Suurin rikkomus
Date: 2026-03-26T00:00:00+00:00
Keywords: French fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Suurin rikkomus

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Suurin rikkomus

Romaani

Author: Dominique Dunois

Translator: Jalmari Hahl

Release date: March 26, 2026 [eBook #78303]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1930

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78303

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SUURIN RIKKOMUS ***

SUURIN RIKKOMUS

Romaani

Kirj.

DOMINIQUE DUNOIS

Tekijättären luvalla ranskankielestä (»Georgette Garou») suomentanut

Jalmari Hahl

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1930.

LUKIJALLE

Naiset ovat vallanneet Ranskan kirjallisuudessa yhä huomattavamman aseman. Se onkin onni. He täyttävät siinä olleen aukon. Viime aikoihin saakka ovat naissielua tutkineet ainoastaan miespuoliset kirjailijat. Huomattavimmat heistä ovat Maupassant ja Paul Bourget. Mutta heidän kuvaamansa nainen oli nähty miesten näkökulmasta. Naisen kuvailemana ja erittelemänä nainen esiintyy varsin toisenlaisena ja ennen kaikkea todellisempana. Hän ei ole enää sama heikko, teeskentelevä ja häilyvä olento, jota on määritelty sanalla, joka juuri ilmaisee miespuolisten psykologien vararikkoa: nainen — arvoitus.

Jos Suurin rikkomus olisi miehen kirjoittama, sen päähenkilö Georgette Garou olisi vastenmielinen olento, jonka teon vaikuttimina ovat aineellisen hyödyn tavoittelu ja vieläkin alhaisemmat vaistot. Tarvittiin naisen sydän vaistoamaan jokapäiväisen tarinan puitteissa, jonka tapahtumat liukuvat lukijan silmien ohi, loputtoman monisäikeinen ja säälittävä sydämen draama. Voidakseen oikein arvioida tuota synnintekijätärtä kirjailijatar on lainannut hänelle sielunsa ja tunneherkkyytensä. Hän on harkinnut mielessään, mitä hän itse olisi tuntenut vastaavanlaisissa tilanteissa. Kirjoittaessaan romaaniaan hän itse on ollut Georgette Garou, rakastanut ja kärsinyt tämän kanssa. Hän itse on kuullut äänet, jotka yrittävät pidättää äitiä ja puolisoa oman kodin kynnyksellä, ennen kuin sulki sen oven ainiaaksi. Hän on vaikeroinut omantunnon tuskissa ajatellessaan rikkomusta, joka karkoittaa hänet pois. Ja vaikk'ei hän voikaan hyväksyä samaista rikkomusta, hän on niin hyvin vaistonnut sen syvästi naiselliset vaikuttimet, että Georgette Garou tuntuu meistä pikemminkin säälittävältä kuin syylliseltä ja että hänen hairahdustaan lieventää rakkauden puhdas valo.

Rouva Dommique Dunois [oik. Marguerite Lemesle] on nykyaikaisista naispsykologeista ensimmäinen. Hän on syntynyt Parisissa ja joutui lapsuudessaan paljon matkustamaan perheen muuttaessa majoituspaikasta toiseen. Hänestä kehittyi ajatteleva, harkitseva tyttö, joka huomasi kaikki ja painoi kaikki mieleensä. Viimeiset kaksikymmentä vuotta hän on asunut Tourainessa ja tarkkaa yhä edelleen elämää pienen, aurinkoisen, kukkien ympäröimän talon ikkunoista, jolle hän on antanut kauniin nimen Chimérie, »Haavelinna». Päivänä muutamana hänen haavekuvansa saivat hänet ottamaan kynän käteensä ja kertomaan nuoren tytön sydämen liikuttavan tarinan, jonka hän itse oli joutunut näkemään. Siitä tuli hänen ensimmäinen romaaninsa »Epouse» (Aviopuoliso), joka ilmestyi v. 1923. Sitten seurasi viiden vuoden aikana kokonaista seitsemän muuta, joista tässä suomalaiselle lukijakunnalle tarjona oleva »Suurin rikkomus» on viimeinen järjestyksessä.

Paljon työtä, niukalti menestystä. Kuinka voisikaan toivoa, että pelastuisi hukkumasta yhä lisääntyvään kirjallisuuden tulvaan? Onneksi on olemassa Fémina-palkinto.

Fémina-palkinnon on perustanut suuri parisilainen kirjakauppa. Sen palkintolautakuntaan kuuluu ainoastaan naisia, 22 kuuluisimpien joukosta valittua kirjailijatarta, mutta kilpailuun saavat ottaa osaa yhtä hyvin miehet kuin naisetkin. Tähän mennessä on palkinto joutunut neljätoista kertaa mies- ja ainoastaan seitsemästi naiskirjailijoille. Ei siis ole suuria toiveita sen saannista, varsinkin kun asuu maaseudulla ja on kokonaan tuntematon niille naispuolisille tuomareille, jotka määräävät kovin monien tavoitteleman palkinnon kohtalosta.

Tästä syrjäisestä asemasta huolimatta päätettiin v:n 1928:n Fémina-palkinto antaa rouva Dominique Dunois'lle hänen romaanistaan »Suurin rikkomus» (Georgette Garou). Se on käännetty kaikille sivistyskielille, joten se ennustaa tekijättärelleen loistavaa kirjailijauraa.

