätä sen vuoksi, että he täydellisinä vastakohtina toisilleen olivat kahden vastakkaisen elämänkatsomuksen äärimmäisiä kärjistymiä.

Saattaa hyvin olla, että heidän kummankin aatteellinen lähtökohta oli oikeastaan sama, mutta se tekee heidän kehityksensä myöhemmän vastakohtaisuuden vain sitäkin mielenkiintoisemmaksi.

Ensiksikin Jean Boldt.

Hän oli mielipiteiltään anarkisti. Hänen pääaatteensa oli alussa ollut vain vivisektion vastustaminen. Ei hän olisi edes lääkeopillisessa tarkoituksessa sallinut elävien elukkain koeleikkelemistä. Itse hän ei olisi ehdoin tahdoin tappanut pienintäkään itikkaa. Ei syönyt lihaa, ei kalaa, koska se edellytti elävien olentojen hengiltäottamista.

Mutta taisteltuaan turhaan vivisektiota vastaan "laillisin keinoin" hän oli pian tullut huomaamaan, että lääkärien oikeutta koeleikkelyyn ei voinut heiltä riistää. Hänen vastalauseittensa ja julkaisujensa todistelut, hänen toimeenpanemansa kansalaiskokoukset ja perustamiensa eläinsuojeluyhdistysten mielenosoitukset osoittautuivat tuloksettomiksi.

Ja tämä järkiolentojen tunteettomuus vajaajärkisiä veljiänsä ja elintoverejansa kohtaan järkytti siihen määrään Jean Boldtin mieltä, että hän katkeruudessaan olisi mielellään käyttänyt mitä väkivaltaa tahansa, jopa vivisektiotakin, ihmisiä kohtaan, jotka kannattivat semmoista vääryyttä heikompaa vastaan. Syylliseksi teki ihmisen juuri ihmisen oma järki.

Boldtin koko vastainen anarkismi oli alkujaan johtunut tuosta katkerasta voimattomuuden tunteesta niin huutavan vääryyden ehkäisemisessä. Se oli hänen nähdäkseen kaikkein julmin vääryys, mihin ihminen saattoi tehdä itsensä syylliseksi, sillä kuolemaan tuomittu ihminenkin vain teloitettiin, mutta vajaajärkinen eläin kidutettiin elävältä kuoliaaksi.

Kun hän siis monista julkisista mielenosoituksistaan ja katukulkueistaan huolimatta ei saanut tätä hänen mielestään niin helposti korjattavaa vääryyttä ehkäistyksi, ei lainsäädännöllä eikä edes yleiseen mielipiteeseen vetoamalla, niin hän vihdoin päätti erota mokomasta yhteiskunnasta, joka sellaista vääryyttä salli ja jossa hänellä näytti olevan niin vähän sananvaltaa.

Hän rakennutti itsellensä yksihuoneisen erakkomajan metsäisen niemen kalliolle Lohjan pitäjässä Vohlaistentalon maalle, joka oli meiltä noin kolmen kilometrin päässä, joten Elisabetkin tuli hänet läheisesti tuntemaan.

Erakkoelämä osoittautui kuitenkin hänelle ylivoimaisen vaikeaksi, hän kun ylimysperheen lapsena oli aivan tottumaton minkäänlaisiin talousaskareihin, halonhakkuuseen enempää kuin keittämiseenkään, ja hänen huono terveytensä ei suinkaan sallinut aivan vaillinaista keittotaitoa.

Kerrankin hän soitti apua meiltä, ja apu näyttäytyikin todella välttämättömäksi: aamusta asti hän oli turhaan yrittänyt saada tulta hellaansa, siinä onnistumatta. Paperintuhkaa, puoleksi palaneita risuja ja tukuittain tulitikkuja oli uuninsuussa, mutta puut eivät edes pihisseet. Joten hermostumiseen ei kyllä puuttunut aihetta.

Tämänkin yrityksen epäonnistumisen jälkeen Boldt alkoi pitää kaikkea tolstoilaisuutta peräti epäkäytännöllisenä elämänviisautena ja joutui kohta vilkkaisiin väittelyihin Elisabetin kanssa.

Erittäinkin oli hänen mahdoton käsittää tolstoilaista oppia "pahan vastustamattomuudesta" eli kaiken väkivallan kieltämisestä. Terävällä älyllään hän asetti tuon opin mitä kirpeimmän ivan esineeksi. Hän kyseli Elisabetilta, tietäen tämän kiintymyksen omaisiinsa, mitä Elisabet tekisi, jos joku rosvo uhkaisi esimerkiksi Arvidin henkeä? Elisabet vastasi tähän, että jos vain revolveri sattuisi silloin olemaan hänellä kädessään eikä muuta keinoa olisi, hän ampuisi rosvon, ennen kuin tämä ehtisi ampua Arvidin. Rosvon tappaminen olisi kuitenkin ollut hänen mielestään hyvin ajattelematon teko, sillä tappamalla sen, joka uhkasi hänen poikaansa, olisi hän menetellyt kanamaisen kiintymyksen eikä jumalallisen järjen mukaisesti: hän olisi asettunut määräämään, kenen on elettävä ja kenen kuoltava, toisin sanoen, tehnyt itsensä syypääksi juuri samaan rikokseen, jonka rosvokin oli ollut tekemäisillään.

Boldtilla oli nyt tietysti ihan päinvastainen mielipide.

Väkivalta oli hänen mielestään useimmissa tapauksissa ainoa keino, joka oli heikomman suojelemiseksi tarjolla. Hänen käsityksensä mukaan ihmisen siveellinen velvollisuus oli, vaikkapa tuntien oman voimattomuutensakin, suinpäin hyökätä rosvon kimppuun ja tehdä parhaansa väkivallanteon estämiseksi väkivallalla. Hän vain ei saanut pysähtyä miettimään, voittaako hän tuon vai ei, hänen asiansa oli vain hyökätä.

On hyvin mahdollista, että usein uudistuvat väittelyt näistä asioista saivat Boldtin vain yhä sitkeämmin vakiintumaan omaan käsitykseensä. Heikompina ja suojeltavina hän ei enää pitänyt vain vivisektion alaisia elukoita, vaan ala oli nyt laajentunut myös kaikkinaista vääryyttä kokeviin ihmisiin, alkaen Dreyfusista viimeiseen katurenttuun asti, jota poliisi hänen mielestään liian kovakouraisesti oli raastanut ajuriin ja painellut jalkoihinsa.

Usein hän vähän salaperäisesti katosi maalta kaupunkiin, ja eikös saatukin kohta kuulla jostakin kulkueesta, jonka hän oli koonnut ympärilleen satunnaisista samanmielisistä ja johtanut panemaan vastalausetta johonkin yhteiskunnan puolelta johtuneeseen vääryyteen. Välistä hän joutui järjestysvallan huostaan, jopa sai viettää yönsäkin pahnoilla — poliisin vastustamisesta tämän virkatehtävissä.

Mutta sellaiset kokemukset eivät vähimmässäkään määrässä heikentäneet hänen vakaumustaan, jonka mukaan ihmisen velvollisuus oli puolustaa heikompaa väkivalloin voimakkaampaa vastaan. Päinvastoin.

Näin hän, saman vakaumuksen edelleen kehittyessä, alkoi yhä enemmän lähestyä luokkataistelua, siis köyhälistön taistelua porvaristoa ja rahavaltaa vastaan. Ja siinäkin taistelussa hän tietysti piti väkivaltaa lopullisesti ainoana tehokkaana keinona, siis liittyi mieluimmin äärimmäisiin kumousmiehiin ja alkoi pitää äänestysoikeuksia ja parlamentarismeja vain jättiläismäisenä kansan pettämisenä.

"Vivisektion" vastustajasta kehittyi anarkisti.

Suurlakon aikoina hän tietenkin oli pitkiä aikoja poissa erakkomajastaan. Ei näkynyt, ei kuulunut. Tietysti Helsingissä keskellä suurlakon pahimpia lopputemmellyksiä. Kock, joka suuresti rakasti Boldtia, mutta myöskin hyvin tunsi hänen kumousmielensä ja intohimoisen valmiutensa hetken tekoihin, pelkäsi hänen milloin tahansa voivan nostattaa kiihottuneen katuyleisön ennenaikaiseen kumoukselliseen liikkeeseen ja nimitti hänet "adjutantikseen". Boldt sai käytettäväkseen Kockin kansliassa poliisikamarilla erikoisen huoneen, jonne hänen läpiluettavakseen ja ratkaistavakseen tuotiin erinäisiä pinkkoja asiapapereita, että kriitillisimmät hetket menisivät niiden selailemiseen.

Viaporin onnettoman kapinan jälkeen, kun Kock jo oli paennut kotimaastaan ja Venäjän mahtavia sotalaivoja oli vartiossa siellä täällä pitkin linnoituksen ja Helsingin satamaväyliä, tapasin Boldtin vaeltamassa rannikoilla ja kysyin häneltä, mitä hän siinä vaaniskeli.

— Noita sotalaivoja, — hän vastasi.

— Mitä niistä?

— Niistä ovat useat melkein tyhjinä ja ne seisovat siinä vain peloittimina.

— Entä sitten?

— Katsopas, — sanoi Boldt, — minäkin olen sentään jonkin verran sääliväinen, kun on kysymyksessä ihmishenki, mutta ainakin nuo laivat, joissa ei ole matruuseja, pitäisi välttämättä saada räjäytetyksi ilmaan. Tämmöisinä taantumuksen aikoina ei ihmisen siveellinen velvollisuus voi lakata olemasta hänen velvollisuutensa, ja sen vuoksi, kun ei muuta voi, olisi ainakin hävitettävä heidän aseitansa, jos heitä itseänsä "ei saa tappaa". Senhän ei pitäisi olla Toistoinkaan mukaan mikään synti.

Myöhemmin, maailmansodan aikana Boldt sairasteli eikä hänellä ollut voimia minkäänlaiseen esiintymiseen. Joskus vain, kun hän ilmestyi meille tai Vieremään, sattui hiljaisia ajatustenvaihtoja. Elisabet yhä koetti hänelle selittää, mistä syystä ihanteellinen tarkoitus välttämättä vaati yhtä ihanteellisia keinojakin. Väkivallantekoja miettiessään ja vielä enemmän niitä toteuttaessaan, — sanoi Elisabet, — tulee käyttäneeksi rakkaudettomuuteen sitä ainoata elämää, jota tietoisesti elää. Nykyisyydessä siis turmellumme, sen sijaan kuin vain siinä voisimme rakkauskykyämme laajentaa. Ja vihdoin olemme vain täynnä kiukkua, hermostusta, väkivallan ja koston ajatuksia. Ei ole niin ihanteellista tulevaisuudenkuvaa, jonka nimessä ihminen saisi turmella nykyisyytensä.

Boldt oli kuitenkin siinä määrin väsynyt ja heikko, ettei hän oikein jaksanut kuunnella, mitä hänelle puhuttiin. Kalpeana hän vain istui nojatuolissa, kädet riipuksissa, tuon tuostakin ummistaen raskaat silmäluomensa ja huokaisten:

— Kyllä kaikki vielä hyvin päin kääntyy…

Mutta tämä hiljaisuus oli vain tyyntä myrskyn edellä. Bolshevikkien vallankumouksen alkaessa Boldt jälleen heräsi.

Oli kuin hänessä olisi jälleen syttynyt palamaan sammuksissa ollut liekki, ja nyt se leimahtikin täyteen loimuunsa.

Terveenä, täynnä tarmoa hän ilmestyi Helsinkiin venäläisten kumousmiesten keskelle, ottaen kohta tehtäväkseen suomalaisen työväestön kiihottamisen. He antoivat hänelle veripunaisen lipun, johon oli valkoisella kirjoitettu venäjäksi: SVOBODA, mikä merkitsee: vapaus, ja saattoivat hänet Nikolainkirkon rappusille. Sieltä käsin hän sitten joka ilta piti kumouksellisia kiihotuspuheita senaatintorilla liikkuvalle yleisölle "maailmankommunismista". Ja nyt hän olisi ollut kyllä valmis lennättämään ilmaan ihmisineen päivineen minkä sotalaivan tahansa, jossa vain ei liehunut punaista lippua.

Tämä oli Jean Boldtin viimeinen voimainponnistus heikomman ja sorretun puolustamiseksi.

Sen jälkeen hän jälleen sairastui, tällä kertaa mitä ankarimpaan reumatismiin, joka lyhyessä ajassa teki hänet kyttyräselkäiseksi.

Mutta sittenkin olivat hänen viimeiset, hourailevat sanansa kuolinvuoteella olleet:

— Aika on tullut! Tarttukaa aseihin! Aseihin!

* * * * * *

Toinen noista kahdesta vastakohdasta oli Akseli Isohiisi eli Örnmark, kuten hänen nimensä oli alkujaan ollut. Isohiisi eli aina nykyisyydessä.

Hän oli vastakohtana Boldtille toisessakin mielessä kuin esimerkiksi Matti Kurikalle, jonka mieli haaveili tulevaisuuden malliyhteiskunnista. Boldt eli hänkin nykyisyydessä. Hän oli mielialaltaan anarkisti. Hän kokosi ja kaivoi itsestään esille kaiken mahdollisen kiukun, hermostumisen, vihanhimon, jopa paisutti niitä ja teki ne hyveiksi voidakseen sitten näillä voiman ja tarmon lähteillä hyökätä kaiken sen vääryyden ja sorron kimppuun, joka tuli hänen eteensä nykyisyydessä.

Isohiisi sitä vastoin tieten tahtoen tukahdutti itsessään kaiken vihan pitäen sitä paheena ja esteenä nykyisyytensä elämälle. Hän koetti pikemminkin olla näkemättä sitä vääryyttä, mitä ihmiset tekivät toisilleen, ollakseen ketään tuomitsematta ja voidakseen täydelleen antautua vain ihmisrakkaudelle.

Isohiisi eli nykyisyydessä niinkuin Boldtkin. Ja sittenkin he olivat mitä suurimpia vastakohtia.

Akseli Isohiisi kävi ensi kertaa luonamme jo paljon ennen sotaa. Silloin ei hän herättänyt erikoista huomiotamme. Hän oli ylioppilas, joka oli antautunut maalaustaiteen alalle, jopa harjoittanut taideopintoja Tukholmassa. Mutta hän oli tutustunut Tolstoin kirjoituksiin, joiden sanoi voimakkaasti vaikuttaneen häneen. Ja nyt hän oli tullut pyytämään neuvoja ja saamaan kannatusta aikomaansa jyrkkään elämänmuutokseen.

Ei hän ollut ainoa luonamme kävijä tämmöisissä asioissa, eipä edes ainoa ylioppilaskaan. Ja meillä oli tapana, melkeinpä sääntönä, kylmästi neuvoa ajattelemaan kolmesti ja neljästi päänsä ympäri, ennen kuin ryhtyi ilman ylivoimaista sisäistä pakkoa muuttamaan elämänsä ulkonaisia olosuhteita. Kokemuksemme mukaan jo se seikka, että tultiin ulkonaisen menettelyn suhteen neuvoja kysymään, osoitti, ettei kipinä ollut osunut sytyttävään kohtaan. Emme siis Isohiidenkään suhteen semmoisia neuvoja säästäneet.

Mutta muutaman vuoden kuluttua saimme syrjästä päin kuulla, että hän todella oli luopunut perintöosastaan muiden sukulaisten hyväksi ja ruvennut elämään "päivästä päivään", se on nykyisyydessä, huomisesta huolimatta. Kerrottiin hänen vaeltavan paikasta toiseen tavallisena puuseppänä, kirvesmiehenä, varattoman kansan rakennustöissä, kaikkialla vain ruokapalkasta suorittaen häneltä pyydettyjä tehtäviä.

Ja pian me saimme jälleen nähdä hänet kasvoista kasvoihin. Varhaisena kevätaamuna hän tuli ylös mäelle kulkien koivikkotietämme. Hänen yllään oli sininen työläisenpuku ja selässä tuohikontti. Hän tuntui kuin kasvaneen entisestään, hänen päivettyneet kasvonsa uhkuivat terveyttä, ja silmistä ja hymyileviltä huulilta kuvastui onni ja ylevä rauha.

Hän oli tullut auttamaan meitä uuden asumuksen rakentamisessa ja jäi luoksemme melkein koko kesäksi, kunnes rakennus valmistui.

Nyt Elisabet sai tutustua ihmiseen, jolla oli kokonaan sama usko kuin hänellä itsellään. He olivat niin samaa mieltä kaikissa kysymyksissä, ettei heillä tuntunut olevan paljonkaan puhumisen ja selittelemisen aihetta. Jo puolesta lauseesta toinen ymmärsi toisensa, he vain nyökäyttivät päätänsä ja lauseen lopettaminen oli tarpeetonta. Enimmäkseen he vain hymyilivät toisilleen.

Kunpa semmoinen mies voisi arvata, millaisen rakkauden syvyyden hänen olemuksensa herättää! Vielä hänen kuolemansakin jälkeen tuntee hänen elävän läsnäolonsa. Häntä kaipaa niin kuin kaipaa auringonpaistetta. Hän oli todistamassa, että todella on olemassa, vieläpä ihmisille tarjona, ihan erikoinen, uusi elämä uskossa elävään nykyisyyteen ja vapaana huomisen huolista. "Onni onkin juuri siinä, ettemme tiedä mitään tulevaisuudesta, emme omastamme emmekä muiden, ja saamme elää nykyisyydessä, vapaina kuin taivaan linnut", — oli hänellä tapana sanoa. Tunnustelimme omin käsin ja näimme omin silmin, että oli saavutettavissa se, mitä olimme epäilleet mahdottomaksi. Näimme edessämme rakastetun tien, jota olimme pitäneet olemattomana, epätodellisena. Näimme utuisen ihanteemme taivaista maahan tuoduksi.