I

Sublaines'in kylän asukkaat, jotka illan suussa istuivat mataloiden talojensa edustalla, herkesivät juttelemasta nähdessään heidän kulkevan ohi.

He astelivat hitaasti kotitaloa kohti palatessaan pienestä Quentins'n kylästä tervehtimästä sairasta, köyhää naissukulaista.

Georgette oli jo aamulla pukenut ylleen valkoisen morsiuspukunsa. Hän oli kulkenut tiellä heinäkuun säteilevässä auringonpaisteessa jäljessään iloinen, meluava hääsaatto, koko kylän väki, nuoret naiset kirjavan räikeissä puvuissa. Saatossa oli mukana myös se mies, joka nyt oli hänen aviopuolisonsa.

Määrin, kunnan esimiehen, edessä — joka myös oli talonpoikaissäätyä ja kymmenen kertaa Georgettea rikkaampi ja jonka pojan Georgette oli hylännyt — nuori nainen oli lausunut sen ratkaisevan sanan, joka liitti hänet lujasti toiseen. Monen mielessä tuo askel oli herättänyt paheksumista: olihan Georgette ottanut puolisokseen palvelijansa. Vaatimattomassa, alastoman näköisessä kylän kirkossa, joka tähän tilaisuuteen oli koristettu metsäkukkavihoilla ja kivilaatoille levitetyllä kuluneella matolla, Georgette oli polvistunut suorana, pää pystyssä, kirkonkellon kumeasti soidessa ja tärisyttäessä rakennuksen lakea ja lähettäessä kauas ympäristöön kauneimpia, helähtelevimpiä viestejään, aivan kuin Georgetten viereen polvistunut nuori, hintelä mies olisi ollut äveriään talollisen poika.

Georgetten toivomuksen mukaisesti oli aamiainen syöty kylän majatalossa, jonka julkisivussa komeili mustin kirjaimin maalattu nimi: Kahvila. Aterian aikana Georgette oli, ylenkatsoen vallattoman nuorison hillitöntä hilpeyttä, pysytellyt järkähtämättömän totisena, ja hänen sisäinen ilonsa kuulsi esiin vain hänen suurten, tummien silmiensä voitonvarmasta katseesta, joka syvänä hipoi etäisyyttä.

Ilta teki nyt tuloaan miellyttävän viileänä, ja Georgette nojasi miehensä käsivarteen, tuntien pikemminkin itsetietoista ylpeyttä kuin iloa ajatellessaan lähestyvää hääyötä, vaikka hän oli pysynyt koskemattomana, mikä on harvinaista Ranskan keskisissä maakunnissa. Hän kun oli kaikissa asioissa itsenäinen, hän oli pitänyt päänsä siinäkin kohden. Samoin hän oli valinnut elämäntoverikseen miehen, jolla ei ollut mitään, yksistään senvuoksi, että hän rakasti tätä. Ja kun rakkaus, todellinen, ainoa, vastustamaton rakkaus on Tourainessa vielä harvinaisempaa kuin hyveellisyys, seurattiin nuorta avioparia katsein, niin kauan kuin heidän rinnakkain etenevät hahmonsa saattoi erottaa tiellä, joka kylän keskipaikoilla teki äkkimutkan.

Kukaan ei kuitenkaan pyrkinyt ilkkumaan: olihan nuoren vaimon vakaumuksellinen ylpeys siksi kunnioitusta herättävää. Pikemminkin kyläläisten silmissä kiilui kateus. Joku mutisi: — Onpa ollut sillä miehellä onni matkassaan!

Georgettesta ei sanottu mitään, sillä kaikki tunsivat sisimmässään salaista kunnioitusta tuota karskia, itsepäistä ja siveää naista kohtaan, niin että soimaukset ja moitteet raukesivat itsestään.

Tien tomussa leikkivät lapset kavahtivat ylös hänen lähestyessään ja huusivat:

— Nuori emäntä tulee!

Tuossa syrjäisessä kyläpahasessa, joka oli loitolla rautatiestä ja sivistyneen maailman ylellisyydestä, oli valkoinen satiini mieltä jännittävä nähtävyys. Tenavat juoksivat luo ojennellen käsivarsiaan. Mutta Georgette käveli edelleen kääntämättä päätään, vilkaisematta vanhempiinkaan henkilöihin, jotka olivat nähneet hänet pienestä pahasta. Se ei johtunut suinkaan siitä, että hän olisi pöyhkeillyt turhamaisten ja kiemailevien naisten tavoin, jotka ylpeilevät uudella puvullaan. Hänen onnensa vain sai hänet unohtamaan kaiken muun. Tuonnempana kohtasivat häntä samanlaiset hämmästyneet ja miettiväiset katseet, samanlaiset lasten ihmettelevät huudahdukset.

Georgette oli kookas ja sopusuhtainen, ja hänellä oli pitkät jalat niin kuin Botticellin kuvaamilla naisilla. Vartalosta ja kasvoista päättäen häntä olisi voinut luulla kaksikymmenviisivuotiaaksi, vaikka hän oli vasta täyttänyt kahdeksantoista. Tuuheat, ruskeat kulmakarvat, jotka turkisnauhan kaltaisina kaareutuivat hänen tummien silmiensä yllä, saattoivat hänet näyttämään vanhemmalta kuin mitä hän todellisuudessa oli. Mutta hänen karski ulkonäkönsä johtui ehkä yhtä paljon hänen luonteestaan kuin matalasta otsasta, jolle tuuhea tukka valui kähäränä. Hänen poskiensa rusotus muistutti Tourainen viinien vaaleaa punaa. Mies oli lyhyenläntä. Hänellä oli vaalea, kauranhelpeiden värinen tukka, hienot kasvonpiirteet ja vaaleat silmät. Hän oli hintelä ja kärsivän näköinen kuin ainakin ihmiset, jotka ovat kokeneet kovaa lapsuudessaan ja joihin on syöpynyt monen sukupolven kestävän, kuluttavan vaivannäön ja puutteen leima.