Näitä kahta vastakohtaa toisiinsa verratessaan Elisabet usein epäillen tuumaili, voiko heidän niin peräti erilaisia minujansa mitenkään yhdistää samaksi olemukseksi, ikuiseksi, kuolemattomaksi minuudeksi, jota Jeesus sanoi Jumalan Pojaksi. Olivathan heidän alkuperäiset elämänvaikuttimensa — Boldtilla vivisektion vastustaminen ja Isohiidellä köyhimmän palveleminen — kotoisin samasta elämänlähteestä, rakkaudesta. Heidän kummankin minuuden pohja oli siis sama. Ja se, että he näennäisesti olivat menneet niin eri suuntiin, Boldt anarkistiksi ja Isohiisi miltei ihanneihmiseksi, olisiko se riippunut vain muiden ihmisten erilaisesta vaikutuksesta heihin: kumouksellisten vaikutuksesta Boldtiin ja Tolstoin vaikutuksesta Isohiiteen, siitä, että Boldtiin oli pesiytynyt tuo ikivanha, pakanallinen usko väkivaltaan, ja Isohiiteen taas moderni kristillisyys, kaiken väkivallan kieltäminen, elämä nykyisyydessä.

Tämä kysymys ei tahtonut oikein selvitä Elisabetille.

Hän tunsi vain, että tuo samastus täytyi voida tehdä maailman kaikkein suurimpienkin vastakohtien välillä.

XV. ELISABET MUUTTAA VIEREMÄSTÄ.

Vaikka siis oli tapahtunut ja yhä tapahtui paljon semmoista, mikä vähensi Vieremän entistä merkitystä työväen ja pikkueläjäin kokouspaikkana, kuten lainakirjaston siirtyminen Tietolaan, tolstoilaisuuden täydellinen tappio sosialismin rinnalla, suoran väkivaltaisen kumousopinkin yhä kasvava vetovoima ja kaikkien aseettomuusesitelmien jääminen kuulijoita vaille, ja vaikka tämä kukistuminen olisi voinut suuresti lamauttaa Elisabetin mieltä, jopa sammuttaa hänen innostuksensa, ei niin kuitenkaan käynyt. Hänen intonsa ei voinut milloinkaan olla ravinnon puutteessa.

Isohiiden Rantalassa oleskelun jälkeen hän oli vain yhä lujemmin vakaantunut uskossaan, että ainoastaan omakohtainen edistyminen omantunnon seuraamisessa saattoi merkitä jotakin maailmallekin, saarnaileminen ei mitään. "Ihmisen valtakunta on vain tässä", — sanoi hän viitaten käsiinsä ja sillä tarkoittaen, ettei ihmisen valta ulettunut maailmaa muuttamaan muuten kuin vain hänen omalta kohdaltaan eli että valtapiirin laajentaminen omien käsien ulottuvilta johti väkivaltaan ja turmeltumiseen.

Vieremän omistaminen, joka oli hänestä noin kymmenen vuotta sitten tuntunut suureltakin edistysaskelelta verrattuna hänen entiseen elämäänsä kuvernöörin ja senaattorin rouvana, alkoi nyt vuorostaan tuntua pikemminkin edistymisen esteeltä kuin sen auttamiselta. Seuraavista syistä.

Toisten työssä olevalla ihmisellä ei ajan pitkään riitä tarmoa aina vain "komentamaan itseänsä", vaan hänestä tuntuu melkein helpotukselta, kun joku toinen ottaa häntä komentaakseen, nuhtelee häntä laiskuudesta ja määrää hänen tehtävänsä. Ja niinpä oli vuosien kuluessa osoittautunut välttämättömäksi pitää töiden menoa hiukan silmällä, ehkä vähän jo komentaakin. Satunnaisempien palvelijain suhteen oli täytynyt tulla siihen kokemukseen, että "mitä enemmän vapautta heille antaa, sitä vaativaisemmiksi he tulevat". Varmaankin on asianlaita niin, — ajatteli Elisabet, että ihmisessä, palvelijassakin, piilee synnynnäisen tasa-arvoisuuden vaatimus, ja niin kauan kuin se ei ole herännyt, voi ihminen tyytyä elämään ala-arvoisempanakin. Mutta heti kun se on herätetty — ja sen herättää useimmiten juuri tasa-arvoinen kohtelu, — ei palvelija voi vaatimuksissaan pysähtyä, ennen kuin hän on saavuttanut täyden tasa-arvoisuuden, sillä oikeastaan vain täysi tasa-arvoisuus on tasa-arvoisuutta. Tolstoi oli esittänyt siitä asiasta vertauksen. On kaksi vesisaavia. Toisessa on vedenpinta alempana kuin toisessa. Mutta heti, kun saavit yhdistetään pohjaputkella, täytyy vesien tulla luonnon pakosta keskenään täydellisesti tasapintaisiksi. Mikään alempana oleminen ei voi enää tulla kysymykseenkään.

"Mitä parempi heille on, sitä pahemmiksi he tulevat", — sanoivatkin rouvat piioista.

Mutta tämmöinen vaara ei suinkaan saanut horjumaan Elisabetin uskoa tasa-arvoisena-kohtelemisen velvollisuudesta.

Hänessä horjahti vain usko siihen, että maatilan omistaminen ja siinä isännöiminen olisi muka ollut totuudenhengen edessä erikoisesti ansiollista, saavuttamisen arvoista. Jos ihmisen edistyminen riippui hänen hyvien suhteittensa edistymisestä ympäröiviin ihmisiin, niin isännäksi asettuminen renkien ja piikojen keskelle ei suinkaan ollut mikään paras mahdollinen suhtautuminen ihmisiin. Sen täytyi päinvastoin vihdoin tulla esteeksi edistymiselle. Sillä täyttä tasa-arvoisuutta ei voi syntyä kahden ihmisen välillä, jotka ovat toisiinsa isännän ja rengin suhteissa. Palkasta palveleminen ja palveluttaminen synnyttää kieron välin, josta ei voi päästä muuten kuin tämmöisestä suhteesta irtautumalla. Oikeassa suhteessa toiseen ihmiseen voi olla vain vapaaehtoisesti häntä palvelemalla, niinkuin Isohiisi oli sanonut ja tehnyt.

Mitään välitilaa ei ollut, vaan ainoastaan: joko — tahi.

Elisabet oli kyllä koettanut lieventää tuota yhä tuntuvammaksi käynyttä kierouden tunnetta jos jollakin tavalla: komentamattomuudella, avuliaisuudella, henkisellä veljistymisellä, mutta noista yrityksistä oli sama kierous alkanut tuntua yhä vain selvemmin. Sitä ei voinut välttää edes niinkään luonnollisissa tasa-arvoisuuden alkeissa kuin yrityksissä syödä palvelijain kanssa samoja ruokia ja saman pöydän ääressä. Sillä palvelijat tavallisesti otaksuvat tuolla järjestelyllä vain tahdottavan valvoa, etteivät he söisi liian paljon voita eivätkä pistelisi poskiinsa liikoja annoksia. Keskustelu yhteisen ruokapöydän ääressä oli kummaltakin puolen tavallisesti luonnotonta ja pingoitettua, ja summa oli, että suhteiden kierous tuntui melkein kiusallisimmalta juuri näiden yhteisateriain aikana, joten pöydän äärestä nouseminen näytti antavan palvelijoille suloisen vapautuksen tunteen.

Kun Elisabetille vähitellen kävi päivänselväksi, ettei emännän ja palvelijain suhteissa voinut olla mitään välitilaa, jossa tuota kiusallista kieroutta ei olisi tuntunut, oli hänelle ilman muuta myös selvänä, että loppujen lopuksi Isohiiden menettely oli ainoa vapautuksen tie eli siis, että oli mentävä eteenpäin.

Isohiisi oli kuitenkin luopunut paitsi perintöosuudestaan myöskin "omaisistaan" siinä merkityksessä, että hän oli katkaissut perhesiteensä näihin ja antautunut palvelemaan köyhiä, hänelle täysin vieraita ihmisiä, katsoen ihmisten olevan sukua toisilleen vain sen perusteella, että olivat "saman Isän lapsia".

Elisabet kyllä ymmärsi tämän menettelyn ja piti sitä ainoana täysin johdonmukaisena ajatustapana. Mutta itse puolestaan hän ei voinut edes ajatellakaan sellaista omaisista luopumista.

Kuinka hän olisi voinut jättää esimerkiksi Kasperia, joka oli juuri kadottanut vaimonsa ja jäänyt neuvottomaksi alaikäisten lastensa kanssa?! Elisabet oli juuri palannut Kuopiosta miniänsä kuolinvuoteen äärestä ja luvannut täyttää hänen viimeisen pyyntönsä: ottaa lapset suojaansa, erittäinkin pienen tyttären, hänen rakkaan Ainonsa. Kasper itse puolestaan oli taloudenhoitoon aivan tottumaton, hyvä kun hänen hermonsa kestivät opettajatoimenkin. Ja nyt aikoi Kasper vielä kaiken päällisiksi muuttaa Helsinkiin, joten Elisabetin apu olisi ollut yhäkin enemmän välttämätön.

Tämä Kasperin auttamisen ajatus oli tullut avuksi Elisabetille itselleen siinä mielessä, että se teki Vieremästä luopumisen hänelle välttämättömäksi, joten hänen ei enää tarvinnut horjua noiden omakohtaisten henkisten syiden punnitsemisessa eikä liioin asetella vaakaan itsekästä, väkisin yhä palaavaa ajatusta siitä, miten vaikeaksi hänen tulee jättää Vieremän tutut pihapolut, sen niityt, metsiköt, järven ranta ja vielä nuo rakkaat tuolla mäellä.

Elisabet siis möi Vieremän.

Maanarvo oli vähän noussut, joten hän olisi saanut pienen voitonkin, mutta hänen rahansa hupenivat pian, sillä hän antoi tavallisesti niille, jotka hänen mielestään tarvitsivat kipeämmin kuin hän itse, ja niin kävi nytkin suurimman osan kauppahinnasta.

Itse hän tosin joutui täten vielä varattomammaksi kuin oli jo entuudestaan ollut, sen jälkeen kuin oli luopunut suomalaisesta eläkkeestään. Mutta hänellä oli vielä tuloja niistä rahoista, joita Venäjän valtio maksoi kenraalien leskille. Ja sitä paitsi köyhyyshän oli melkein juuri sitä, mihin hänen mielestään oli pyrittävä, eikä hän siis mitenkään voinut pitää sitä minään vitsauksena. Sitä oli päinvastoin — niinkuin Tolstoin sadussa sanottiin ja niinkuin Isohiisikin oli todistanut — pidettävä pikemminkin onnena, koska vain itse mitään omistamatta saattoi todellisesti, ruumiinsa ja henkensä kaikilla voimilla, kieräilemättä suhtautua oikein kaikkiin ihmisiin.

Tämän askelen otettuansa hän ei enää tuntenut epävarmuutta tuossa maailmanparantamiskysymyksessä, vaan tiesi seisovansa varmalla pohjalla. Kunhan vain jaksoi aina pysyä tuomitsematta niitä, jotka yhä edelleen koettivat parantaa ympäristöänsä eikä itseään ja sen tarkoituksen nimessä käyttivät väkivaltaa!

Mutta lopullisen varmuuden siitä, että tuo hiljainen ja näkymätön "yksitellen-teoria" todella oli ainoa tie, jolla yksityinen ihminen saattoi maailman parannukseen vaikuttaa, antoi hänelle se suuri pettymys, minkä sisälsi maailmansodan syttyminen vain neljä vuotta Tolstoin kuoleman jälkeen! Todella mikä toiveiden murskautuminen! Niinkö peräti vähitellen maailma on muuttava muotoansa, että kaikkien piti ensin sisäisesti muuttua Tolstoin kaltaisiksi, lakata vainoja pelkäämästä, luopua omaisuudestaan, omaisistaan, — ennen kuin siitä saattoi jotakin tulla! Ja nyt kaikki, kaikki olivat yhtyneet hirmuisimpaan väkivaltaan, mitä maailmassa oli koskaan tapahtunut. Sosialistitkin. Eipä ollut tullut mitään heidänkään sodanvastustamisestaan. Eivät hiiskahtaneet mitään edes siitä, että heidän pääjohtajansa Jaurés, ainoa, joka uskalsi sotaa vastaan puhua ja kirjoittaa, murhattiin Pariisissa. Kaikki nuorsosialistitkin marssivat nyt kauniisti riveissä!

Tämän jälkeen olisi todella ollut melkein naurettavaa enää uskoa mihinkään "yht'aikaa-teoriaan". Ja sen vuoksi ei Elisabetista koko tuolla maailmansodalla ollut yhtään mitään merkitystä, tulivatpa sen vaikutukset millaisiksi tahansa. Sen ainoa hyöty saattoi olla vain se, että suunnattomat kärsimykset jälleen opettavat uudelle sukupolvelle, mihin väkivalta johtaa. Ja häntä kauhisti ajatella, mihin kärsimyksiin ihmisten täytyikään vielä joutua, ennenkuin heidän uskonsa väkivaltaan häviää!

Koko sodanajan Elisabet asui pienessä huoneistossa Siltasaarenkadun 5:ssä Kasperin ja tämän tyttären Ainon kanssa. Huoneiston useimmat ikkunat antoivat leveälle kadulle, jossa aina liikkui loputtomia työläisjoukkoja matkalla tehtaisiin tai tehtaista, tämän kadun ollessa ainoa kulkuväylä Sörnäisiin. Tämä kaupungin ehkä meluisin katu pauhasi lakkaamatta hänen korvissaan, jotka olivat jo tottuneet maaseudun tyyneen rauhaan. Onneksi Elisabet ei milloinkaan antanut minkään ulkonaisen asian häiritä ajatuksiansa. Hän oli tosin "vetäytynyt maailmasta" eikä ottanut juuri ollenkaan osaa keskusteluihin sodasta tai muusta politiikasta. Mutta hänen omat ajatuksensa olivat tähän aikaan virkeimmillään, ja hänen vaiteliaisuutensa johtui vain siitä, ettei kukaan hänen luonansa kävijöistä joutanut tämmöisinä myrskyävinä aikoina kallistamaan korvaansa kuunnellakseen hänen selityksiään siitä ainoasta ja vain henkilökohtaisesta tiestä, jolla maailma oli parannettavissa, vaan kaikkia elähdytti ajatus, että tämä maailmansota nyt oli saava aikaan joitakin suuria, ennen kuulumattomia muutoksia ja parannuksia oleviin oloihin.

Mitkä siis olivatkaan Elisabetin omat ajatukset. Koskaan ennen ei hän ollut ajatellut noiden maailmanparannusaatteiden yhteydessä kysymystä sielun kuolemattomuudesta, minuuden ikuisuudesta, niin paljon kuin hän olikin sitä ajatellut erillään maailman parannuksesta.

Mutta nyt, juuri maailmansodan aikana, hänelle oli ikään kuin suurena ilmestyksenä selvinnyt, että nuo asiat olivatkin keskenään mitä kiinteimmässä yhteydessä. Noita hänen ajatuksiaan voi poimia sekä hänen kirjeistään että puheistaan.

"Jos Jumala on rakkaus, niin ihminen voi olla ikuista minuutta vain olemalla keskeytymätön rakkaus kaikkea elävää kohtaan."

"Koska muita ei voi pakottaa rakkauteen, niin ihminen voi vaikuttaa maailman paranemiseen vain toteuttamalla omalta kohdaltaan rakkauden käskyt."

"Niinpä tätä hirvittävää maailmansotaa ei voi kukaan vastustaa muulla tavalla kuin vain olemalla omalta kohdaltaan sotimatta. Ja jos semmoinen yksilöllinen rakkaudenuhri tuntuu kovin vähässä määrin vaikuttavan maailmanparannukseen, niin ehkä hänen lohduttajakseen tulee ikuisuuden tunto."

"Ihminen ei voi penikulmissa mitata rakkautensa vaikutusta. Hän voi vain omasta elämästään poistaa kaiken sen, mikä hänen kohdaltaan estää maailman onnelliseksi tulemista."

Tähän Elisabetin ilmestyksen tapaiseen selviytymiseen sisältyi vielä Jeesuksen menettelyn uudenlainen ymmärtäminen. Paitsi Jeesuksen nimenomaisia sanoja ja opetuksia, kuten: älkää tuomitko, älkää kantako vihaa, älkää tehkö vastarintaa sille, joka on paha, vaan rakastakaa vihollisianne, niitäkin, jotka teitä vihaavat ja vainoovat, on Jeesuksen oma menettelykin yhtä ainoata todistamista väkivaltaa vastaan. Taisihan tosin olla vähän kysymystä aseistakin, kun väkivallantekijät jo lähestyivät, mutta mentyään erilleen rukoillakseen ja hengessä vahvistuakseen Jeesus palasi täysin kirkastuneena, käskien ehdottomasti panna miekat pois. Ja niin hän oli valmis omalta kohdaltaan toteuttamaan kaiken sen, mistä maailman onnellisuus riippui: olemaan nousematta vastarintaan ja viimeiseen hengenvetoonsa asti kieltämään kaiken väkivallan. Väkivallantekijät tulivat. Hänen kuninkuutensa pilkaksi he puettivat hänet narrinkaapuun, panivat hänen päähänsä orjantappurakruunun ja hänen häpeäkseen ripustivat hänet alastomana puuhun, käsistä ja jaloista siihen hajalleen naulittuna. Jeesus kesti kaiken. Ja vain siksi, että hän näin suhtautui väkivaltaan, onkin hän ihmisten tie, totuus ja elämä.

"Mutta ihminen, esimerkiksi vanha vaimoihminen", ajatteli Elisabet, — "joka ei saata vastustaa sotaa siitä kieltäytymällä eikä liioin joutua ristiinnaulitsijain käsiin, — mitä hänen siis on tehtävä elämässä, jos hänkin rakastaa maailmaa ja palavasti haluaa sen vapautumista väkivallan alaisuudesta?"

Niinkuin taivaanrannan etäisyydestä sinivuoret lähenevät ja suurenemistaan suurenevat, kunnes pysähtyvät katsojan jalkain noustaviksi ja läheisin on suurin ja vaikein, niin Elisabetin näin miettiessä lukemattomat tehtävät ja velvollisuudet ympäröivät hänet. Ja jyrkimmät ja suurimmat olivat ne, jotka olivat lähimpänä.

"Nuoret luulevat, ettei vanhuksesta ole enää mihinkään, mutta hänenpä eteensä vasta tuleekin vuoria."

"Tuossa on se vuori, jonka nimi on: Rakasta Jumalaa koko sydämestäsi, koko sielustasi ja koko voimastasi."

"Tuossa seuraava, jonka nimi on: Rakasta lähimmäistäsi niinkuin itseäsi."

"Mutta vaikka jätin Vieremän enkä ole enää maanomistaja, on ympärilläni yhäkin väkeä, jotka palkasta palvelevat minua ja jotka siis eivät voi suhtautua minuun lähimmäisinä yhtä vähän kuin minä heihin. Me olemme toisillemme muukalaisia, ja me palvelemme toisiamme rahasta niinkuin kauppiaat, jotka toisiansa pettävät."

"Ja tuossa kolmas, jonka nimi on: Niinkuin tahdotte teille tehtävän, niin tehkää tekin muille."

"Ja neljäs: Suurin on se, joka on kaikkien palvelija."

"Yläluokan suhde palvelijoihin on aivan pakanallinen, eikä siinä ole jälkeäkään Jeesuksen opeista."

"Mutta koska maailmaa ei voi parantaa, täytyy antaa asiain olla niinkuin ne ovat, ja vain omalta kohdaltaan muuttaa suhteensa ihmisiin, lakata palveluttamasta itseään ja vain itse palvella kaikkia — rakkaudesta — ei hyödyn vuoksi, — niinkuin omaisia."

Ja niinpä Elisabet alkoi kiivetä uusien vuoriensa ylitse, joista juuri edessä olevat näyttivät jyrkimmiltä ja vaikeimmilta nousta. Mutta sen sijaan jo ylitsekavutut, taakse jääneet, joista yksi oli nimeltään Vieremä, eivät enää ollenkaan herättäneet mitään iäksi kadonneen kaipausta.

Päinvastoin. Sen polut, puutarhat, porkkana- ja punajuuripenkit, sen väki, sen naapurit, Sarénskat ja suutarit, sen kanat, elukat, niityt ja rannat olivat nyt ihan suloiset ajatella ja ihmeellisesti lohduttivat silloin, kun edessä olevat vuoret tuntuivat liian jyrkiltä. Vielä sekin ajatus, että siellä oli nyt uudet asukkaat ja omistajat, jotka tietysti tahtoivat tehdä Vieremän entistäkin viihtyisemmäksi, antoi ihmeellistä onnea ja rauhaa. Joten hän rakasti Vieremää, omistamatta sitä, nyt ajatuksissaan "melkein satakertaisesti enemmän kuin ennen omistaessaan sen".

XVI. ELISABETIN KIRJEESTÄ OLIALLE.

Olia, Elisabetin nuorin sisar, oli jäänyt bolshevikki-vallankumouksen puhjetessa Venäjälle. Aavistaen, että se merkitsi heidän lopullista eroansa, hän oli lukemattomia kertoja pyytänyt Elisabetia kirjoittamaan hänelle jotakin itsestään ja lapsistaan näinä levottomina aikoina.

Lukemattomia kertoja oli Elisabet omastakin aloitteestaan päättänyt sen tehdä, mutta kirjoitettavaa oli kerääntynyt niin paljon, ettei hän ymmärtänyt, mistä päästä aloittaa. Ja lyhyissä kirjelapuissa hän aina vain lupaili kohta lähettävänsä "pitkän kirjeen".

Kun Olia puolestaan jokaisessa kirjeessään tiedusteli, milloin se luvattu pitkä kirje vihdoin tulee, ja kun Elisabetin omantunnon vaiva oli tämän laiminlyönnin vuoksi kasvanut suorastaan kivimuurin korkuiseksi, päätti hän viimeinkin ryhtyä kirjoittamaan ja meni sitä varten, yön tultua, huoneeseensa, koettaen olla vähimmälläkään risahduksella herättämättä viereisessä huoneessa nukkuvaa Kasperia, joka iltayöstä herättyään ei tavallisesti voinut enää saada unta silmiinsä.

Ennen kirjoittamista oli Elisabetin kuitenkin toimitettava päivän menolaskut ja liitettävä ne viikon summiin, mikä vaati pieneen nappulataulukkoon turvautumista. Tuokin toimi oli suoritettava äärimmäisen hiljaa, sillä Kasper oli, kaikista vastaväitteistään huolimatta, joskus herännyt vain nappulainkin kalinaan.

Elisabetin tarkoituksena oli kirjoittaa Olialle kerrankin kaikesta, sekä niistä merkillisistä ajoista, jotka nyt olivat Suomessa vallalla, että myöskin kaikista lapsistaan, heidän toimistaan, vaimoistaan, lastenlapsista ja vielä näidenkin lapsista, joita jo oli useita. Semmoiseen kirjeeseen oli varmasti menevä koko yö, sen hän tiesi ja siis varustausi valvomaan. Mutta kun hän aamupuoleen mennessä, kirjoitettuaan vasta Kasperista ja Arvidista, huomasi kirjoittaneensa jo viisi arkkia ja vielä oli muista paljon kirjoitettavaa, päätti hän jättää muiden lasten kuvaamisen johonkin toiseen kertaan ja lähettää tämän alun erikseen.

Kasperin terveyden hän oli kertonut huonontuneen vaimon kuoleman ja perheen Helsinkiin muuton jälkeen. Ajoittain Kasperin hermot olivat niin huonossa tilassa, ettei kouluopetuksesta tahtonut tulla mitään ja hänen edessään ei ollut muuta kuin toimialansa jättäminen.

Näistä perheonnettomuuksista ja muista vastoinkäymisistä huolimatta Kasper vain yhä enemmän syventyi uskonnollisten pulmakysymysten ratkaisemiseen, olipa Pietarissakin oleskellessaan tutkinut venäläisiä lahkolaisliikkeitä, jotka olivat hänestä näyttäneet tarjoavan jotakin uutta entisten jo tutkittujen lisäksi. Mutta nytkin oli tullut vain pettymyksiä pettymysten jälkeen: hän oli kyllä tavannut näiden uskovaisten keskuudessa joitakuita, joiden mielialan iloisuus ei riippunut suorastaan vain laulelemisesta ja kiihkorukousten kuuntelemisista uskonveljien seuroissa, vaan jotka todella saattoivat näyttää onnellisilta jopa keskellä vastoinkäymisiäkin. Mutta heissä oli toinen vika, joka oli Kasperista ehkä kaikkein sietämättömin: he eivät olleet välittömästi riippuvaisia Jumalasta, vaan pikemminkin siitä uskonnollisesta seurakunnasta, johon kukin kuului. He eivät osanneet määrätä omaa menettelyään ajattelematta ensin, miten heidän johtajansa olisi samanlaisessa tilanteessa menetellyt. Siitä taas syntyi tuo Kasperille niin vastenmielinen uskonnollisten tapojen kaavamaisuus, joka ei koskenut ainoastaan heidän ajatuksiansa, vaan ylettyi sanojen, jopa liikkeidenkin matkintaan. Johtajista itsestään Kasper oli sentään vieläkin enemmän harmissaan, sillä nämä ne vasta olivatkin oikein ihmisistä riippuvaisia, nimittäin vuorostaan omasta seurakunnastaan. He olivat uskontapoihin kiteytyneitä ja niiden pysähdyttämiä ihmisiä, joilla uskonelämä oli enintään vain jotakin entisyyden muistoa. Nyt he tuskin uskalsivat edes antautua Kasperin kanssa vapaaseen keskusteluun henkisistä asioista, sillä he pelkäsivät oman ajatustapansa kehittymistä, mielipiteittensä mahdollista muuttumista, mikä olisi tehnyt heidät seurakunnalleen kelpaamattomiksi. Heidän näennäisesti palavimmissakin julkisissa rukouksissaan tuntui jokin luotaantyöntävä tottuneisuus, pysähtyneisyys, joka herkemmälle kuulijalle teki mahdottomaksi ottaa asiaa täydestä.

Kasperin mielestä — kirjoitti Elisabet edelleen — on pääasiana kaikessa uskonnollisuudessa, että ihminen on välittömässä suhteessa Jumalaan. Semmoisen ihmisen tunnusmerkki on alituinen kehittyminen. Ja jos vähäpätöisempien seurakuntalaisten keskuudessa olikin ollut joitakin olioita, jotka hänestä olivat näyttäneet kehityskykyisiltä, niin johtavissa ei ainoatakaan. Ja väitellessään minua vastaan maailman edistymisen mahdollisuuksista hän sanoo: kuinka maailma voisi koskaan tulla yhden ja saman totuudenhengen uskoon, kun kaikki uskovat välittäjiin eikä omaantuntoonsa!

Tämä on kyllä totta. Pimeältähän näyttää, jos ajattelee kaikkea vain logiikan kannalta, niinkuin Kasper. Hän onkin tullut yhä pessimistisemmäksi. Itseäni melkein hävettää, että olen hänen vieressään niin onnellisena. En ymmärrä millä häntä auttaa. Jos yöllä munasta kuoriutuneelle kotkanpoikaselle selittäisi, että pimeälle taivaalle kohta kohoaa suuri häikäisevä pallo, joka valaisee maailman, ei hän sitä uskoisi. Kuinka ikävää, että omaa uskoansa ei voi siirtää toisen sieluun! Mutta tottapa hänelle vihdoin jokin asia vielä selviää, joka antaa hänelle rauhan. Sitä hän itsekin toivoo.

Kaikki olisi hyvin, ellei hän niin rasittuisi noissa ihmisten uskon kaivelemisissa. Hänen hermonsa ovat käyneet niin huonoiksi, että koulutoimen jättäminen näyttää käyvän välttämättömäksi. Pitkä lepo ei ole mitään auttanut ja loman jälkeen hän aikoo ottaa eron. Toimeentulon kysymys häntä tietysti kovin huolestuttaa ja lisää hänen synkkien hetkiensä lukua. Mutta vaikka hän itse toivoo vielä niin parantuvansa, että voi ryhtyä johonkin työhön, en minä sitä oikein usko. Kaikki ansiotyö on hänelle vähitellen käynyt mahdottomaksi, vaikka hän itse ei sitä usko. Sydämensä syvimmässä hän, ehkä tietämättään, halveksii kaikkea ansaitsemista ansaitsemisen vuoksi, työtä, jonka yleistä tarpeellisuutta hän ei näe. Ruumiillista työtä taas ei hänen fysiikkansa enää kestä. Sen puutteessa hän usein istuskelee muovailemassa kävelykeppejä kokoilemistaan kuivuneista katajanrungoista ja myöskin laatii mitä kauneimpia paperiveitsiä maatuneista ja kovettuneista puunkappaleista. Noita esineitä hän sitten lahjoittelee tutuilleen. Nämä tämmöiset veistelemiset eivät paha kyllä estä häntä ajattelemasta ja tutkimasta niitä henkisiä kysymyksiä, jotka ovat yhä vain hänen sydämellään. Hän ei ollenkaan huomaa, että tuo alituinen mietiskeleminen ja ajatusten muistiinkirjoittaminen on mitä ankarinta sielullista työtä, olipa se sitten välttämätöntä vain hänen itsensä vuoksi tai ehkä jossakin tulevaisuudessa myös maailmalle. Tuon tuostakin hänet valtaa epätoivoinen synkkämielisyys, ja kun kysyy sen syytä, hän vastaa: ah, mamma, sinä aina unohdat, minähän en tee mitään enkä voi tehdä, no? Ja kun minä siihen sanon, ainahan me jollakin lailla asioista suoriudumme, niin hän hermostuu sen johdosta, että minä muka otan asiat niin keveältä kannalta. Keveältä! Jospa tietäisit, kuinka raskaana hänen kohtalonsa painaa minua!

Miksi onkaan niin, että moniin vieraisiin voi vaikuttaa, tietämättänsäkin, mutta omaiseensa ei voi?

Ah, kunpa hän vihdoinkin löytäisi ihmisen, jonka iloon ja onneen hän uskoisi. Silloin hän varmaan omaksuisi tämän ihmisen uskon. Kaikki olisi silloin hyvin. Ja minä olisin maailman onnellisin ihminen.

Olen puhunut vain Kasperista erikseen, koska me elämme ja asumme yhdessä. Mutta minun täytyy kertoa muistakin.

Nyt on Arvidkin ollut täällä jo toista kuukautta.

Et voi aavistaakaan, mitä kaikkea täällä on tapahtunut! Mutta minun täytyy ensin puhua sinulle vähän "strategiaa", että ymmärtäisit tilanteemme.

Puolustukseksi Saksaa vastaan on Suomi ollut tulvillaan venäläistä sotaväkeä (meillä ei ole enää omaa sotaväkeä), ja nämä ovat kaivelleet maan täyteen juoksuhautoja välittämättä puutarhoista, istutuksista tai edes rakennuksistakaan, joita he ovat repineet alas tai omavaltaisesti käyttäneet asunnoikseen. He ampuvat kenen tahansa tai vievät Venäjälle vankiloihinsa, eikä vallattomuuksilla ole mitään rajoja. Se on aivan kuin uutta Suomen valloitusta, eikä täällä ole vielä milloinkaan ollut niin kauheata venäläisvihaa kuin mikä nyt vallitsee. Mutta ei siinä läheskään kaikki paha.

Kaivaus- ja patteritöihinsä he ovat käyttäneet suuret määrät suomalaista työväestöä, joka on niihin mennyt osaksi pakosta ja osaksi myös hyvien päiväpalkkojen houkuttelemina. Mutta nyt on täällä Suomessakin olevan venäläisen sotaväen miehistö läpeensä vallankumouksellista, ja kiihotus on vaikuttanut suomalaiseen patteritöissä olevaan työväestöön ja sitä tietä levinnyt kaikkialle. Suomalaiset ovat imeneet itseensä valmiita kumouksellisia teorioja venäläisiltä, jotka ovat niitä pohtineet jo Nikolai I:n ajoista asti (ja mekin olimme silloin vallankumouksen puolella, niinkuin kaikki oikeat sivistyneet, vaikka sinä et taida niitä aikoja muistaa). Suomalaisen alaluokan pitäisi muka tehdä vallankumous omaa yläluokkaansa vastaan ja venäläisten omaansa. Sytykerisuja on nyt täälläkin heitelty joka paikkaan ja valkea tutisee kaikkialla, vaikkei olekaan vielä ilmiliekkiin leimahtanut. Kovin kuivia risuja, eikä taida auttaa enää mikään. Juuri toivottiin sodan ehkä loppuvan, niin uusi väkivalta jo alkaa.

On kuitenkin optimisteja, jotka eivät näe mitään, vaikka meidänkin työväkemme on jo perustanut "punaisen kaartin" uudelleen, niinkuin ennen sen Kockin aikoina. Ihmiset ovat kuin päästään sekaisin, tämä kaikki on tullut heille niin odottamatta. Kaikki ovat kaduilla tai seisoskelevat toreilla ja keskustelevat. Mitään oman maan hallitusta ei oikeastaan ole olemassa, vaan kaikkialla on vain venäläisiä vallankumouksellisia, joita taitaa johtaa se teidän Kerenskinne. Kaupungissa on poliisikunta jonkinlaisessa lakossa ja järjestystä hoitavat työväen valitsemat miehet, joita sanotaan "miliisiksi".

Arvid tuli maalta ja hän on vain lisännyt yleistä sekaannusta, vaikka hänen tarkoituksensa oli toinen. Ensin hän rupesi muutamien teosofien kanssa keräämään avustuksia kaupungin köyhille, mutta ajattele, mitä hän sitten teki! Hän meni siihen suureen kirkkoon, joka on senaatintorin luona ja jossa on vielä kiviportaat, sinä tiedät, ja alkoi siellä puhua omin luvin, saarnan loputtua ja papin kiellosta huolimatta. Seuraavina sunnuntaina hän samalla tavalla piti puheita vielä muissa kaupungin kirkoissa ja herätti vastaansa aivan hirvittävän paheksumisen, ei tosin työväen joukossa, vaan sitä enemmän sivistyneiden. Erittäinkin tuomitsivat häntä kaupungin päälehdet, sekä suomalaiset että ruotsalaiset, ja eräässä lehdessä lausuttiin julkisesti ihmettely, etteivät omaiset ole ottaneet häntä hoitoonsa. Sillä monet pitivät häntä mielisairaana.

Kasper, joka seurasi häntä kaikkialla, sanoi, ettei hänen puheissaan ole mitään järjetöntä, ja näytti hyväksyvän hänen menettelynsä. Ja kuinka voisin minäkään pitää häntä mielisairaana, kun kaikki, mitä hän puhuu, on juuri minunkin syvintä uskoani?

Mutta miksi kirkossa? — sanovat ihmiset, nekin, jotka muuten hyväksyvät hänen ajatuksiansa. Ja samaa olen minäkin häneltä kysynyt. Hän vastasi minun omilla sanoillani, joita usein olin käyttänyt heidän vielä lapsina ollessaan, "ettei mikään uskonto voi olla totuutta ylempänä". Hän sanoo, ettei totuudensanoilla voi kirkkoa eikä siellä kävijöitä loukata, vaan päinvastoin on kaikkein tärkeintä saada ihmiset ymmärtämään, että totuuden sanominen pyhittää kirkon eikä päinvastoin. Minä voin hyvin ymmärtää hänen ajatuksensa ja myönnän senkin oikeaksi, että maailman eri kansat eivät voi milloinkaan yhtyä toisiinsa, ennen kuin he tunnustavat yhden ja saman Jumalan, mutta sen he voivat tehdä vain, jos luopuvat lahkolaisuudestaan ja dogmeistaan ja tunnustavat ainoaksi jumalaksi yksinkertaisen totuudenhengen eli omantunnon, joka käskee rakkauteen ja kieltää väkivallan ja on yhteinen maailman kaikille ihmisille. Minun täytyy päinvastoin olla onnellinen, että minun oma sisin uskoni on hänen välityksellään tullut näin sanoihin puetuksi, ja ehkä myös siitä, että se on tapahtunut kirkossa, jota monet ihmiset pitävät kaikkein pyhimpänä paikkana.