He eivät sanoneet toisilleen sanaakaan, sillä heidän ajatuspiirinsä oli ahdas. Nuori aviomies kätki varovaisen ja ujon sielunsa pohjalle sen suuren arpajaisvoiton aiheuttamaan ilon, joka ei taivaan armosta sattunut hänen osalleen, sillä hän itse ei ollut tehnyt mitään ansaitaakseen sen. Pitkin päivää nauttimiensa ryyppyjen huumaamana hän ajatteli haltioituneena tiluksia, joiden omistaja hän oli ollut kello kymmenestä saakka. Väsymättä hän yhä uudelleen luetteli mielessään pellot, metsän, molemmat viinitarhat, talon rakennukset, navetan sekä kahdeksan lehmää, hevosen ja aasintamman, uuden riihen ja viinikellarin täysine omena- ja rypäleviinitynnyreineen. Tämä tuotti hänelle tyhjentymätöntä tyydytystä, vaikkei hän tahtonut osata uskoa kaikkea todeksi. Se tietoisuus, että hän nyt oli äveriäs talonisäntä, sai hänen koko olemuksensa ylpeydestä värähtelemään. Hänen henkilössään sai kokonainen köyhien esi-isien sarja ikäänkuin korvauksen kärsimyksistään. Tuon kauniin nuoren naisen omistamisen herättämä tyydytys oli vasta toisella sijalla.

Georgetten katse hipoi yhä etäisyyttä uhoten synnyinseudulle sen rakkausonnen ylenpalttisuutta, joka sulki hänet voimakkaaseen syleilyynsä.

* * * * *

Tämä hänen onnensa oli hänen oma aikaansaannoksensa, ja hän oli siitä ylpeä kuin voitosta konsanaan. Olihan hänen täytynyt kestää ankara taistelu äidinäitinsä, vanhan Garou muorin kanssa, joka olisi toivonut omaisuutensa karttuvan ulkoa tulleesta lisästä ja oli raivoissaan, kun näkikin sen siirtyvän nuoren miehen käsiin, jota tosin ei voinut moittia mistään, tämä kun oli nöyrä, hiljainen ja työteliäs, mutta jolla ei ollut pennin pyörähtävää eikä edes sukulaisia, joilta olisi voinut joskus vielä periä.

Georgette Garoun vahva puoli oli ollut se, että maatilan koko tulevaisuus oli hänen varassaan. Hänen isänsä oli kuollut neljätoista vuotta sitten, kesken kiireimmän elonkorjuun, ruttokärpäsen puremaan. Haavaa ei hoidettu ajoissa, lähin lääkäri asui seitsemän kilometrin päässä kylästä, eikä isäntä vaivautunut lähtemään liikkeelle kiireimpänä työaikana. Georgetten äiti, keimaileva, käsiään arasteleva ompelijatar, joka ei ollut mieltynyt maatöihin, meni vuoden kuluttua uusiin naimisiin Quentins'in kylästä kotoisin olevan miehen kanssa ja houkutteli tämän muuttamaan Parisiin.

Samoin kuin monet nuoret miehet, joita houkuttelevat helpompi, kahdeksantuntinen työpäivä ja kaupunkilaiselämän viehätykset, siirtyi Georgetten isäpuoli kaupunkiin ja sai serkkunsa suosituksesta kantajan toimen Orsayn rautatieasemalla.

Pikku Georgette alkoi parkua, kun puhuttiin, että hänen oli seurattava mukana kaupunkiin.

— En tahdo lähteä pois isoäidin luota! Minä tahdon jäädä Sublaines'iin!

Hän tarrautui kiinni muorin hameeseen, potki ja huusi, niin että kuului pappilaan asti.

Päätettiin antaa tytön olla, ja tämä päätös ratkaisi asian kaikkien mieliksi. Kaikki olivat tyytyväisiä, niin hyvin Garou muori, joka piti Georgettea suvun jatkajana, kuin isäpuoli, joka ei ollut kovinkaan halukas ottamaan elätettäväkseen itsepäistä tyttölasta, jopa äitikin, joka oli saanut liinavaatevaraston hoitajattaren toimen Grand Hotelissa ja jolle kuusivuotiaan lapsen olo yksin kaupunkiasunnossa olisi ollut hankalaa.

Georgette siis pysyi yksin uskollisena Garou suvun maatilalle. Jottei tämä siirtyisi vieraisiin käsiin, oli välttämätöntä, että hän menisi naimisiin ja saisi perillisiä.

Georgette oli viisitoistavuotias, kun Didier Rousseau tuli taloon palvelukseen. Kun hän oli täyttänyt kuusitoista, hänessä syttyi niin kiihkeä rakkaus tuohon nuoreen mieheen, että se tuntui hänestä kyllin voimakkaalta kestämään koko elämän ajan. Ja kursailematta hän ilmaisi tunteensa Garou muorille. Tämä suuttui silmittömästi.

Georgette selitti:

— Jollette salli minun ottaa häntä, en mene ollenkaan naimisiin.

Sen enempää hän ei puolustanut päätöstään. Isoäiti vastusteli hyvin tietäen, että nuori nainen aina menee miehelään, varsinkin jos hän sattuu olemaan seudun kaunein tyttö ja tarpeeksi varakas herättääkseen toiveita useammassa kuin yhdessä miehessä. Mutta Georgette hylkäsi kaikki naimatarjoukset yhtä vastustamattoman tarmokkaasti kuin jos olisi karkoittanut koiran piiskanläimäyksellä.

— Minä tahdon Didier'n enkä huoli kenestäkään muusta!

Kaikkein merkillisintä oli se, ettei hän edes ollut kysynyt Didier'n omaa mielipidettä. Ei hän liioin ollut sanonut tälle rakastavansa häntä. Hän puhui asiasta toisille Didier'n kuullen, joka hymyili vaieten, hyvin tietäen, ettei voinut toivoa omakseen tuota komeaa neitoa eikä hänen omaisuuttaan. Vaatimattomuutensa ja varovaisuutensa ansiosta hän sai jäädä entiseen paikkaansa. Garou muori ei uskaltanut erottaa miestä, kun tiesi, että naapurit kadehtivat häntä tuon kunnon palvelijan vuoksi. Kymmenen taloa olisi ilomielin ottanut hänet palvelukseensa, joten hän olisi joka tapauksessa jäänyt asumaan seudulle. Nuori mies oli raitis ja pidättyväinen ja teki työtä kahden puolesta. Talon etu painoi enemmän vaa'assa kuin muorin omat tuumat. Lisäksi hän toivoi, että Georgette lopulta väsyisi. Taistelua kesti kaksi vuotta. Mutta sitten tyttö selitti äidin äidilleen:

— Minä muutan tästä asumaan äidin luo Parisiin.

Sitä hän ei kyllä ollenkaan ajatellut. Mutta muori säikähti ja myöntyi.

* * * * *

Talot loppuivat äkkiä tien molemmin puolin. Silmien eteen aukenivat keltaiset, tuleentuneet viljapellot. Polttava aurinko oli paahtanut niitä päivät pitkät. Nyt ne iltaviileässä tuoksuivat suloisesti kuin lämmin leipä.

Tila oli puolen kilometrin päässä kylästä valtatien varrella, joka painuu toisella puolen Cher-joen laaksoon, toisella taas kohti etäisempää Indre-virran alankoa Sublaines'in kylän halki. Kun nuori pari oli ehtinyt aivan lähelle kotitaloa, lähti poikanen, joka oli seissyt tähystelemässä keskellä tietä, juosta livistämään huutaen:

— Nyt he tulevat!

Mutta kun heidän piti poiketa pihalle kotitalon portista, he huomasivat seurakunnan kirkkoherran tulevan tiellä heitä vastaan. Hän palasi katsomasta mehiläispesiään, jotka, hän oli asettanut viljelemättömälle maatilkulle. Hän harjoitti mehiläishoitoa myyden sekä hunajaa että mehiläisparvia kartuttaakseen niukkoja tulojaan.

Pappi oli vilkas, lyhyt ja hintelä mies, jonka silmät hohtivat vilpittömyyttään pyöreistä kasvoista. Erinomainen sielun nuorekkuus loi häneen nuorukaisen näköä, vaikka harvat, ohimoilta esiin pistävät valkoiset hapset ilmaisivat hänen olevan viidenkymmenen korvilla. Uhkuen toiminnanhalua ja saamatta riittävästi tilaisuutta kuluttaa tarmoaan kolmensadan sielun suuruisen seurakunnan hoidossa hän harrasti tieteellistä työskentelyä ja konesepän askartelua. Autojen alkuaikoina hän kyhäsi oman auton, merkillisen, rämisevän ja kalisevan rakkineen, joka herätti kylän kunnon asukkaissa sekä hilpeyttä että ihailua. Hän oli niin ikään onnellistuttanut kylää ensimmäisellä radiolla. Piirikunnan pääpaikasta, jopa kauempaakin saapui uteliasta väkeä hänen pappilapahaseensa tutustumaan tähän ihmeeseen. Sittemmin hän hommasi radioita lähikyliin virkaveljilleen.

Tämä sielunpaimen rakasti lampaitaan, noita yksinkertaisia sieluja, joiden myötätunnon hän oli voittanut hyväntuulisuudellaan. Lisäksi heissä herätti kunnioitusta kirkontorniin asetettu pitkä antenni, joka ilmasta sieppasi soiton sävelet aivan kuin noitakeinolla. Hänen ihailtavia ominaisuuksiaan oli vielä väsymättömän uuttera askartelu, hän kun alati laajensi hengellisen toimintansa alaa, opastaen torstaisin rippikouluoppilaitaan ja rientäen avuksi kokoamaan eloa ja heiniä katokseen ukonilman uhatessa. Kun kerran syttyi keskellä yötä vaarallinen tulipalo, joka oli vähällä tuhota koko kylän — Sublaines'issa ei nimittäin ole vettä muualla kuin syvissä kaivoissa, joista se ennen pitkää loppui — pappi ilmestyi vaarallisimpaan paikkaan talon harjalle levittäen kaameiden liekkien ja tukahduttavan savun keskellä märkiä vaatteita viereisen talon päädyn suojaksi. Hänet tunnettiin kauhtanastaan. Tätä tapausta ei unohdettu. Mutta voi! Tourainen asukkaat ovat epäkirkollisia ja löyhätapaisia, ja vaikka Sublaines'in seurakuntalaiset kunnioittivatkin kirkkoherraansa, he eivät välittäneet vähääkään hänen saarnoistaan. Enimmät miehet olivat epäuskoisia, ja nuoret tytöt rikkoivat siveyskäskyjä.