Eräänä päivänä auto pysähtyi portaamme eteen ja siitä nousi ylös meille kaksi herraa kysyen Arvidia, joka silloin asui luonani. Toinen noista herroista oli poliisimestari ja toinen miliisin päällikkö. He olivat kaikessa sovussa yhdessä tulleet vangitsemaan häntä. Minä sanon sinulle Olia, olen pian 80-vuotias, mutta en ole koskaan eläessäni kauhistunut niinkuin nyt sitä ajatusta, että Arvid vietäisiin vankeuteen. Tiedänhän minä että pitäisi olla peloton ja suostua totuuden puolesta uhrauksiin, mutta minä nähtävästi en ole luotu semmoiseen. Vangit syövät siellä hapanta ruisleipää, suolakalaa ja kaljaa, viikon kuluttua hän olisi vatsakuumeessa, siitä olen varma, hän menehtyisi tai vielä rupeaisi nälkälakkoon! Ei, Olia! Joku isä voi rakkaudesta maailmaan antaa ainoan poikansa ihmisten raadeltavaksi ja ristiinnaulittavaksi, mutta äiti ei voi sitä milloinkaan tehdä.

Luultavasti Arvid huomasi minun tuskani ja epätoivoni, koska hän pyysi nuo herrat eri huoneeseen, jossa he sitten kolmisin jotakin keskustelivat. Sen verran saatoin kuulla, että he vaativat häneltä lupausta olla enää jatkamatta kirkkopuheitaan. Joka tapauksessa olivat ajat niin levottomat, ettei vangitsemisesta tullut sillä kertaa mitään.

Tähän keskeytyi Elisabetin kirje. Sen muodostivat toistaiseksi monet kynällä kirjoitetut konseptilaput, jotka oli kaiketi aikomus kirjoittaa puhtaaksi.

Oli jo aamu ja maaliskuun kevätaurinko nousemassa.

XVII. MITÄ ELISABET NÄKI IKKUNASTA ja mitä sitten tapahtui.

(Koottu seuraavien öiden konseptilapuista.)

Eräänä päivänä, pari viikkoa edellisten tapausten jälkeen, istuin huoneessani, josta ei näe kadulle, ja ihmettelin, miksi ei kuulunut mitään autojen törähdyksiä eikä tavallista kuormien räminää. Kun sitten alkoi kuulua lähestyviä hurraa-huutoja ja ihmisäänten sorinaa, menin kadunpuoleiseen huoneeseen, etkä voi uskoa, mitä sain nähdä.

Sinä muistat, että meidän ikkunastamme näkyy koko tuo leveä Siltasaarenkatu kolmannesta kerroksesta. Ihmiset alhaalla kadulla hurrasivat ja huiskuttivat nenäliinojaan ja katselivat kaikki työväen talolle päin odotellen kulkuetta. Vastapäisten kivimuurien ikkunoista huiskuteltiin myös ja katukäytävät olivat täynnä kirjavaa yleisöä, enimmäkseen työväkeä, joista monet juoksivat kulkuetta kohden siihen yhtyäkseen. Muutkin tulivat nyt katsomaan ikkunasta tätä jännittävää näkyä.

Pian saimmekin nähdä ihmeellisen joukkueen lähenevän työväentalolta päin, ja sen tullessa leveä katu täyttyi meluavista saattajista, naisista, jotka kasvot hehkuvina ja toinen toistaan äänekkäämmin hurraten koettivat osoittaa, että kyllä hekin, ja pojat, jotka punaisia lippuja huiskuttaen riemukkaina ja hurjina juoksentelivat sinne tänne, kun kerrankin tapahtui jotakin vapaata ja oikein heidän mieleistään.

Kulkueen saapuessa ikkunamme kohdalle saimme nähdä, että siinä esitettiin "veljeilyä", samanlaista kuin olet varmaan kuullut tapahtuneen sodankin aikana, jolloin vihollismieliset miehistöt kummaltakin puolen nousivat juoksuhaudoistaan ja veljistyen tapasivat toisensa tantereella. (Jotkut täällä sanovat, että sodan lopettaminen käy välttämättömäksi tämäntapaisten oireiden vuoksi.) Tämä veljeily oli nyt kadullamme järjestynyt niin, että venäläiset sotamiehet sekaisin suomalaisten työläisten kanssa seurasivat toisiaan pitkässä työväentalolta keskikaupungille liikkuvassa rivissä. Hurraa-huutojen kaikuessa he etenivät pidellen toisiaan kädestä ja tanssahdellen. Kutkutti vähän nauruhermoja, kun vertasi, miten kevyesti venäläiset hyppelivät ja miten jurosti, katse maahan kiintyneenä, ikäänkuin vähän häveten tanssin julkisuutta, suomalaiset ottivat kömpelöitä polkka-askeliaan. Mutta nauraa ei voinut, kun näki, kuinka totisesti ja hartaasti tämä toimitus suoritettiin suomalaisten puolelta ja kuinka hurjassa ilossa venäläiset tanssivat, ikäänkuin koettaen pitää tanssiopetusta uusille veljilleen.

Emmekö olisi ennen muinoin sinun kanssasi, Olia, iloinneet, jos olisimme odottamatta saaneet nähdä venäläisten ja suomalaisten viettävän keskenään jotakin sovintojuhlaa? Olisiko meille voinut mitään sen iloisempaa tapahtua? Aleksander sanoi aina, että suomalaiset ja venäläiset ovat muinaisista ajoista asti aina taistelleet ja sotineet keskenään ja että siksi ei ole ihme, että keskinäinen viha on heissä ihan kuin jotakin synnynnäistä, joka ei koskaan lähde pois. Kuinka minä olenkaan tätä asiaa itsekseni surrut koko elämäni ajan, kenenkään sitä aavistamatta! Ajatus, että tuo vihan suhde on ja tulee olemaan jotakin auttamattomasti pysyvää ja parantumatonta, on — sanon sen sinulle — suorastaan raadellut minua, vaikka en ole edes lapsillenikaan sitä milloinkaan ilmaissut, ja he luulevat, että olen kokonaan unohtanut Venäjän. Ja nytkö olisi sovinto ollut tehty?

Voi, Olia, — mitalilla on nurja puolensa. Tämä tanssi on vallankumousta, jonka pohja on verta ja väkivaltaa. Kaduilla on läjittäin sotamiesten olkalappuja, joita he ovat repineet puvuistaan ja viskelleet luotaan vallankumouksen merkiksi. Matruusit ovat ampuneet sadoittain upseerejaan ja heittäneet heidän ruumiinsa mereen, ja maaväki sekä Viaporissa että täällä kaupungissa on heitä ampunut kaduilla ja heidän kodeissaan. Patologiselle laitokselle heitä oli koottu muutamia kymmeniä ja siellä he ovat, jäätyneinä kaameihin asentoihin, omaisten nähtävinä. Eräs upseerinrouva, tullessaan laitoksesta, jossa oli tuntenut miehensä, ampui revolverilla maahan ovella seisoneen vahtisotilaan, tietysti kostaakseen. Viha muuttuu hyveeksi ja kosto ansioksi.

Mutta mitä puhunkaan sinulle, joka tietysti olet Pietarissa sinäkin nähnyt, mitä vallankumous merkitsee! Historiaa lukiessa voi vallankumousta ihailla, mutta omin silmin nähdessä voiko olla mitään kaameampaa! Sanotaan, että Robespierren aikana Ranskassa mestattiin 400 tuhatta porvaria, ja onko mahdollista, että me vain kevyesti käännämme sivua saadaksemme pian tietää, mitä kaikkea sitten vielä tapahtui? Ja onko mahdollista, että ihmiset kerran yhtä kevyesti kääntelevät sivuja, kun lukevat historian lehdiltä tästä meidän maailmansodastamme? Kauheata! Mitä sotia, mitä kärsimyksiä pitääkään ihmisten vielä läpikäydä, ennen kuin he kääntyvät pois väkivallanteoista? Tai kuinka monta poikaa jumalan täytyykään vielä luovuttaa ristiinnaulittavaksi, ennen kuin ihmiset uskovat jumalan olevan rakkauden?

Mitään kirjettä en ole voinut sinulle vielä lähettää, koska postinkulku on ollut niin epäsäännöllistä ja epäluotettavaa. Ja nyt alkaa olla jo vuosi sen kirjoittamisesta. Se, mitä minulla on vielä lisättävänä edelliseen, on kuitenkin sitä laatua, että sen saattaminen sinun luettavaksesi taitaa tulla vielä vaikeammaksi, mitä enemmän aikaa kuluu, sillä koko junankulku on pysähdyksissä ja suhteet Pietariin ovat katkenneet. Kirjoitan vain siltä varalta, että ajat joskus muuttuisivat ja ihmiset saisivat jälleen oikeuden, vaikkakin eri maissa ollen, vaihtaa kirjeellisesti ajatuksiaan ja tunteitaan omaistensa kanssa.

Meillä on tämän viimeisen puolen vuoden aikana ollut kauhea kansalaissota, voisi melkein sanoa sota ylä- ja alaluokan välillä. Semmoinen sota on paljon kauheampi kuin oikean sodan voi ajatella olevan. Ei mitään armoa kummaltakaan puolen, vaan niinkuin pedot toisiansa vastaan! En ymmärrä, voinko sinulle oikein selittääkään, kuinka se kaikki alkoi. Työväki vain tuli yhä enemmän vallankumoukselliseksi venäläisen vaikutuksen voimasta, ja kun se vihdoin yhtyi bolshevikkien vallankumoukseen, jotka tahtoivat panna toimeen kommunismin koko maailmassa, niin meidän yläluokkamme asettui semmoista aietta vastaan, ja niin tämä julma sota syttyi. Tietysti yläluokka voitti, sillä venäläiset vetivät joukkonsa pois maasta, suomalaiset punaiset jäivät yksin, ja valkoiset kutsuivat avukseen vielä saksalaisetkin.

Mutta kyllä täytyy sanoa, että rinnasta pääsi syvä helpotuksen huoahdus, kun Helsinki vihdoin joutui vapaaksi punaisten vallasta. Sillä kyllä he olivat täällä julmaa isännyyttä ja terroria ylläpitäneet. Se on jotakin aivan uskomatonta. Voit aavistaa, kuinka pahaa tämän sodan näkeminen teki Kasper-raukan hermoille. Kanuunain paukkuessa ja kuularuiskujen rätistessä hän meni ulos Tähtitorninmäen kaduille ja sieltä hän oli nähnyt, miten saksalaiset pommittivat kaupunkia mereltä käsin. Myös rantatorin varrella olevia kivimuureja he pommittivat, — sitäkin, jota sanottiin ennen seurahuoneeksi ja jossa sinäkin olit kanssamme kerran helppotajuisessa konsertissa kodikkaasti teetä juomassa, muistatko? Kajanus johti. Tähän rakennukseen nyt sattui pommi pommin perästä tehden suuria jälkiä. Sillä siihen rakennukseen olivat viimeiset punaiset piiloutuneet ja aikoivat puolustautua. Tietämättä saksalaisten tulosta he olivat odottaneet hyökkäystä vain toiselta, maan puolelta kaupunkia ja luulleet olevansa turvassa merenrannalla. Nyt, pyrkiessään pommitusta pakoon, heitä kaatui joukoittain seurahuoneen portaiden eteen, ja Kasper sanoo useiden, jotka eivät olleet saaneet kuolettavia haavoja, vielä maassakin kiemurrelleen.

Katkeruus ja viha punaisia vastaan on täällä noussut ylimmilleen, ja rankaisuretkikuntia pannaan toimeen maaseuduille. Onneksi on useita lakimiehiä, jotka vastustivat kuolemanrangaistusta, muuten ei tiedä kuinka meidän työväen olisi käynyt. Nuoret neitosetkin, joiden viattomasti kelluvat suortuvat eivät ole suinkaan tarkoitetut raivotar-kasvoja ympäröimään, sanoivat vihasta hehkuen ja pikku hampaitaan kiristellen: ne olisi pitänyt tappaa jok'ikinen!

Oikeastaanhan täytyy ymmärtää tätä vihaa ja leppymättömyyttä, erittäinkin kun ajattelee niitä lukemattomia ihmisiä, joiden poikia, veljiä, isiä on murhattu. Kostontunne on siinä tapauksessa hyvin ymmärrettävä ja niin tekisikin mieli pitää ammuttavana tai hirtettävänä roistona sellaista ihmistä, joka on murhannut minulle rakkaan olennon. Muut tuntevat kostontunnetta ystäviensä puolesta ja kaikki samanpuoluelaiset sanovat tuota tunnetta oikeudentunnoksi, ja näin kosto muuttuu kummallakin puolella oikeudeksi. Se on kauheata, ja milloin tästä sekaannuksesta voikaan tulla loppua! Ihmisten pitäisi joka aamu herätä semmoiseen rukoukseen, että he saisivat voimaa ollakseen pitämättä kostontunnetta oikeudentuntona. Ellei siihen suuntaan kehitytä, on yhtä hyvä, vaikka maailma kokonaan lakkaisi olemasta.

Sanot kai, että minun on hyvä puhua, kun ketään omaisistani ei ole murhattu. Olet vain puolittain oikeassa. Ei ole tosin ketään omaisistani murhattu. Mutta voi olla vieraitakin ihmisiä, jotka ovat yhtä rakkaita kuin omaiset ja joiden katoamisesta sydän on suruun pakahtumaisillaan. Sinähän tietysti hyvin muistat Vieremän ajoilta nuo kaksi Isohiiden veljestä, Akselin ja Eelon, joiden joku meistä, ehkä sinä itse, sanoi olevan enemmän tolstoilaisia kuin Tolstoi olikaan, sillä Tolstoi vain kirjoitti uskonsa paperille, mutta nämä elivät sitä teoissaan, ruumiillisesti palvellen kaikkein köyhimpiä, toimeentulostaan ja huomisesta huolehtimatta. Sinä sanoit itse, että semmoiset ihmiset ovat elämän suola, ja se onkin mitä parhain vertaus. Kuinka monta kertaa olenkaan sittemmin tuntenut lohdutusta ja saanut elämänhalua vain siitä ajatuksestakin, että semmoisia ihmisiä elää meidän keskuudessamme, ja siitä elävöittävästä odotuksesta, että mitä he saavatkaan aikaan kansan seassa liikkuessaan! — Mutta ajattele, Olia, ajattele kauheutta, heidät ammuttiin.

Perääntyessään Viipuriin päin punaiset alkoivat joutua hyvin ahtaalle joka puolelta uhkaavien vihollisjoukkojen ahdistamina. He siis kutsuivat aseisiin poikkeuksetta joka miehen kaikista kylistä, joiden läpi perääntyivät, ja haeskelivat vielä metsistäkin piileskelijöitä, jotka eivät olleet kutsuntaa totelleet, pakottaakseen heidät taistelemaan valkoisia vastaan. Mutta Isohiiden veljekset eivät olleet paenneet, vaan heidät tavattiin kotoaan. Ja he sanoivat niille kahdelle nuorukaiselle, jotka tulivat heitä hakemaan: emme voi mennä tappamaan lähimmäisiämme. Silloin nuorukaiset kysyivät Akseli Isohiideltä:

— Oletteko siis valkoisten miehiä? — Johon Isohiisi vastasi:

— Emme ole teidän emmekä valkoistenkaan miehiä, ja jos valkoiset käskisivät ampumaan teitä, emme heitäkään tottelisi, niinkuin emme aio totella teitä.

Silloin nuorukaiset menivät pois kysymään esimiehiltänsä, mitä semmoisille miehille olisi tehtävä. Ja sieltä tuli vastaus, joka kuultiin puhelimessa: kyllähän te tiedätte, mitä on käsketty tehdä.

Nyt tulivat nuorukaiset uudelleen siihen pieneen mökkiin, jossa Isohiiden veljekset asuivat, ja heillä oli kiväärit mukanaan. He vaativat veljeksiä tulemaan punaisten esikuntaan, joka oli kaukana toisessa kylässä. Isohiisi sanoi panevansa pyhäpuvun ylleen, koska niin tärkeään paikkaan oli lähdettävä, ja pyysi naisväen laittamaan sillä aikaa hakijoille kahvit. Juotuaan kahvit ja ystävällisesti puheltuaan keskenään nuo neljä miestä lähtivät matkaan. Akseli nousi toisen kiväärimiehen kanssa etumaisille rattaille ja Eelo ajoi toisen kanssa perässä tulevilla. Mutta ennen kuin he ehtivät esikuntaan, tuli vastaan korkea mäki, ja miehet käskivät heidän nousta rattailta ja mennä edeltä ylämäkeen ja seisahtua puolivälissä. He tekivät niinkuin oli käsketty. Ja kun he mäen puoliväliin tultuaan seisahtuivat ja katsoivat taaksensa, niin nuorukaiset ampuivat heidät ja raahasivat heidän ruumiinsa metsään, piilottaen Akselin kaatuneen, oksien varassa makaavan puun alle ja Eelon vähän syrjemmäs siitä sammalien alle, joita he repivät maakiven päältä. Tämä kaikki on saatu selville nuorukaisten kuulusteluista ja tutkintopöytäkirjoista ja osaksi myös erään nuoren naisen kertomuksista, joka rakasti Isohiittä ja sai ottaa haltuunsa veljesten ruumiit, jotka hän hautasi heidän mökkinsä läheisyyteen.