Pappi rakasti siis kristillisellä rakkaudella erityisesti Georgettea, karskia ja taipumatonta tyttöä, joka oli säilyttänyt hyveellisyytensä eikä ollut solminut avioliittoa aineellista etua tavoitellen. Tämän päivän aamuna hän oli vihkinyt Georgetten osoittaen sydämellistä sielunpaimenen hellyyttä. Rakkaus, jota Georgette teeskentelemättä ilmaisi tuntevansa puolisoansa kohtaan, ihastutti pappia. Hän arveli tätä enteeksi kauniille ja suoralle elämäntielle, jonka hän aikoi pysyttää kristillisenä. Nuoren naisen jurous ei tuntunut hänestä lainkaan vastenmieliseltä. Ovathan juuri yksinkertaiset lähimpänä Jumalaa!

— Olet siis iloinen? pappi sanoi tultuaan likemmäksi.

Kun Georgette ei vastannut, hän kun ei ollut lainkaan taipuvainen ilmaisemaan tunteitaan ja ehkä ujosteli hengenmiehen viatonta katsetta, pappi jatkoi vilkkaasti:

— Ei pidä hävetä! Sinulla on oikeus olla onnellinen. Se on velvollisuutesikin.

— En minä häpeäkään!

— No niin, se on oikein.

Sen pitemmälle ei keskustelu jatkunut. Poistuessaan pappi sanoi:

— Hyvä Jumala siunatkoon teitä, lapseni!

Hän alkoi ripeästi astella pappilaan päin, yhä mielessään siunaten heitä ja toivoen heille pian ja lukuisasti jälkeläisiä.

Aviopuolisot tulivat pihaan ruostuneesta rautaportista, joka oli varhaisesta aamusta asti ollut selkosen selällään ja jonka Didier tapansa mukaan sulki. He kulkivat asuinrakennuksen päädyn ohi. Talo oli yksikerroksinen, hyvin vanha. Ulkoportaissa oli kolme matalaa epätasaista, reunoista kulunutta astinta. Pihan yhdessä laidassa oli navetta, talli ja vaja, jossa säilytettiin ajoneuvoja ja maatalouskapineita. Perällä olivat kellari ja viininpuserrushuone viileässä siimeksessä, jonne aurinko ei koskaan päässyt paistamaan. Uusi, avara ja korkea, tiilikattoinen riihi sulki näköpiirin länteen päin, ja asuinrakennuksen vastakkaisella puolella suojasi matala pihamuuri vihannoivaa keittiökasvitarhaa.

Piha, joka oli aamulla lakaistu puhtaaksi, oli taas täynnä kanojen likaa, jota tarttui Georgetten silkkikenkien anturoihin. Mutta hän ei välittänyt siitä. Eiväthän nämä komeat pukineet liittyneet maatalon tärkeään, jokapäiväiseen elämään, eikä niillä enää ollut merkitystä, hän kun ei enää koskaan aikonut ottaa niitä ylleen.

Navetasta, jonka ovi oli auki, kuului kahinaa lehmien nyhtäessä heiniä häkeistä ja maidon lorinaa sen valuessa kiuluun, niin että astian metallilaidat soivat. Ulkoseinää vasten painautuneena, käsivarret hajallaan kuin lepakolla, seisoi pieni poika François, aivan kuin eksyneenä ylenpalttisen runsaalla mitalla tehdyn uuden pukunsa avaruuteen, hymyillen hullunkurisesti Georgettelle ja Didier'lle. Kun nämä olivat ehtineet pojan kohdalle, sai navetasta kuuluva kiivas kiista heidät pysähtymään.

Kimakka naisääni huusi:

— Kyllä te voisitte antaa niistä meille muutamia, kun itse saatte ne kanoilta ihan ilmaiseksi! Parisissa kiskotaan kananmunista ja kaikesta muustakin häpeämättömän huikeat hinnat.

Pitkä, epäselvä mutina kuului vastaukseksi tähän huomautukseen.

Kimakka ääni jatkoi:

— Vai olisi minun pitänyt jäädä kotiin… Sitä kai tarkoitatte?… Oliko kenties minun syyni, että miesparkani kuoli? Epäilemättä minun olisi pitänyt jäädä tänne. Tyttäreni mukana olisi kaikki tämä joutunut minulle. Georgetten naimisiinmenosta puhuen… mieletöntä soimata minua siitä. Syyttäkää itseänne! En minä ole toimittanut heitä yhteen. Tiedättehän itse liiankin hyvin, ettei Georgette välitä vähääkään minun neuvoistani. Jos hän olisi noudattanut minun tahtoani, hän olisi lähtenyt kanssani Parisiin. Hän olisi ansainnut rahaa minulle… Teinpä aika tyhmästi, kun jätin hänet teille. Kyllä olette osannut käyttää sitä hyväksenne. Eikä puhettakaan siitä, että korvaisitte uhraukseni minulle! Kitsastelette vain kaikessa, ikään kuin minä en olisi hänen äitinsä!

Garou muori tuli nyt äkkiä navetasta, täysi kiulu kummassakin kädessä. Hän oli kookas, roteva, ruskeaihoinen vanhus, jonka isoissa, mustissa silmissä oli häijy katse. Kyömynenä pisti esiin valkoisen myssyn röyhellettyjen reunojen välistä, joka oli jäykillä nauhoilla köytetty kiinni leuan alle. Nähdessään nuoren parin hän tuli huonolle tuulelle ja purki kiukkuaan poikasen niskaan:

— Mitä sinä siinä seisoa töllötät uusissa vaatteissasi? Ota edes esiliina eteesi! Älä luule, että ostan sinulle uuden puvun, kun pääset ripille! Ja ala laputtaa siitä hakemaan sisartasi! Missä se Rolande letukka viipyneekään?… Kattakoon pöydän. Kun tällä tavoin vetelehditään, niin kaikki tyyni viivästyy.

Muorilla oli vika kitalaessa. Hän lausui sanat epäselvästi, syösten ääntiöt nenän kautta, ja oli aina äkeissään, kun ei ääni tahtonut totella hänen tahtoaan.

Poika livisti puutarhaan, ja muori katosi asuinrakennukseen.

— Lähdenpä tästä katsomaan hevosta, Didier sanoi hellittäen vaimonsa käsivarren.

— Ei tarvitse. Olenhan minä jo täällä hevosta hoitamassa, kuului miehen ääni vastaavan tallin perältä.

— Rolande! Rolande! huuteli poika jo etäällä.

Illan tyvenessä hänen kirkas äänensä kohosi ilmoille kuin kiurun raikas viserrys.

Aviopuolisot seisoivat vastatusten, kasvoillaan tuollainen neuvoton ilme, kun ei ole vielä ehtinyt tottua uuteen, outoon oloon. He tunsivat jo kaipaavansa työtä. Didier katseli käsiään kuin ihmetellen, että ne olivat toimettomina. Georgette hypisteli miehensä takin vuoria raapien kynnellään tuota karkeata villakangasta, muuten vain huvikseen, kun sai koskettaa sitä. Odottavan hääyön ajatteleminen alkoi jo painostaa heitä ja loi heidän silmiinsä kaihtavia katseita, jotka ilmaisivat jonkinlaista häveliäisyyttä, he kun tiesivät olevansa liian lähellä taloa.

Nyt tuli vuorostaan navetasta näkyviin nainen. Hänen huonosta silkistä tehty merensininen pukunsa, joka kuitenkin oli parisilaiskuosinen ja jätti paljaiksi käsivarret ja lihavan, hyvin valkoisen kaulan, jolla kiilsi vähäpätöinen kultakoru, osoittivat oitis, että hänen ja maatalon väen välillä oli suuri ero. Ilmeisesti tuo nainen otti elämän eri kannalta, pani rahansa ylellisyysrihkamaan ja huvitteluihin sekä mahdollisesti myös elintapoihin, jotka eivät olleet aivan moitteettomat. Hänen sinisistä silmistään ja kaunispiirteisistä, mutta kuihtuneista, ihojauheen avulla nuorennetuista nelikymmenvuotiaan kasvoistaan heijastui sisäistä vilpillisyyttä, vaaleaverisen naisen kissamaista kiemailun halua, pintapuolisuutta ja rajuja intohimoja, joita hän yritti verhota teeskennellyllä lempeydellä. Hän kadehti tytärtään Georgettea, teeskentelemätöntä maalaisnaista, joka oli rikastunut satunnaisesta onnenpotkauksesta, jota hän, äiti, ei ollut osannut edeltäpäin arvata.

Hänen lähtiessään kotiseudultaan ei Garou muorin tilus ollut tuottanut sanottavia, ainoastaan sen verran, että talon väki sai juuri ja juuri elatuksensa, kun raatoi aamusta iltaan. Georgetten äiti luuli tekevänsä hyvinkin viisaasti heittäessään hyvästi koko talolle, jota hän halveksien nimitti »lehmän hännäksi», ja lähtiessään Parisiin. Hänen aikomuksenaan oli anoppinsa, Garou muorin, kuoltua myydä maat ja mannut ja ostaa rahoilla pieni liike. Sillä välin ei hänen pikku tyttönsä maksanut hänelle mitään, ja kun hän kesäisin kävi parisilaisen isäntäväkensä kustannuksella Sublaines'issa muka näyttelemässä hienoa naista, hän sai, peloittelemalla muoria, että hän muka veisi tyttönsä mukaansa, aina kiristetyksi itselleen ruokatavaroita, niin että hän saattoi viedä mukanaan Parisiin melkoiset varastot perunoita, munia, voita, jopa kananpoikia ja viiniäkin. Kaiken päälliseksi hän oli ylpeä petkutuksistaan ajatellessaan, että Garou muori teki työtä hänenkin puolestaan pysyen itse köyhänä, jota vastoin hän voisi miehensä palkan, Grand Hotelista saamansa ansion ja tuon anoppinsa talosta kiskomansa verotuksen turvin elää pulskasti tarvitsematta kieltäytyä paljostakaan. Mutta Garou muori eli yhä vain, sota oli loppunut, ja kun kallis aika pakotti hänet yhä enemmän supistamaan muita menoja, tuottivat samat ruokatavarat, joista Parisissa täytyi maksaa huikeat hinnat, Garou muorin tilalle odottamattoman suuria rahamääriä. Lehmien utarista valui kultavirta. Pellon vaot hikoilivat kultaa. Pähkinäöljyn hinta nousi frangista seitsemästäkymmenestäviidestä centimestä kuuteentoista frangiin litralta. Omenaviini, josta varhemmin oli juuri ja juuri saatu kolmekymmentä frangia tynnyristä, maksettiin nyt kaksisataa. Talvella nousi munien hinta viiteentoista frangiin tusinalta; niin paljon ei niistä oltu saatu miesmuistiin. Niin korkealle olivat maalaiset saaneet hinnat korotetuksi viekkaudella ja salakavaluudella, lakkaamatta naukumalla kurjuuttaan. Parisilaiset huomasivat sen lopulta, mutta liian myöhään!