Mitä sanot tähän, rakas Olia? Jos olet näin suuren menetyksen johdosta täynnä katkeruutta ja vihaa murhaajia kohtaan, niin pidäty semmoisista tunteista, ennen kuin luet kertomuksen loppuun. Sama nuori, rohkea nainen, jolle Akseli oli rakentanut olkikattoisen mökin kivikkomäen harjalle ja joka oli tuonut veljesten ruumiit metsästä ja ne haudannut, ei puolestaan katsonut, että kaikki oli menetetty, kun veljekset oli ammuttu, vaan sodan päätyttyä ja murhaajien tultua vangituiksi päätti antaa maailmalle tiedoksi sen, minkä hän yksin tiesi, että nimittäin Akseli ennen viimeiselle matkalle lähtöään oli jo edeltäpäin antanut anteeksi noille nuorukaisille, mitä ikinä tulisikin tapahtumaan. Ja tämä Akselin uskottu, tietäen hänen viimeisen tahtonsa, kiiruhti nyt Lahden kaupunkiin, jonka lähistössä oli suuri leiri punaisten vankien säilyttämistä varten. Pääsy leiriin oli syrjäisille melkein mahdoton, mutta kaikista vartijoista ja pistimistä huolimatta hänen onnistui kenenkään estämättä livahtaa ensimmäisestä aukosta sisälle. Itsekin ihmetellen, mikä näkymätön käsi hänen askeleitaan johti, ja mitään pelkäämättä hän pääsi leirin keskustaan asti ja tunkeutui kansliahuoneeseen, joka oli täynnä vartijoita ja sotaherroja ja jonka hän otaksui sotaoikeuden istuntohuoneeksi. Herrat ottivat hänet puheilleen, mutta hämmästyivät suuresti kuullessaan, mitä hänellä oli sanomista. Hän näet anoi armoa noille kahdelle murhaajalle ja sanoi tekevänsä sen murhatun nimessä, joka uskonsa mukaisesti oli aina kaikille antanut anteeksi ja oli tässäkin tapauksessa varmasti niin tehnyt. Tietysti tuomarit vain uteliaisuudesta ja omaksi hauskuudekseen kuuntelivat tämmöisiä outoja puheita, sillä vaikka Kristuksen oppia on saarnattu jo lähes kaksituhatta vuotta, on tuo anteeksiantamuksen oppi ihmisille yhäkin niin vieras, niin outo ja hämmästyttävä, että sen kuuleminen pöyristyttää heitä. He sanovat: minkä vaarojen alaisiksi joutuisimmekaan, jos aina antaisimme anteeksi! — Vainko siis pelosta ei uskalleta noudattaa tätä jumalallista oppia?

Minun mielestäni ainakin on koko tämän historian vaikuttavimpia ja liikuttavimpia kohtia juuri tuon nuoren naisen vilpitön anteeksiantamus ihanteensa ja rakkautensa murhaajalle. Isohiisi-veljesten sankarimainen väkivallasta kieltäytyminen ja erittäinkin tuon naisen anteeksiantamus on suuresti vahvistanut minuakin uskossani, joka niin helposti taipuisi horjumaan tämmöisinä raakoina väkivaltaisuuksien aikoina. Aloin kysellä itseltäni, olisinko minä puolestani aivan valmis olemaan tuomitsematta noita kahta murhaajaa ja muita "kommunisteja" heidän häikäilemättömien veritekojensa vuoksi? Ensin tuntui kirvelevän kipeältä, niinkuin olisi kosketeltu syvää haavaa ja niinkuin minua olisi vaadittu antamaan yhdellä kertaa anteeksi kaikki väkivalta maailmassa suursotineen, mestauksineen ja kidutuksineen. Mutta yrittäessäni päästä pahimman vaikeuden yli — ja se koski kyllä noita Isohiiden murhaajia — mieleeni tuli ajatuksia, jotka suuresti helpottivat tunteitteni selviytymistä ja johtivat minut anteeksiantamukseen heidänkin suhteensa:

Muistathan sen voudin, joka oli siellä meillä Vieremässä? Aivan tuntuu kuin olisit tutustunut häneen, vieläpä koettanut puhua hänen kanssaan suomea. Hän oli pohjaltaan mitä runollisin ja herkkätunteisin mies. Usein juttelimme talvihämärissä töitten loputtua, ja hänen ajatusmaailmansa aukeni todella niinkuin kukannuppu päivä päivältä yhä enemmän, niin että Lohja ja Vappulankylä, jotka ennen olivat olleet hänen ajatustensa rajamaita, lakkasivat olemasta hänen ainoa maailmansa ja sijaan tuli koko tämä elämää huokuva, yhtenäinen maapallo, jonka rakastamiseen ja välittömään yhteyteen hän alkoi ymmärtää Jumalan tahtovan ihmistä johtaa. Erittäin hartaana kiintyi hänen ihanteellinen lapsenmielensä kaikkiin kertomuksiin, joissa vain puhuttiin vanhojen alkukristittyjen yhteisestä elämästä, heidän omaisuutensa yhteisyydestä, heidän seurakunnistaan, joissa ylimmät olivat alimpia ja johtajina vain kaikkien palvelijat. Kansallisuuksien välisiä sotia pidimme molemmat tämän maapallon suurimpina onnettomuuksina ja olimme sitä mieltä, ettei niistä voi päästä rauhanyhdistysten avulla, vaan yksinkertaisesti vain lakkaamalla sotimasta. Mutta tässä meidän tiemme erkanivat. Vouti joutui sosialistien lumoihin eikä häntä voinut enää tyydyttää minun uskonnollinen passiivisuuteni. Tämä sodasta kieltäytymisen asia ei minun mielestäni kaipaa minkäännäköistä kiihotusta ulkoapäin, vaan on välittömästi vain Jumalan oma asia, tie, jolla hän, ihmisten omassatunnossa puhumalla, saattaa maailman yhtymään ja veljistymään. Ei. Sosialistit lupasivat sen tehdä yhden miespolven aikana, kunhan vain pääsevät valtaan. Ja niin tuli voudillekin tärkeimmäksi asiaksi tämän puolueen valtaan pääseminen ja vasta toiselle jäi yksilöllinen väkivallasta kieltäytyminen. Se linja, jonka toisella puolella on rakkaus ja toisella väkivalta, on peräti hieno ja näkymätön, ja ken kerran on astunut väkivallan puolelle linjaa, hänen edessään ei ole enää mitään rajoja, vaan päinvastoin käy usein niin, että mitä hienompi ja henkevämpi hänen alkuperäinen vaikuttimensa on ollut, sitä julmemmaksi hän tulee aatettaan väkivalloin toteuttaessaan, kunnes hän voi turmeltua täydellisesti ja koko tuo alkuperäinen ihanteellinen aate hänellä hämärtyy, ehkä unohtuukin.

Mutta luuletko, että minä voisin olla antamatta ihmiselle anteeksi vain sen vuoksi, että hän on astunut tuon hienon, melkein näkymättömän linjan ylitse, jota todella harva aikalaisistamme ollenkaan näkee, ja kun sekä omassa että vastustajan leirissä uskotaan vain väkivaltaan, väkivaltaan ja väkivaltaan!

Mitä nyt erikoisesti tulee rakkaaseen voutiini, ei hän ollut väkivallan tiellä ehtinyt kehittyä pitkälle, vaan kun tuli kysymys punaisten rintamalle lähtemisestä, puhutteli hän kauniisti paikallisessa esikunnassa olleita tovereitaan selittäen näille, että helposti todistettavasti häntä ei ole koskaan voitu talollisten renkinä ollessaan käyttää teurastustoimiin, koska hänen luontonsa panee niin vastaan kaikkea veren näkemistä, ja että hän sen vuoksi epäilee, voisiko hän ojentaa kivääriä ihmistäkään vastaan. Esikuntalaiset pitivät pienen neuvottelun ja vapauttivat hänet seuraamasta juuri rintamalle lähtevää joukkokuntaa. Sen sijaan he — suomalainen ei milloinkaan unohda huumoria — määräsivät hänet perunankuorijaksi esikunnan keittiöön.

Sodan jälkeen häntä kyllä kuljeteltiin muiden vankien mukana ristikuulusteluissa leiriltä leirille ja vankilasta vankilaan. Mutta kun ei ilmaantunut todisteita, että hän olisi ottanut osaa mihinkään murhiin tai sotilasmuonan ja heinän pakko-ottoihin tai edes saanut haltuunsa mitään kivääriä, ei hänen tarvinnut kauankaan olla pidätettynä, vaan hänet päästettiin vapaaksi.

Niin onnellisesti ei käynyt monen muun meidän tuttavistamme.

Muistat ehkä sen muurarin, joka laittoi uunit Rantalan uudisrakennukseen ja sementtilattian saunaan. Hänet ammuttiin esikuntaan kuulumisesta, jossa hänen tehtävänään lienee ollut kiväärien puhdistaminen. Hän oli taidostaan kuuluisa muurari ja kuului paikkakuntamme kunnioitetuimpiin ruotsinkielisiin työläissukuihin.

Samoin kävi myöskin ruotsalaisen Strömberg-kalastajan, jolla oli mökki kallioselänteen tuolla puolen. Hänkin kuului seutumme melkein vanhimpaan ja tunnetuimpaan työläissukuun, ja on aivan väärin luulla, että kommunismi ja rikoksellinen luonteenpiirre kuuluisivat yhteen. Päinvastoin, ainakin meidän seudullamme olivat juuri parhaat ja miellyttävimmät työläiset eniten alttiita kumouksellisille aatteille. Se on vain ajatuksen erehdys, se on vain tuon linjan yli astumista, joka tekee kaiken. Strömbergiä ei näkynyt Vieremän lukutuvassa niinä aikoina, kun sinä kävit meillä, mutta sen sijaan hänet saattoi usein nähdä varhain aamuisin istumassa keittiön rappusilla suuri kalakoppa jalkojensa juuressa odottaen, milloin keittiöstä ilmestytään kalojen ostoon. Hänen kuolemansa lienee tullut kansan suussa hyvin kuuluisaksi, ja siksi kerron sen sinullekin. Sanotaan hänen seisseen pelottomana, jäykässä sotilasasennossa sen kuopan ääressä, jonka hän oli itse omaksi haudakseen käskystä kaivanut. Kaikki komennot hän oli täyttänyt sotilaallisella palvelevaisuudella ja reippaudella, ikäänkuin olisi mielensä sekaannuksissa unohtanut, mitä oli tekeillä ja jaksamatta enää ymmärtää, kuka oli valkoinen, kuka punainen, ajatellut vain sotilaallista tottelemis-velvollisuuttaan. Kun ensimmäinen laukaus pamahti, ei hän hievahtanutkaan. Vasta saatuaan viidennen kuulan rintaansa hän oli alkanut vähän huojua ja ikäänkuin anteeksi pyytäen sotilaallisen asentonsa höltymistä sanonut ruotsiksi: nyt minun kai täytyy panna pitkäkseni. Jonka jälkeen hänen kerrotaan lyyhistyneen polvilleen ja kaatuneen kuoppaan.

Hänen molemmat poikansa myöskin ammuttiin. Ei tosin lähellä meidän seutujamme, vaan jonkin kaukaisemman kenttäoikeuden tuomitsemina.

Olen nähnyt sen kirjeen, jonka vanhempi pojista kirjoitti nuorelle vaimolleen teloitusaamua edeltäneenä yönä. Se alkoi näin:

"Rakas Alina!

Huomenna meidät ammutaan molemmat, Virtanen ja minut. Lähetän sinulle viimeisen tervehdyksen. Jää hyvästi äläkä sure minua, sillä me kaadumme uuden ajan esitaistelijoina…"

Oi, rakas Olia, kynä jo heltiää kädestäni, en jaksa enää, tuskin voin ajatella, että pystyn näitä konseptitöherryksiäni enää milloinkaan järjestämään ja kirjoittamaan puhtaaksi sinun luettavaksesi; tuntuu niinkuin silloin saisin elää kaikki nämä kamaluudet uudestaan, ja juuri siihen minulla ei ole voimia. Ehkä onkin parasta, että kaikki tämä jää silleen, sillä tuskinpa tämmöistä kirjettä voi uskoa Venäjälle menevään postiin ja täällä taas ei sillä olisi lukijaa, kaikki tietävät itse, mitä on tapahtunut.

Sen tahdon vain vielä sanoa (ettei jäisi ennen kuolemaani sanomatta), että minun mielestäni tämmöinen sisällinen sota on tuhat kertaa kamalampaa kuin oikea sota valtakuntien välillä. No ne siellä sotivat ja sotivat anastaakseen jonkin maa-alueen toisiltaan, onpa vielä sääntöjä, mitä saa ja mitä ei saa sodassa tehdä, sitten jompikumpi voittaa, rauha tehdään, vangit vaihdetaan kaikkien sääntöjen mukaan, jokainen pääsee takaisin kotimaahansa ja kaikki rauhoittuvat. Mutta sisällisessä sodassa sekä voittajan että voitetun täytyy jäädä ainaiseksi elämään samaan kotimaahan, yhdessä. Tämä tieto synnyttää vapisuttavan pelon kummallakin puolen. Täytyy päästä voittajaksi hinnalla millä hyvänsä ja vastustaja on tuhottava viimeistä miestä myöten, ettei yksikään jää kostoa hautomaan. Sisällisessä sodassa voi hyvästäkin ihmisestä tulla veripeto. Pelko se on, joka julmaksi tekee.

"Me kaadumme uuden ajan esitaistelijoina…" Varmastikaan nuo eivät ole minkään huonon miehen sanoja kuolemansa aattona. Mutta traagilliseksi tekee tuon kuoleman vasta se suunnaton erehdys, jonka uhrina mies kaatuu. Sillä voiko olla mitään järjettömämpää kuin luulla, että kommunismi — jos sen alkujuurena ja esikuvana todella pidetään muinaiskristittyjen keskinäiseen rakkauteen perustuvaa yhteisomistusta ja ihanteellista yhteiselämää — voidaan nykypäivinä toteuttaa veritöillä ja väkipakolla levittää yli koko maailman! Kommunismi, jonka kulmakivenä oli kaiken väkivallan kieltäminen ja kaikkien ihmisten tunnustaminen omaisiksi yhteisen isän vuoksi! Ja mikä voima maailmassa, mikä harhaantunut ihmisnero on tehnyt mahdolliseksi, että tämä kuulumaton luottamus väkivaltaan, tämä huutava hulluus on voinut muuttua uskoksi nuorissa, tuoreissa ihmisissä, niin että he urhoina antavat henkensä sen edestä!

Jos sinä sanoisit, että Lenin sen on tehnyt, niin minä muistuttaisin mieleesi Matti Kurikan, josta aikoinani niin paljon kerroin sinulle sinun ollessasi Vieremässä. Hänkin perusti malliyhteiskunnan, kommuunin, tarkoin onnien mielikuvittelujensa mukaan, joista hän, kaikesta arvostelusta kilpistyen, ei sallinut vähintäkään poikkeusta ja joihin hän itse uskoi niinkuin paavi omaan erehtymättömyyteensä. Minä sanon sinulle, että koko teidän Lenininne ei ole mitään muuta kuin venäläinen Matti Kurikka. Molemmilla on yhtä luja usko siihen, että heidän erikoinen pyhä tehtävänsä on suunnitella ja määrätä, miten muiden ihmisten on elettävä, mitä tehtävä. Molemmat ovat samoja modernien rajattomien itsevaltiaiden tyyppejä, joiden äärimmäisenä tarkoituksena olisi tehdä mielikuvittelunsa malliksi koko maailmalle. Ja molemmat ovat yhtä kaukana siitä evankeliumissa ilmaistusta uskosta, että ihmiset eläkööt tämän maan päällä niinkuin työskentelisivät päivätyöläisinä poissa olevan isännän puutarhassa, pitämättä sitä omanaan, asettumatta sen isänniksi ja toisten käskijöiksi, ja aina vain täyttäen tuon näkymättömän isännän tahtoa, jonka hän oli poislähtiessään heille ilmaissut. Molempien välillä on vain se erotus, että Matilla ei ollut mitään mahtikeinoja Sointulassaan, mutta Leninin mielikuvittelujen takana ovat armeijat ja verinen tsheka.

Niin, Olia, — armeijat ja armeijat — kunnes toiset armeijat tulevat ja uudet väkivallan hyökyaallot huuhtelevat maailmaa.

Oikeastaan minun piti vielä kertoa sinulle… — — —

XVIII. ELISABET ITSENÄISESSÄ SUOMESSA.

Jos — siihen aikaan kuin Elisabet muiden innostuneiden äitien mukana ompeli ylioppilaille sinistä juhlalippua tai koristeli ylioppilastalon suurta salia aiottua Snellman-juhlaa varten, johon tuo 80:n ikäinen vanhus, suomalaisuuden rakastettu herättäjä oli itse luvannut saapua, — jos siihen aikaan kansain kohtalojen tietäjä olisi kuiskannut ihmisten korvaan salaisuuden: Suomi tulee itsenäiseksi, niin olisikohan ollut Suomessa henkilöä, joka olisi enemmän ja vilpittömämmin riemuinnut kuin Elisabet? Sehän olisi ollut kuin lupaus ihmisten hartaimpien, sykkivimpien toiveiden täyttymisestä. Mitä enempää olisi elämältä enää voinut pyytää? Mikä olisi yksilölle tehnyt kuolemankin ajatuksen lohdulliseksi?

Nyt oli Suomi tullut itsenäiseksi. Ja kaikki riemuitsivat koettaen ilmaista harrasta iloaan myös toinen toiselleen, jotta tämä riemu olisi tuntunut niin yleiseltä kuin miksi sen jokainen olisi suonut.

Elisabet koetti tietysti hänkin vilpittömästi ottaa osaa tähän isänmaalliseen tunnelmaan. Mutta hänen oli vaikea riemuitsevalta ympäristöltään salata sitä sanokaamme fyysillistä kasvohermojen oikkua, joka esti häntä luonnollisesti ilmaisemasta iloaan, kiusallisesti jäykistäen hänen huuliaan ja antaen hänen tarkoittamalleen riemuhymylle jotakin noloa vinoutta, joka helposti olisi saattanut toiset vaikkapa epäilemään hänen ilonsa vilpittömyyttä, ellei hän olisi kääntänyt kasvojaan poispäin, ruvennut muka tarkastamaan sanomalehteä tai pujahtanut hetkeksi koko seurasta erilleen.