Kun Georgette oli nyt naimisissa, Garou muorin omaisuus meni äidiltä ja isäpuolelta sivu suun, ja muori, jonka ei enää tarvinnut pelätä, että hänen pojantyttärensä riistettäisiin häneltä, kosti miniälleen tämän aikaisemmat kiskomiset kieltämällä häneltä pienimmänkin avustuksen.

* * * * *

— Oletpa sinä kaunis, Georgetteni, sanoi täten osattomaksi jäänyt äiti lähestyessään tytärtään.

Nuorikko näytti hiukan pöyhistelevän:

— No, kun on yllä nämä silkkiryysyt!

Georgette oli miestään melkein puolta päätä pitempi ja antoi itse erityisesti arvoa ruumiinvoimilleen ja jänteville käsivarsilleen, joita miehen käsi ei kyennyt koukistamaan, kun hän ojensi ne jäykiksi. Tietäen omistavansa tällaisen pääoman, jonka oli pyhittänyt maakamaran palvelukseen, hän ei arvioinut kauneuttaan kasvojensa viehättävyyden, vaan ruumiinsa kestävyyden kannalta, se kun pystyi väsymättä suorittamaan kaikkein raskaintakin työtä. Äiti tiesi sen ja mairitteli häntä:

— Sinä olet vahvempi Emileä.

Emile oli hänen miehensä, Georgetten isäpuoli, jonka lihakset olivat kehittyneet niin voimakkaiksi, että hän käden käänteessä nosti olalleen matkustajien raskaat matkalaukut ja kantoi niitä niin vaivattomasti, kuin ne olisivat olleet olkikupoja.

Äiti jatkoi:

— Sinä, Georgette, olet oikea onnen myyrä! Minun ruumiinvoimani ovat huonot. Vatsani on vallan pilalla. Tarvitsisin helposti sulavaa ruokaa… kananpojanpaistia, tuoreita munia. Kernaasti ottaisin niitä joitakin mukaani… Mutta isoäitisi sanoo, että kaurat ovat liian kalliita…

Hän kohautti olkapäitään ja jatkoi:

— Ikäänkuin ette saisi kauroja samalla hinnalla kuin kaikkea muutakin, viljaa, vihanneksia, siipikarjaa!… Teidänhän tarvitsee vain kumartua noukkimaan maasta. Jos tahdotte kaniininpaistia, ei muuta kuin tapatte ja nyljette elukan, ja mäiskis vain, kun se on padassa!… Viinit, omenaviini… sama asia. Avaatte vain viinitynnyrin tapin, niin viiniä heruu aina. Meidän parisilaisten sitä vastoin täytyy ostaa kaikki, ja millaisella hinnalla!… Annathan minulle kananmunia, Georgette?… Olethan sinä nyt emäntä talossa…

Hän hyväili tytärtään katseillaan. Nuori vaimo myöntyi:

— Didier saa pistää niitä sinulle huomenna mukaan laatikollisen.

— Jos teiltä liikenisi päärynöitäkin, niin kyllä nekin minulle kelpaisivat.

Hänen siniset silmänsä loivat katseita muurin takaa kohoaviin, hedelmien painosta notkuviin puihin, ja sitten ympäri pihaa, navettaan, asuinrakennukseen, kanalaan ja kaniinitarhaan päin, jonka hän tiesi olevan hänen lähtönsä jälkeen rakennetun komean riihen takana. Näin hänen pyyteensä kohdistuivat kaikkeen siihen maalliseen hyvyyteen, joka oli luisunut hänen käsistään.

— Paljonko saatte tätä nykyä maidosta? hän kysyi kateellisena.
Varmaankin viisikymmentä frangia päivässä.

— Eipä juuri vähempääkään, Georgette vastasi.

Mieli katkerana äiti arvioi ääneen:

— Kanat munivat epäilemättä pari tusinaa munia päivässä… Sanotaan summittaisesti kymmenen tusinaa viikossa… tusina seitsemän frangia… nykyinen hinta… Entä viljaa!?… Paljonko saatte siitä?

Hän kääntyi Didier'hen päin. Tämä pudisti päätään uskaltamatta, vaistomaisesti varovaisena, ilmaista viljan myynnistä saatua vuotuista tuloa.

— No niin, ymmärrän kyllä, vaikk'ette sanoisikaan, että pistätte vasikoista, oljista, kauroista, pähkinöistä, perunoista… ja kaikesta muusta taskuunne neljäkymmentätuhatta frangia. Hitto vieköön!