Ilme muistutti muuten juuri sitä ilmettä, joka oli Elisabetilla ollut silloin, kun hän Rantalan puutarhaseurassa ensi kerran kuuli Eugen Schaumanin sankariteosta. Silloinkin hän oli vetäytynyt pois seurasta ollakseen häiritsemättä muutamien vieraiden haltioitunutta innostusta.

"Mutta olisiko mahdollista, etten minä tässäkään Suomen itsenäistymisen asiassa osaisi olla yksimielinen kaikkien riemuitsevien kanssa!" — ajatteli Elisabet melkein kauhistuen itseänsä. Sillä kaikki riemuitsivat, eivätkä suinkaan vähiten Elisabetin omaiset, hänen lapsensa, lastensa lapset ja vielä näidenkin lapset isineen, vävyineen, miniöineen, joita oli kaikkia jo niin paljon, etteivät merkkipäivinä voineet samalla kertaa mahtua Elisabetin ja Kasperin kahteen huoneeseen. Tämän ilakoivan nuorisojoukon kokoontuessa Elisabetin ympärille ja alkaessa keskustella Suomen vapaussodan koti- ja ulkomaisista sankareista, oli Elisabetin parasta ottaa esille sukankutimensa ja olla laskevinaan sen silmukoita.

Olisikohan syynä hänen mahdottomuuteensa mennä yleisessä riemun virrassa vain hänen vanha, voittamaton kammonsa kaikkea väkivaltaa kohtaan? Jo nuoruudessaan, ranskalais-saksalaisen sodan jälkeen, kun Saksa alkoi ylpeänä koota voimiaan julistaen koko maailmalle väkevämmän oikeutta, oli Elisabet ajatellut: tämä ei lopu hyvin. Ja nythän Saksan odottamaton hajoaminen oli hänelle lopullisesti todistanut, että kaikki, mikä on rakennettu väkivallalle, hajoaa ennemmin tai myöhemmin takaisin alkuosiinsa.

Mutta tästä hänen uskostansa tiesivät ja olivat aina tienneet kaikki Eerikit, Saimit, Jannet, Ainot ja myös muut hänen rakkaimmat tuttavansa, siihen olivat kaikki jo niin tottuneet, ettei asian puheeksi ottaminen olisi voinut saada aikaan mitään noloa äänettömyyttä ja keskustelun seisahdusta. Korkeintaan olisi Eerik sanonut: no niin, niin, tiedämmehän me sinut, mamma, mutta tunnusta, että olit itsekin iloinen, kun Helsinki valloitettiin!

Elisabetilla oli kuitenkin, kuten jälkeenpäin selveni, toinen, hänen mieltänsä todella painostava tyytymättömyyden syy, ja se koski erikoisesti juuri tätä Suomen itsenäisen valtion syntyä eikä suinkaan mitään Saksan asioita tai ylimalkaista väkivallan kieltämistä.

Sille, joka Elisabetin tavoin oli elänyt Snellmanin kansallisen herätyksen nousuajat ja ottanut hänen oppinsa sivistyneistön ja kansan yhteen sulautumisesta toden kannalta, sananmukaisesti, sille ei Suomen vastainen itsenäistyminen olisi voinut kuvastua muulla tavalla mieleenkään kuin yhdessä tuon aatteen toteutumisen kanssa. Siinähän koko se voimakas, koko kansan yhteinen tehtävä, joka ennen oli antanut sisällystä ja lämpöä elämälle. Mutta nyt ei ollut semmoisesta enää kysymystäkään. Nyt olivat yhteensulautumisen sijaan kansan ylä- ja alaluokka päinvastoin eronneet toisistaan, niin että ei milloinkaan ennen ole keskinäinen viha, epäluulo, koston pelko ollut näiden luokkien välillä suurempi. Nyt oli sijaan saatu Suomen itsenäinen valtio, ja sen pitäisi muka korvata sisälliset ikävyydet. Mutta tämä nykyinen Suomen valtio — se oli Elisabetin mielestä semmoinen ihanne, johon enintään pinttyneimmät vanhan ajan ruotsinmieliset olisivat voineet tyytyä. Ilman tuota eri luokkien yhteensulautumista se oli Elisabetista vain tyhjyyttään koliseva, eloton, sydäntä ja verta vailla oleva laitos. Sillä jos jokin valtio ei voi saattaa ylä- ja alaluokkaa lähentymään toisiaan — niin mitä virkaa on koko tuolla itsenäisyydellä!

Näitäpä ajatuksiaan Elisabet tyystin salasi ympäristöltään. Sillä hän tiesi hyvin, kuinka kiihkeitä väittelyjä olisi syntynyt, jos hän olisi antanut pienimmänkin aiheen keskustelun viriämiselle tästä arkaluontoisesta kysymyksestä. Ja väittelyynkö se olisi pysähtynyt! Ei, vaan veli olisi noussut veljeä vastaan, tytär miniää vastaan, ja mielet olisivat kuohahtaneet ilmi riitaan. Vähänkö oli Suomessa tapauksia, että poliittiset erimielisyydet olivat vieroittaneet toisistaan ennen lujasti toisiinsa liittyneitä perheitä, jotka olivat muinoin yhdessä intoilleet suomalaisuuden asiasta ja lastensa avioliittojen kautta muuttuneet kuin samaksi perheeksi. Nyt saattoi tapahtua, että sen jäsenet kadulla tavatessaan eivät edes tervehtineet toisiansa. Ja kaikki on tapahtunut pelkkien väittelyiden vuoksi!

Sen vuoksi Elisabet nyt lopullisesti päätti olla milloinkaan antamatta aihetta kiivaiden väittelyjen syntymiseen ja mennä vain, edes tätäkään väitettä kenellekään tyrkyttämättä, omaa tietänsä eteenpäin kaikessa hiljaisuudessa. Hän oli huomannut, että yksi ja toinen jo epäili hänellä olevan jotakin hampaan kolossa, mitä Suomen itsenäisyyteen tulee. Yksikin varomaton sana — ja hän olisi ilmaissut koko salaisuutensa. Ilmeitänsä ja hymyään hän kerta kaikkiaan ei voinut hallita, ei ollut lapsuudestaan asti milloinkaan voinut. Siis hänellä ei olisi ollut muuta keinoa kuin ehdottomasti vaieta. Ja hän olikin päättänyt niin tehdä. Mutta nyt oli onnettomuus siinä, että tämä itsepäinen vaikeneminen, aina kun päivän polttavin kysymys tuli puheeksi, se tuntuikin aiheuttavan epäluuloja häntä vastaan!

Peräti kiero tilanne!

Ja kieräileminen oli hänelle sekin ollut lapsuudesta asti aivan mahdotonta jo senkin vuoksi, että hänen kasvoistaan aina kaikki näkyi.

Ihmeellistä, kuinka vaikeaan asemaan tämä Suomen itsenäisyys oli hänet saattanut!

Elisabet kesti tilanteen vaikeuksia pitkät ajat, kunnes ihmiset niin tottuivat hänen vaikenemiseensa, etteivät poliittisissa kysymyksissä enää kääntyneetkään hänen puoleensa, vaan puhelivat keskenään.

"Vihdoin uskovat minua kyllin tuhmaksi", — ajatteli Elisabet tyytyväisenä ja hengähti helpotuksesta.

Kului vuosikausia — ja Elisabet pysyi aina vain uskollisena vaikenemispäätökselleen. Lopulta eivät mitkään omavaltaiset kasvojen ilmeet ja jäykistymiset enää häirinneet häntä, vaikka ympärillä puhuttiin Suomen velvollisuudesta aseistautua kiireestä kantapäähän, vihan lietsomisen välttämättömyydestä vastaisen sodan varalta… Tuntui aivan kuin hänelle olisi todella ollut yhdentekevää, mitä ihmiset Suomessa hommasivat puolustuslaitoksensa hyväksi. Suojeluskunnat perustettiin, kasvatettiin ja järjestettiin ikäänkuin aivan Elisabetin huomion ulkopuolella. Armeijat luotiin, harjoitettiin, sotalaivoja rakennettiin, kivääri- ja patruunatehtaita perustettiin — kaikki se oli menevinään vanhentuvan Elisabetin ohitse.

Mutta kerran, kun oli paitsi omaisia saapuvilla myöskin vieraita, kertoi joku läsnäolleista, että nyt oli päätetty perustaa myöskin kaasutehdas — ja nimitti kaupungin, jonka läheisyyteen tehdas aiottiin sijoittaa.

— Mummo, mummo, — sanoi leikillään joku nuoremmista, Elisabetin huomiota herättääkseen koskettaen häntä polveen, — kuuletko mummo, rupeavat valmistamaan meilläkin myrkkykaasuja, mitä mummo siihen sanoo?

Elisabet ei sanonut mitään. Hän oli lukevinaan sanomalehdestä petiitillä painettuja pikku-uutisia. Mutta hänen hiukan punehtuneella ohimollaan saatoin huomata pienen suonen sykkivän tavallista nopeammin.

Kaasusota, jota maailmansodan lopulla käytiin, oli kyllä Elisabetin mielestä ollut jotakin, jota epäinhimillisempää hän ei voinut aivoissaan enää kuvitella. Pommien heitteleminen taivaasta maan päälle ja veden alitse laivojen alle hiipiminen ei vielä ollut mahdotonta kestää, mutta myrkyttää kaasulla sitä, mitä ihmisten täytyy hengittää, se meni toki jo yli hänen voimiensa.

Merkillistä oli, että vaikka hän oli kestänyt koetuksen eikä ollut hiiskunut halaistuakaan sanaa kaasusotaa vastaan ja vain ohimosuoni itsekseen sykki, kaikki rupesivat puhumaan niinkuin hän olisi antanut perustellun lausunnon semmoisen sodan hylättäväisyydestä.

— Sota kuin sota, — väitettiin hänelle, — ja kun vihollinen käyttää kaasua meidät tuhotakseen, on meidänkin käytettävä kaasua hänet tuhotaksemme.

— Sillä erotuksella vain, — lisäsi joku, — että meidän täytyy keksiä kaasu, joka on vihollisen kaasua vieläkin tuhoisampi.

— No, no, — sanoi kirkolliseksi tunnettu neiti, — eiköhän tuo jo ole liikaa, ei mitään kilpailua pahassa, olen tädin kanssa aivan samaa mieltä, eiköhän riitä, että kaasut ovat yhtä voimakkaita, täti kaiketi sanoo vain, että… (Elisabet ei ollut sanonut yhtään mitään).

Vihdoin olivat kaikki väittelijät kääntyneinä suoraan Elisabetiin päin, vaatien häntä ikäänkuin tilille sanoistaan.

— Ei sotaa ja ei sotaa, sanot sinä mummo aina, mutta sano siis kerrankin meille, mitä sinun mielestäsi Suomen olisi nykyisessä tilanteessa tehtävä?

— Mitäkö tehtävä? — toisti Elisabet, ja hänen kätensä värisivät hiljaa, luultavasti hänen viimeisten yritystensä vuoksi olla mitään sanomatta. —

— Niin, mitä olisi tehtävä uhatussa asemassamme?

Silloin Elisabet sanoi:

— Olisi pantava toimeen täydellinen aseistariisuminen. Niin, heti, ja ihan täydellinen.

Ei kukaan voinut pitkään aikaan sanoa mitään.

Kuului vain sen kirkollisen neidin nolouttaan peittävä: haha.

Silloin sanoi ensimmäinen kysyjä silmät pyöreinä hämmästyksestä ja vähän nuhtelevasti:

— Kuinka?! Silloinhan bolshevikit heti hyökkäisivät tänne!

— Luuletko niin?

— No, "luuletko"! Sehän on päivänselvää!

Lieventääkseen tilanteen kärjistyneisyyttä sanoi se kirkollinen:

— Ehkä tädillä on semmoinen usko, etteivät bolshevikit tulisi.

Elisabet sanoi tähän:

— Ei, semmoista uskoa minulla ei voi olla. En tiedä ollenkaan, tulisivatko vai eivätkö tulisi.

Elisabetilla oli nyt hyvä tilaisuus puhua, sillä kaikki olivat vaiti ja vähän hämillään. Hän sanoi selitykseksi kirkolliselle:

— No niinkuin nuokin virkamiehet ja tuomarit, jotka istuivat vankilassa omantuntonsa vuoksi, ja olihan yksi heistä istunut monta — monta vuotta Siperiaankin karkotettuna: eihän heistä yksikään tiennyt, mitä seurauksia heidän lainkuuliaisuudestaan Suomelle tulee. Päinvastoin näytti tulevaisuus hyvinkin toivottomalta.

Kun äänettömyyttä yhä jatkui ja muusta puhelusta ei tahtonut mitään tulla ja kun muutamat vieraat olisivat aikoneet jo ruveta lähtöä tekemään, sanoi Elisabet vielä:

— Ovathan monet maat ruvenneet ajattelemaan aseista riisumista, ja eikö se pikku Tanska jo ole riisunutkin?

Tuolien jo rämistessä kuului lähtevien joukosta jonkun vanhemman ääni:

— Siinä on suuri erotus, Tanskalla ei ole mitään pelkäämistä, mutta me elämme kraaterin partaalla.

Elisabet ei enää olisi voinut korottaa ääntänsä kaikkien kuuluville. Hän sanoi siis vain hiljaa sille uskovaiselle, kun tämä tuli hyvästelemään:

— Siinähän se usko juuri onkin, että mitään pelkäämättä ja ottamatta lukuun mitään seurauksia on vain omalletunnolleen kuuliainen.

* * * * * *

Tämä oli Elisabetin viimeinen lankeemus vaikenemattomuuteen.

Hän itse nimitti tapausta — "skandaaliksi".

Sen jälkeen hän ei enää milloinkaan ottanut puheeksi poliittisia asioita, taisipa lakata niitä ajattelemastakin, kun ne kuitenkin menivät omaa väkivallan suuntaansa ja etenivät yhä kauemmas siitä, mikä Elisabetin mielestä olisi ollut pääasia ja kaiken politiikan ainoa oikeutus: ylä- ja alaluokan keskinäisestä lähenemisestä.

Mutta sitä suuremmalla antaumuksella hän nyt vanhoilla päivillään koetti omissa kotioloissaan ja suhteissaan alaluokkaan kuuluviin tuttaviinsa toteuttaa vanhaa tasa-arvoisuuden ihannettaan: olla suhtautumatta ihmisiin sen mukaan, kuka oli miellyttävä ja kuka vastenmielinen, vaan kaikkiin niinkuin saman isän lapsiin, siis niinkuin rakkaimpiin omaisiinsa.

Siinähän oli edelleen Elisabetin uskon pääsisällys, nyt vain yhäkin kirkkaammaksi selviytyneenä ja aivan vapaana entisistä epäilyksistä, että maailman parannusta olisi muka ollut odotettava myöskin parlamenteistä, joukkoliikkeistä tai ulkonaisista voimakeinoista.

Ei niin, että tuo hänen lopullinen vaikenemisensa olisi osoittanut hänen uskonsa missään suhteessa edenneen tai vieraantuneen tämän maailman asioista ja muka siirtyneen enemmän haudantakaisiin asioihin.

Ei, vaan melkeinpä päinvastoin. Se, mitä uskovaiset puhuivat hänelle jostakin mystillisestä "Jumalan tahdosta", se sama Jumalan tahto vaati häneltä vain luokkatunteen hävittämistä omasta sydämestä ja tähtäsi siis juuri sen poistamiseen, mikä oli syynä tämän maailman kehityksen pysähtymiseen.

XIX. ELISABETIN NÄKÖ JA MUISTI HEIKKENEVÄT, MUTTA HÄN TULEE YHÄ ONNELLISEMMAKSI.

Mitä ensiksikin näön heikkenemiseen tulee, johtui se kaihin ilmestymisestä oikeanpuoleiseen silmään. Näköä alkoi haitata esineiden ääriviivojen hämärtyminen, joka suuresti vaikeutti kaikkia kutomistöitä, ja niitähän vailla eivät hänen kätensä olleet tottuneet olemaan. Monenlaisia silmälaseja hänelle tuotiin koetteeksi, mutta ne eivät saaneet kuteen silmukoita näkyvämmiksi. Muutaman vuoden kuluttua oli näkö niin huonontunut, että lukeminen ja kirjoittaminen tavallisten lasien avulla kävi hyvin vaikeaksi ja saattoi tapahtua vain suurennuslasin avulla, jota piti viedä sanalta sanalle ja riviltä riville. Vielä jokunen vuosi — ja hänen kai täytyi kokonaan luopua kirjeiden kirjoittamisesta, se on: seurustelusta poissaolevien omaisten ja ystävien kanssa.

Samasta syystä oli täytynyt vähitellen järjestää toisella tavalla ne ääneen lukemiset, joita he Kasperin kanssa olivat harjoittaneet säännöllisesti siitä ajasta asti, kun he parikymmentä vuotta sitten olivat muuttaneet asumaan yhteen.

Osat tässä ääneenlukemisessa oli jaettu niin, että Elisabet luki ja Kasper kuunteli katajakeppejään tai paperiveitsiään näperrellen. Kasper ei voinut lukea sydämentykytyksen vuoksi.

Useat muistokuvat tämmöisistä tilaisuuksista tulevat erittäin selvinä mieleeni niiltä ajoilta, jolloin he asuivat Siltasaarenkadun 5:ssä, sitten Topeliuksenkadun Eurecassa, mutta erittäinkin, kun he yhä halvempia vuokria hakien ja yhä laidemmaksi kaupunkia siirtyen asettuivat Stenbäckin ja Messeniuksen katujen kulmassa olevan korkean kivitalon 4:nteen kerrokseen. Se oli kaupungin melkein viimeinen talo Turuntien suuntaan.

Siellä heillä oli kaksi huonetta, molemmat pitkulaisia, ja Elisabet, joka ei enää käynyt ulkona, oli kovin mielissään, että hänen huoneestaan näkyi Turuntiellä askeltelevia ihmisiä, tosin sangen pienikokoisina, mutta Eurecan huoneesta hän ei ollut nähnyt sitäkään, ei ainoatakaan ihmistä mistään ikkunasta.