Tosiasiassa ei Garou muorin tila tuottanut enempää kuin noin puolet tuosta rahamäärästä. Mutta oli sitä jo siinäkin. Olihan muori, vaikkei hän ollut siitä maininnut miniälleen, laajentanut tiluksiaan muutamalla maatilkulla, kartuttanut lehmien ja kanojen lukua ja alkanut harjoittaa hanhienhoitoa.

Nuoret aviopuolisot näyttivät ikäänkuin yhteisestä äänettömästä päätöksestä varovan korjaamasta hänen tuloarviotaan paheksuen moista urkkimista, koska he liiankin hyvin älysivät sen tarkoituksen: hän olisi tahtonut kiskoa itselleen osan noista kaitselmuksen suomista rahoista, joista talon väki puolestaan piti kiinni synnynnäisen itaruuden voimalla.

Kun Georgetten äiti jälleen avasi suunsa jatkaakseen valitusvirttään, hänen miehensä kutsui häntä tallin kynnykseltä:

— Germaine, tulehan tänne!

Mies seisoi siinä tallinoviaukossa lyhyen jäntteränä, leveäharteisena, isokouraisena, näyttäen paikoillaankin ollessaan siltä kuin olisi kantanut hyvin raskasta taakkaa, selkä kumarassa ja hajasäärin. Hänen pöhöttyneistä, kelmeistä juoponkasvoistaan pistivät esiin mustat viikset, jotka tuntuivat korostavan hänen ilmeensä raakuutta ja ilkeyttä.

Germaine, Georgetten äiti, meni nyrpeänä miehensä luo toistellen ajatuksissaan: »Neljäkymmentätuhatta frangia!» Talo oli tuskin tuottanut kuuttatuhatta frangia siihen aikaan, jolloin hän oli Garou vainajan vaimona. Sitä ajatellessaan hän tunsi kyynelten kihoavan silmiinsä ja sydämensä olevan kateudesta pakahtumaisillaan.

Aviopuolisot menivät puutarhaan. Lapset olivat jättäneet sen veräjän auki. Tytöllä, Rolandella, oli yllään vaaleanpunainen karttuunihame, pojalla kastanjanruskea nuttu ja polvihousut. Tyttö oli kömpelösti piilottanut hameensa poimuihin kukkavihon Georgetten ja Didier'n keskustellessa äidin, anopin, kanssa. Vaistomainen tarve veti nuorta paria viljelysmaita kohti, jotka olivat toissapäivästä asti olleet omissa hoivissaan ja nyt äkkiä käyneet heille yhä rakkaammiksi, ne kun kangastivat heidän mielessään entistään kirkkaampina niiden suurten rahamäärien valossa, jotka Georgetten äiti oli kysymyksillään loihtinut heidän silmiensä eteen.

Vastapäätä talon julkisivua oli matalan aitauksen juurella hoidotta jätetty, erilaisia kukkia kasvava sarka: siinä oli isoja punalatvoja, helakanvärisiä jalopeurankitoja, neilikoita ja kellanvihertäviä resedoja, lomassa ajuruohoa, laventelia ja loppuun kukkineita liljoja. Nämä kohosivat kirkkaan kirjavien liekkien tavoin puutarhan aitausta vasten, ainoana koristeellisena »silmänruokana». Heti kukkalavan jälkeen alkoivat hyötykasvit: punervalehtiset puutarhamansikantaimet, kaalin kuvut, tukipuikkoihin kiinnitetyt tomaatit; kauempana oli papuja, jotka näyttivät kuivien säleiden varaan heitetyltä verholta… Siellä täällä kohosi matala puunkänkkyrä, jonka kyhmyiset oksat olivat katkeamaisillaan vihreiden omenien tai kypsyvien päärynöiden painosta, jotka riippuivat lehtien alla pitkänsoikeina kuin suuret mahlapisarat.

Lehtikuja kohosi loivasti kummulle asti, jossa se leveni ympyrän muotoiseksi. Aukeaman keskellä kohosi omituinen, pyöreä rakennus, jonka tiilikattoa peitti sammal ja jonka seinässä ammotti pyöreä aukko. Siitä oli muinoin pistänyt esiin raskaiden puisten siipien akseli, joita kumpua pyyhkivät tuulet auliisti pyörittivät. Vanhaa myllyä sanottiin Garoun-myllyksi, ja siitä oli maatilakin saanut nimensä. Tällä puolen ei ollut lainkaan aitaa kasvitarhan suojana, vaan siellä alkoivat heti pellot. Punertavien tähkien lomasta pistivät näkyviin malvanväriset ohdakkeiden mykeröt. Vilja oli valmista korjattavaksi.

— Huomenna aloitetaan elonkorjuu, virkkoi nuori aviomies.

Yö pimeni hiostavana. Tuntui savun ja olkien lemua. Auringonlaskun kohdalla hivelivät vielä taivasta hehkuvat ruskot. Ennen kuin ne sammuivat, niiden hohde kohosi taivaan lakeen asti kuin suunnattoman tulipalon kajastus.

Sakenevan iltahämärän yläpuolella, joka jo kietoi harmaaseen vaippaansa syvänteet ja notkot, hohtivat maiseman kohopaikat kuin sula metalli. Myllyn kylki hulmahti punaiseksi. Georgetten hame näytti ruusunpunaiselta ja hän itse tässä valaistuksessa kauniimmalta ja