Elisabetin vanhat, tutut huonekalut tekivät uudenkin huoneen kohta tutuksi. Siinä hänen mahonkinen shifonjeensa, jonka alaskääntyvä, viheriällä veralla varustettu kirjoituslevy antoi avattaessa unohtumattoman, Viipurin ajoilta asti muistiin kotiutuneen särähdyksen. Siinä hänen kirjoituspöytänsä, jonka kohdalla seinässä pikku kehyksien ja lasien alla hänen vanhempainsa ja Pjotr Karlovitshin suuret muotokuvat, sekä pienempikokoisina muiden setien, sisarusten, heidän miestensä, vaimojensa ja lapsiensa valokuvat. Siinä hänen "etasheerinsa" vanhoine nuotteineen ja kuva-alpumeineen. Tuossa vaatimaton piano, jolla Kasper toisinaan improvisoi sävelmiänsä, tuossa vaatekaappi laatikkoineen ja perempänä alkovi rautavuoteineen ja pakkilaatikosta sommiteltuine, vaatteella verhottuine pesukaappeineen.

Mutta ennen kaikkea — keskelle huonetta on sijoitettuna Elisabetin historiallinen pyöreä pöytä, jonka ääressä on hänen alituinen istumapaikkansa, pieni pehmeä keinutuoli. Molemmin puolin seinillä on säännöllisiin riveihin nupinauloilla kiinnitetty Kasperin maalaamia pieniä taulukankaita, jotka täyttävät aika suuria seinäpintoja. Niistä ovat useat hyvin sieviä ja Elisabetille kalliita, koska ne muistuttavat hänen mieleensä niitä lukemattomia eri seutuja, joissa hän on kesiänsä viettänyt.

Nyt näen heidän yhdessä lukevan ääneen Mereshkovskia. Elisabet lukee pyöreän pöydän ääressä, sankalasit kaukana nenännipussa. Kasper, istuen pöydän toisella puolella niin, että kirkas sähkölamppu hänellekin valaisee, veistelee ihmeellistä katajakeppiä, jonka viiruisen, pitkästä maatumisesta ja taas kuivumisesta kovettuneen ja värikkääksi käyneen ainepuun hänelle on joku ystävä maalta lähettänyt. Hän veistelee, näpertelee ja viilailee puun oksamukuloita, koettaen säilyttää pyhänä niiden luonnonomaista muotoa ja kauneutta. Vähän väliä hän edentää puun luotaan, katselee sitä kummaltakin puolelta päätänsä kallistellen, niinkuin tekevät kuvanveistäjät ja niinkuin varmasti oli muinoin tehnyt myöskin setä Pjotr muovaillessaan pikku hevosia puusta tai savesta. Ei mikään poleeraus tai muu keksitty koristelu luupäädyillä ja metallirenkailla saanut Kasperilla tulla kysymykseen. Hänelle oli pääasiana vain luonnonkauneuksien löytäminen ja esille saattaminen, eikä niitä saanut koruilla banalisoida.

Mutta tuli vihdoin aika, jolloin Elisabetin täytyi tunnustaa Kasperille, ettei hänen oikea silmänsä näe enää juuri ollenkaan ja että lukiessa oli melkein parempi pitää sitä kokonaan suljettuna. Elisabet tiesi kuitenkin, että hämärteli jo vasemmassakin silmässä, ja kun Kasper toimitti lääkärin, sanoi tämä heille, että Elisabetia uhkaa muutaman vuoden kuluttua täydellinen sokeutuminen ja että kaikesta lukemisesta oli tehtävä jyrkkä loppu.

Elisabet olisi vielä koettanut käyttää tuota isokokoista suurennuslasia, sillä sehän ei rasittanut silmää, vaan vähän vain väsytti kättä, jonka piti lasia täsmällisesti kuljettaa ja pian löytää uudelle riville. Mutta Kasper ei semmoiseen suostunut.

Kasper oli aivan kauhuissaan lääkärin lausunnosta. Mamma — sokeaksi!
Tämä hirveä ajatus oli hänelle tullut mahdottomana yllätyksenä.

Kun Elisabet ääneenlukemisajan tultua taas vain otti käteensä suurennuslasin ja avasi Mereshkovskin, niin Kasper melkein suuttui häneen.

— Etkö sinä siis usko, mitä tohtori on sanonut?

— Olen itsekin jo kauan sitten aavistanut samaa.

— Äsh, mutta oletko ajatellut, mitä merkitsee olla sokeana!

— Olen. Ei näe mitään.

— Ei näe mitään, ei mitään, mamma, eikä milloinkaan enää tule näkemään, ei mitään eikä ketään.

— Ajatuksissani näen kuitenkin teidät kaikki, ja jo kauan sitten paljon selvemmin kuin silmilläni.

Kasper otti mielenosoituksellisesti kirjan omalle puolelleen pöytää ja sydämentykytyksestä huolimatta rupesi lukemaan ääneen. Elisabet työnsi huoaten suurennuslasin kauemmas luotaan ja olisi syventynyt kuuntelemiseen, ellei hänen olisi pitänyt ajatella kysymystä, miten saada Kasper uskomaan siihen täydelliseen huolettomuuteen, jota Elisabet itse tunsi oman sokenemisensa suhteen.

Mutta Kasper puolestaan oli yhä niin järkyttynyt, ettei hän voinut keskittää huomiotansa kirjan sisältöön, vaan usein pysähtyi luvussaan ja jäi vaieten tuijottamaan johonkin kirjan kohtaan.

Silloin Elisabet aina käytti tilaisuutta jatkaakseen edellistä keskustelua.

— En muista, kuinka oli nuorena, — sanoi hän, — mutta ainakin vanhana on niin, että kun ummistaa silmänsä ja ajattelee, niin elää paljon syvemmin, voi nähdä kenet tahtoo, vainajiakin, olla menneisyydessä, tulla taas nykyisyyteen, muistella Armasta, lastenlapsia, — mutta silmät avoinna ei voi nähdä kuin läsnäolevia, no, palasen Turuntiestä, ja aika rajoittaa kaiken vain yhteen pisteeseen, nykyisyyteen. Elämä on paljon köyhempää.

Kasper katsahti Elisabetiin niinkuin olisi tahtonut sanoa jotakin, mutta ei sanonut mitään, rupesipa vain lukemaan eteenpäin. Ilmeisesti hän ei kuitenkaan nytkään ajatellut, mitä luki, vaan ehkä ajatteli, mitä Elisabet oli äsken sanonut. Taas hän jäi tuijottamaan.

Ja taas Elisabet käytti tilaisuutta.

— Täytyyhän ihmisen lopulta kuitenkin ummistaa silmänsä…

Kasper keskeytti sanoen:

— Mutta mamma, sinähän puhut aivan niinkuin tahtoisit olla sokea!

Elisabet mietti vähän aikaa.

— Hm, — sanoi hän hiljaa, — ehkä se voisi olla ihmiselle hyvinkin tarpeellinen harjoitus.

— Harjoitus mihin?

— No … vaikkapa johonkin toiseen elämään, jossa ei enää näe silmillä, vaan ajatuksilla.

Kasper nousi paikaltaan ja sulkien kirjan sanoi:

— Tämä kirja ei näytä ollenkaan huvittavan sinua, minun täytyy hakea jokin toinen.

Hän toi huoneestaan Tolstoin teoksia.

Aikoinaan hän oli suomentanut useita Tolstoin uskonnollisista teoksista ja Otava oli ne julkaissut, mutta sittemmin oli tuo puuha jäänyt sikseen.

Nyt alkoivat heidän yhteiset Tolstoin lukemisensa.

Ja sen jälkeen he eivät paljon muuta lukeneetkaan kuin noita teoksia. Sillä Kasper oli uudella tarmolla kiintynyt Tolstoin tutkimiseen ja suomentamiseen. Ja Elisabet oli siitä onnellinen pitäen sitä sokenemisensa ansiona.

* * * * *

Mitä sitten Elisabetin muistikyvyn heikkenemiseen tulee, niin olihan sekin jo kauan sitten alkanut tehdä tuloaan. Mutta että se jo saattoi tehdä Elisabetille suoranaisia kepposia, sitä hän ei olisi voinut aavistaakaan.

Asia koski hänen rakkaita lapsen-lapsen-lapsiaan.

Suurena salaisuutena ja vannottaen olemaan kenellekään mainitsematta hän kertoi, että eräänä päivänä, hänen istuessaan kuten ainakin pyöreän pöytänsä ääressä, tuntematon palvelustyttö oli tuonut hänen luokseen "visiitille" yhden noista pienokaisista, tyttösen. Oli riisunut siltä päällysvaatteet eteisessä ja laskenut sen ovesta hänen huoneeseensa niinkuin ainakin muka yllättääkseen mummon.

Tyttö nauroi, pikku kuopat pulleissa poskissaan, ja ojensi kätösensä juostakseen mummon syliin.

Mummo puolestaan teki niinkuin oli aina tehnyt, milloin tuollainen rakas pikku kävijä hänen luoksensa tuotiin: näytti muka kovin hämmästyneeltä ja riemastuneena levitti molemmat kätensä vastaanottaakseen tulevan töytäyksen.

Hän otti tytön syliinsä, puristeli ja suuteli sitä ja rupesi sanomaan:

— No mutta päivää, päivää, rakas pikku…

Ja nimeä ei muistanutkaan.

Pitäen lasta sylissään hän alkoi sitä huvitella, selitteli kuvakirjan kuvia, leijonan hyökkäyksiä viatonta karitsaa vastaan ja karitsan ihmeellistä pelastusta, kertoi satuja ja sai lapsen nauramaan kohti kurkkua, mutta samalla koko ajan itsekseen ajatteli:

"Kuinka tämä voi olla mahdollista? Tunnenhan minä tämän lapsen aivan läheisesti, tunnen nuo poskien kuopat, tunnen suloisen äänen, rakastan aivan niinkuin ennenkin, olen pitänyt lempilapsenani … ja nyt en tiedä, kuka se on!"

Elisabet olisi kauhistunut tätä selvää merkkiä "henkisten voimain heikkenemisestä" tai "veren kalkkeutumisesta", niinkuin nuoret olisivat tapausta nimittäneet, ja ehkä hän olisi pillahtanut kyyneliinkin säälistä lasta kohtaan, joka istui hänen sylissään niin turvallisena eikä aavistanutkaan, ettei mummo tiennyt hänen nimeään tai edes kuka hän oli. Mutta Elisabetin pelasti nyt, niinkuin oli lukemattomia kertoja ennen pelastanut, hänen oma ajatuksensa.

"Eihän tuo tapaus", — ajatteli hän, — "oikeastaan todista muuta kuin että muistinsakin kadottanut ihminen voi elää täyteläistä rakkauselämää. Enhän minä häntä silti vähemmän rakasta… Nytkin voisi kysyä: harjoitusta mihin? Ja minä en voisi sanoilla vastata muuta kuin: johonkin. Niin, johonkin, jossa täytyy rakastaa kaikkia, mistään nimistä tietämättä. Mutta kuinka tyhmiä sanat ovatkaan, kun pitää selittää oikeita asioita!"

Nämä tämmöiset selvenemiset ne olivat hänen elämäänsä.

Usein, kun tulin hänen luoksensa ja me olimme kahden kesken, hän kiiruhti kertomaan, mitä "ajatuksia" hänellä taas oli ollut.

Niinpä hän kerran sanoi:

— Eilen illalla, Kasperin nukuttua, luin suurennuslasilla Tolstoin käännöstä Jeesuksen hyvästelypuheesta, jossa Jeesus turhaan koettaa selittää ymmärtämättömille oppilailleen, miten hänen minuutensa samastuu isän kanssa ja myös sen kanssa, joka täyttää isän tahdon. Ja niin löysin taas tuon evankeliumin ihmeellisimmän paikan: … "ja Isä ja Minä tulemme hänen luokseen ja otamme asuntomme hänessä". Tulin ajatelleeksi, että voikohan sanoilla enää paremmin selittää tuota minujen yhteyttä ja ikuisuutta?

Minä tahdoin vielä tarkemmin tietää, mitä hän ajatteli siitä minujen yhteydestä.

Hän sanoi:

— No sitä vain, että se, joka suhtautuu väkivaltaan Jeesuksen tavalla, saapi jo tässä elämässä oman ikuisuutensa tunnon.

Toisen kerran hän kertoi, miten onnellinen hän oli aina, kun nuo ajatukset hänelle tulivat.

— Ja mistä ne tulevat, — sanoi hän, — sitä ei voi kukaan ymmärtää. Ne laskeutuvat itsestään kuin sade kuivan maan päälle. Välistä herään aamulla valmiiseen ajatukseen ja olen sitten koko päivän niin onnellinen, etten keksimälläkään voisi keksiä, mitä vielä lisäksi toivoa.

Eräänä toisena päivänä hän puhui:

— Nuoret usein sanovat keskenään: mitäpä noista vanhoista, eipä olisi suurtakaan väliä, vaikkei heitä olisi. Ja totta on, että elämä on nuorille. Mutta jos he tietäisivät, miten ajatukset vanhalla muuttuvat hänen jokapäiväiseksi leiväkseen ja kuinka hyvältä se leipä maistuu, niin he itse tahtoisivat pian tulla vanhoiksi. Tästä nykyisen elämäni suuresta onnesta en haluaisi milloinkaan kuolla pois, eläisin vaikka sokeanakin ja jalat yhtä sietämättömästi kolottavina kuin nytkin tällä hetkellä. Olen kohta 90-vuotias, no, tietysti pitää pian mennäkin, eikä minulla ole oikeastaan mitään sitäkään vastaan. Mutta elämisen onnen vuoksi eläisin mielelläni vaikka 100-vuotiaaksi, — ellei se jo alkaisi olla suorastaan — skandaali, — mitä arvelet?

XX. VANHEMPIENI ROMAANI PÄÄTTYY.

Tavallisesti kaikki romaanit, jotka lukijakunnan suurinta osaa miellyttävät, "päättyvät hyvin", se on, päättyvät johonkin yllätyksen tapaiseen käänteeseen, esimerkiksi pitkien väärinkäsitysten jälkeen rakastavaiset vihdoin "saavat toisensa", tai jos romaanin päähenkilö ei ole enää mikään nuori henkilö, vaan on esimerkiksi pitkän aikaa kärsinyt köyhyyttä, hän lopulta äkkiarvaamatta saa jonkin suuren perinnön tai voittaa raha-arpajaisissa, ja lukijakunta sulkee tyytyväisin mielin paksun kirjan.

Mutta tämän romaanin päättäjäisiksi ei sen kirjoittaja voi saada aikaan minkäänlaista loppuleimahdusta. Elisabet köyhtyi köyhtymistään viimeiseen loppuun asti.

Hänen varattomuutensa tuli erittäin tuntuvaksi, kun hän bolshevikkivallankumouksen jälkeen kadotti senkin eläkkeen, jonka oli kenraalin leskenä vuosineljänneksittäin nostanut Venäjän valtiolta.

Elisabet olisi ehkä sittenkin tullut toimeen, sillä hän oli äärimmäisiin asti supistanut kaikki omat tarpeensa, mutta hänen teki kovin kipeätä ajatella, että nyt kaikki nekin, joita hän oli tähän asti vähillä tuloillaan avustellut ja jotka olivat siihen jo tottuneet, jäisivät nyt äkkiä hänen jakojaan vaille. Tässä kohden onnistui hänen avukseen pääsemään se hänen pojistaan, joka oli saavuttanut parhaimman taloudellisen aseman ja joka oli säännöllisesti avustellut myöskin Elisabetin sisarta. Samasta syystä oli Elisabetin pakko viime vuosinaan ottaa vastaan se pieni vuotuinen eläke, minkä muuan vaikutusvaltainen ystävä oli hänen anomattaan hänelle toimittanut Suomen hallitukselta.

Näiden tulojen lisäksi oli melkein mahdotonta saada Elisabetille mitään annetuksi. Ja jos jotakin saikin annetuksi, se kaikki entisellä tavalla hupeni jonnekin tietämättömiin. Jos hänelle tuotiin vaikkapa vain hedelmiäkin, kohta ne katosivat jonnekin, jossa hän kaiketi katsoi semmoisten tuomisten maistuvan vieläkin paremmilta kuin hänen suussaan.

Kerrankin sain sanan, että oli tultava kiireimmän kautta hänen luokseen, sinne laita-Töölöön.

— No mikä nyt asiana? — kysyin kohta tultuani.

Aivan kuin olisi joutunut kiinni jostakin pahanteosta hän minun katsettani vältellen sanoi:

— Nyt tarvittaisiin rahaa, — niin, Arvid, ajatteles, rahaa.

Mutta hän ei ruvennut sanomaan kuinka paljon.

Minä, joka katsoin olevani hänelle entisiltä ajoilta jotakin velkaakin, vaikkei hän milloinkaan ollut tahtonut siitä mitään tietää, ilostuin, että hän siis vihdoinkin oli päättänyt ottaa vastaan jotakin avustusta minultakin.

— No, kuinka paljon tarvitaan, 500? — kysyin.

— Ei, Arvid, — sanoi hän mennen aivan noloksi ja voimatta ollenkaan katsoa minua silmiin, — ei 500, vaan viisi tuhatta!

— Sopii mainiosti.

Minä satuinkin olemaan juuri siihen aikaan rahoissani, sillä "Vanhempieni romaanin" I osa oli vähän ennen ilmestynyt ja menekki oli ollut erinomainen.

Ilmeni kuitenkin, että rahoja ei ollut tarvittu Elisabetin omiin tarpeisiin. Niiden saamisen koko kiireellisyys oli johtunut siitä, että eräs hänelle rakas köyhä perhe oli maksamattomien verojen vuoksi joutunut ulosmittauksen alaiseksi ja suorittamattoman vuokran tähden sitä uhattiin lisäksi asunnosta häädöllä. Se nyt saatiin toki onnellisesti estetyksi — Elisabetin omien muistelmien ansiosta.

* * * * *

Minun on tässä vielä tehtävä selkoa Elisabetin helsinkiläisen jokapäiväisen elämän menosta, ympäristöstä ja lähimmistä henkilöistä.

Menojen vähentämiseksi äärimmilleen he olivat Kasperin kanssa järjestäneet yhteisen taloutensa seuraavalla tavalla.

Samassa kivimuurissa, pari kerrosta ylempänä asui Kasperin tytär Aino. Hän oli naimisissa Piirosen kanssa, joka oli ammatiltaan puuseppä ja oli päivisin poissa verstaalla. Niukan toimeentulon vuoksi Ainon täytyi itsensäkin olla työssä; hän palveli ensin vakuutuslaitoksessa ja oli sitten äitiyden vuoksi pakotettu siirtymään muihin konttoritöihin. Kun heillä nyt oli lapsi, pikku Jorma, ei Aino mitenkään voinut tulla toimeen ilman apuria, joka päivin hoiti lasta ja keitti ruoan. Täksi apurikseen he saivat Piirosen sisaren, joka muutti heille kuin perheenjäseneksi ainakin.

Heidän asunnossaan ei kuitenkaan ollut mitään "palvelijanhuonetta". Ja kun Elisabetin asunnossa sellainen oli eikä hän itse palvelijaa käyttänyt, sovittiin niin, että Piirosen sisar sai tuon huoneen yökortteerikseen ja autteli sitten Elisabetia vähän siivouksessa ja päivällisastiain pesussa. Tullessaan näitä toimia varten alas Piirosen Elvi toi Jorman mukanaan ja siitäpä kultakutrisesta pojasta mummolla oli vasta iloa!

Ruoka nousi valmiina ylös keittiöhississä. Mutta aina oli Elisabetilla kuitenkin itselläänkin keittopuuhia tilattujen annosten ohella, ja milloin Jorman hoitaja ei joutanut, suoritti hän kyllä itse astiainpesunkin. Se tapahtui usein ja silloin auttoi Kasper astiain kuivaamisessa.

Paitsi tuota Elisabetin vapaaehtoista köyhyyttä, jonka hän sanoi antavan elämälleen sellaisen rauhan ja sopusuhtaisuuden, lisäsi hänen onneansa vielä sekin, että hän näki Kasperin päässeen sydämentykytyksistä, jopa jaksavan jälleen suoritella suomennostöitäkin, joten hän nyt ilmeisesti kulki paranemista eikä huononemista kohden.

Kasper oli myös alkanut tehdä jokapäiväiset ostokset ja puodissakäynnit tuoden Elisabetille tarvittavat leivät, suolat, tulitikut, kermat, voit kauniisti laukussa. Aivan tolstoilaisen elämäntavan mukaisesti. Sitten, päivällistunnin lähestyessä ja Elisabetin jo kolistellessa keittiössä hän toi pöytäliinan, lautasliinat, lautaset, veitset, haarukat, kattoi pyöreän pöydän ja asetteli siihen kaiken, mitä tarvittiin. Hänen tehtäviinsä kuului vielä kantaa keittiöstä pöytään tarjotin, jolle Elisabet oli asetellut valmistamansa ruoat ja liemet. Sillä Elisabet ei voinut itse enää kantaa tarjotinta, koska hänen täytyi kulkiessaan sivuta toisella kädellään seinää. Jalat olivat käyneet niin epäluotettaviksi, ettei hän uskaltanut kulkea kahden vähän kauempana olevan tuolin väliä, ellei matkalla näkynyt mitään, mihin olisi voinut käsin nojautua. Onneksi ei hänen huoneessaan ollut sellaisia välimatkoja monta. Mutta rakkaasta keittiöstään hän ei vain millään luopunut.

Kun hänelle joskus soitti ulko-oven kilistintä eikä ketään muita sattunut olemaan hänen luonaan, sai kauan-kauan odottaa, ennen kuin vihdoin alkoi kuulua hitaasti lähestyvää jalkojen laahustamista ja ovi avautui. Siinä kohden seinää, jota hänen kätensä oli sivunnut, näkyi pitkät ajat hänen poistuttuansa vähän tummempi juova.

Mutta taloudessa tarvitaan myös paljon muutakin palvelusta kuin vain keittiön ja siivouksen asioissa. Esimerkiksi sarana vääntyy poikki, tai lukonavain kiertyy ympäri, tai ikkuna on tiivistettävä. Silloin oli heillä kyllä tiedossa ihan tuossa kohta kulman takana asuva työmiesystävä, työmies siksi, että hän todella osasi kaiken, ja ystävä siksi, että hänen kanssaan saattoi puhua mistä aatteellisista asioista tahansa. Ainakin parina eri kertana, tullessani Elisabetin luo myöhään illalla, tapasin heidät kolmisin juomassa teetä, vajonneina mitä syvällisimpiin keskusteluihin. Kaikki miehen työt olivat aina ystävän töitä.

Taloudessa voi sattua myöskin tapauksia, joita sanotaan suursiivouksiksi, jolloin lattia on pestävä, seinät pyyhittävä, ikkunat pestävä, ja rappusten ylimmälle astuimelle nousten verhot otettava alas. Semmoiseenko Elisabet olisi enää pystynyt kipeine jalkoineen? Mutta hänellä oli tietysti siihenkin tuttunsa ja ystävänsä, ja kädenkäänteessä oli kaikki tehty, vieläpä oli ollut aikaa juoda keittiössä monet kahvit ja keskustella elämänkysymyksistä sydämen kyllältä. Kuinka toista olikaan nyt tämä seurustelu kuin ennen muinoin Vaasassa, jolloin hän oli kuvernöörinrouvana harjoittanut "hyväntekeväisyyttä" muijien keskuudessa! Silloin hän oli vain kuvernöörinrouva, mutta nyt hänen elämänsä oli muodostunut — sanoi hän — suorastaan ruhtinaalliseksi, sillä hänen ystävänsä kilpailivat palvelustehtävien anastamisessa toinen toiseltaan.

Niinpä Mari, joka oli ollut hänen luonaan Vieremässä ja nyt muuttanut kaupunkiin, otti tehtäväkseen auttaa hänet kylpypäivinä ammeeseen, pestä ja kuivata hänet, saattaa vuoteeseen peitteiden alle ja tuoda teetä oikein tarjottimella. Entä se pikku pullukka, Auruura Leinonen, joka hänkin oli Elisabetin entisiä "uskottuja". Hän oli käynyt joskus itkemässä Elisabetille onnettomuuksiaan, mutta hän ei oikeastaan osannut itkeä, sen kuin vain päästä alkuun, niin kohta jo piti taas saada nauraa, jolloin hän onnellisena kikatti, kyynelet silmissä. Nyt hän oli tuonut Elisabetille useita purkillisia omia keittämiään marjamehuja, eikä itkuista tullut sillä kertaa mitään, posket nauroivat ja kyyneleitä oli silmissä vain tapaamisen onnesta.

Elisabet rakasti kovasti vieraiden ilmestymistä luokseen. Hän oikein kirkastui, kun ovikello kilisi ja äänet eteisessä ilmaisivat, että se taikka se omaisista tai tutuista oli tullut, ja vieläkin enemmän, jos ne ja ne olivat tulleet, mutta kaikkein eniten, jos oikein suuri joukko oli päättänyt yhtyä hänen luonaan. Kun kaikki tiesivät tästä hänen iloitsemisestaan, sattuikin usein, että hänen luonansa istui vieraita melkein koko päivän, toiset menivät, toiset tulivat.

Saattaisi kysyä, mitenpä silloin meneteltiin, jos Elvikin sattui vieraiden tullessa olemaan poissa, Jormaa ulkona kävelyttämässä. Ei mitään hätää. Vieraat olivat täysin tottuneet selviytymään Elisabetin luona omin neuvoin. He toivat tullessaan kaikki tarvittavat kakut ja kahvileivät. Vähän aikaa naureltua pyöreän pöydän ympärillä rupesi Elisabet nousemaan tuolistaan. Mutta naiset painoivat hänet takaisin istumaan ja katosivat keittiöön, toiset kahvia keittämään, toiset kuppeja tuomaan ja pöytää kattamaan.

Mutta parhaittenkin vieraittensa seurassa Elisabetin oli yhä edelleen säilytettävä vaiteliaisuutensa kaikessa, mikä koski hänen sisäisintä elämäänsä ja uskoansa. Avomielinen ja vapaa hän saattoi olla vain niiden lukuisien "ystäviensä" kanssa, jotka kyllä eivät kuuluneet mihinkään seurapiiriin. Ja tavallisissa kotioloissa Kasper oli ainoa, jonka kanssa hän saattoi, mitään rajoituksia tuntematta, valtoinaan antautua keskustelemaan rakkaista henkisistä kysymyksistään.

Kasper oli kokonaan lakannut tutkimasta uskovaisten luita ja munaskuita ja siinä tarkoituksessa heitä kaivelemasta. Tottapa hän oli vihdoinkin löytänyt aivan läheltänsä sen ihmisen ja sen uskon, jota oli niin kauan hakenut.

* * * * *

Mitä vihdoin Elisabetin kuolemaan tulee, niin eipä siinäkään ollut mitään semmoista tavallisuudesta poikkeavaa, joka tehoaisi romaanin loppunumerona.

Sillä hän kuoli kaikkein tavallisimman kuoleman, ilman mitään omaisten kutsumisia vuoteen ääreen, "viimeisiä sanoja" tai muita juhlallisuuksia, joita hän olisi varmaan kuolinhetkellään ujostellut yhtä paljon kuin oli aina ujostellut eläessään. Sanalla sanoen, hän kuoli niinkuin kaikkein tavallisimmin kuollaan: kolmen päivän kuluessa vähitellen kadottaen tietoisuutensa.

Tosin sanotaan jotakin vähän merkillisempää tapahtuneen ensimmäisenä kuumepäivänä. Silloin ei ollut vielä ehditty hankkia lääkäriä eikä sairaanhoitajatarta, ja Elisabetia oli tullut hoitamaan eräs noista hänen "ystävistään". Elisabet oli jotakin hourinut silmät auki. Sitten hän oli, yhä puolittain hourien, ojentanut molemmat kätensä, kietonut ne hoitajansa kaulaan, vetänyt hänen päänsä luokseen ja suudellut häntä moneen kertaan. Tämän olisi nyt pitänyt merkitä elämästä lähdön tuntoa ja hyvästelyä. Sellainen juhlallisuus ei olisi ollut oikein hänen tapaistaan. Mutta sen voi selittää toisinkin.

Onhan jotensakin yleinen huomio, että kuoleman lähestyessä vanhus alkaa houria kauan sitten sattuneista tapauksista. Ehkä hänen oman elämänsä filminauha kehittyy auki hänen edessään ja näyttää hänelle kuvan toisensa perästä, sen koko juonen lapsuudesta vanhuuteen asti. Ehkä tämmöistä katseltavaa oli Elisabetillakin. Ehkä filmi oli jo ennättänyt siihen kohtaan, missä Aleksander vie häntä ensi kerran Suomeen ja he, kuomureessä vietettyään ankaran pakkasyön, kirkkaassa aamunkoitteessa ajavat ensimmäisen suomalaisen majatalon pihaan. Elisabet on niin viluissaan, ettei hän tahdo ollenkaan tulla pois lämpimien vällyjen alta. Emäntä tuo hänelle kahvin rekeen ja Elisabet tahtoo kiitokseksi suudella miellyttävää emäntää. Mutta Aleksander, joka seisoo kuistilla puhellen, tekee hänelle estäviä merkkejä ja jäljestäpäin selittää, ettei Suomessa ollenkaan sovi vallassäätyisen naisen suudella emäntiä. Seitsemänkymmenen vuoden kuluttua hän sen nyt teki omin valloin.

Sitten hän ummisti silmänsä ja kova keuhkokuume riehui hänessä kolmen päivän ajan. Mitään viittauksia siitä, kehikö elämänfilmi hänen eteensä vielä muita kuvia, näyttikö Kuopiot, Neitsytniemet, Örnintalot, käyttikö Helsingissä, antoiko muistaa kansallisen herätyksen ajat, sinisen lipun neulomiset, Vaasat, Vieremät, — ei voinut huomata.

Ei tapahtunut itse kuolinhetkenäkään mitään tavallisuudesta poikkeavaa. Kuolinkamppauksen kestettyänsä, kun sydämen sykintää ei enää tuntunut ja kädet olivat jo alkaneet jäähtyä, hän yht'äkkiä avasi silmänsä. Sekin on hyvin tavallista, ja kuka meistä ei olisi sitä joko itse nähnyt tai ainakin kuullut semmoista kuolevista kerrottavan. Joka toinen heistä niin tekee.

Vanhat jumaliset sairaanhoitajattaret, jotka paljon näkevät ihmisten viimeisiä hetkiä, sanovat, että ihmiselle silloin näytetään kaikki ne kärsimykset, joita maailman vielä täytyy kestää, ennen kuin jumalan valtakunta tulee.

Hyvin mahdollista, jopa luultavaakin.

Mutta jos niin on, niin ainakin Elisabetin katseessa olisi odottanut näkevänsä jotakin kauhun ilmettä. Sitä tuntua ei siinä kuitenkaan ollut nimeksikään. Oli vain ääretön, juhlallinen totisuus, ihmettelevä hämmästys, niinkuin hän olisi kaikesta näkemästään tahtonut sanoa: Vai niinkö, niinkö!

Miten siis lieneekään.

Eräs asia on vain varma. Tuosta katseesta ilmeni selvään, että hän oli kokonaan unohtanut meidät, jotka seisoimme hänen vuoteensa ääressä.

Eikä ihmekään, — jos hänelle oli nyt todella selvinnyt minujen yhteys ja hän näki koko sen äärettömän alan, jossa kaikkia ihmisiä oli rakastettava omaisina.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VANHEMPIENI ROMAANI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ENSIMMÄINEN OSA

- I. ELISABET KERTOO ISOISÄSTÄÄN.

- II. VARHAISESSA LAPSUUDESSA.

- III. NJANJA.

- IV. VASILI IVANOVITSH JAKOVLEV.

- V. SETÄ PJOTR KARLOVITSH.

- VI. "HUMALASSA."

- VII. VIELÄ PJOTR KARLOVITSHISTA.

- VIII. ONNEN HUIPULLA.

- IX. KOHTALON KUTEITA.

- X. ÄITI JA POIKA.

- XI. KEISARIKUNNAN PÄÄKAUPUNGISSA.

- XII. SYNTYMÄPÄIVILLÄ.

- XIII. ALEKSANDER VOIMISTELEE.

- XIV. LASKIAISENA.

- XV. ALEKSANDER TEKEE KAUHISTUTTAVIA HAVAINTOJA.

- XVI. KOLJAN JA SHURAN RAKKAUS.

- XVII. ALEKSANDER EI KIERÄILE.

- XVIII. ELISABETIN VASTAUS JA CATHERINEN ILO.

- XIX. ELISABET KERTOO ENSIMMÄISESTÄ MATKASTAAN SUOMEEN.

- XX. PÄIVÄN VAIKUTELMIA.

- XXI. MATKA JATKUU.

- XXII. KUOPIOSSA.

- XXIII. "ALEKSANDER OLI PALUUMATKALLA PALJON PUHELIAAMPI".

- TOINEN OSA

- I. ELISABET JA HÄNEN KAKSI POIKAANSA.

- II. RIPPEITÄ OMISTA JA ELISABETIN MUISTELMISTA.

- III. HIIHTORETKELLÄ VIIPURISSA.

- IV. KUMMITTELEVASSA TALOSSA.

- V. PAPPA VARHAISIMMISSA MUISTOISSANI.

- VI. "KANSAKOULUSSA."

- VII. "SUOMALAISESSA ALKEISOPISTOSSA."

- VIII. ELISABET TUTUSTUU FENNOMAANEIHIN.

- IX. MUITA TUTTUJAMME.

- X. MEURMANIEN LUONA.

- XI. KONTIOLAHDELLA.

- XII. FENNOMANIAN NOUSUKAUDELLA.

- XIII. SOTA SYTTYY.

- XIV. LIIAN SUURI PERHE.

- XV. KATTI VIERAISSA — HIIRET PÖYDÄLLÄ.

- XVI. PEKKA HARTIKAINEN.

- XVII. JUHANI AHO.

- XVIII. VALOA JA PIMEÄÄ.

- XIX. YHÄ ILMEISEMPÄÄ ERIMIELISYYTTÄ ALEKSANDERIN JA ELISABETIN VÄLILLÄ.

- XX. ALEKSANDER TARKOITUSTENSA PERILLÄ.

- XXI. VAASASSA.

- XXII. ALEKSANDERIN ELÄMÄNKAARI KÄÄNTYY MAATA KOHDEN.

- KOLMAS OSA

- I. UUDEN AIKAKAUDEN KYNNYKSELLÄ.

- II. PIENI TALO OLI JÄRVEN RANNALLA.

- III. KENRAALSKA PERUNAPELLOLLA.

- IV. AMANDA GRAHN KÄY VIEREMÄSSÄ.

- V. EMMYN LUKUTUPA.

- VI. SOSIALISTIT TULEVAT.

- VII. AIKAMME PROFEETAN PUHEILLA.

- VIII. KAUPUNKILAISIA VIEREMÄSSÄ KÄVIJÖITÄ.

- IX. YHÄ ERILAISEMPIA MINUJA.

- X. MUITA VIEREMÄSSÄ KÄVIJÖITÄ.

- XI. MATTI KURIKAN PALUU.

- XII. JOHAN KOCK.

- XIII. VOUDIN TUUMAT TOTEUTUMASSA.

- XIV. KAKSI VASTAKOHTAA.

- XV. ELISABET MUUTTAA VIEREMÄSTÄ.

- XVI. ELISABETIN KIRJEESTÄ OLIALLE.

- XVIII. ELISABET ITSENÄISESSÄ SUOMESSA.

- XIX. ELISABETIN NÄKÖ JA MUISTI HEIKKENEVÄT, MUTTA HÄN TULEE YHÄ ONNELLISEMMAKSI.

- XX. VANHEMPIENI ROMAANI PÄÄTTYY.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE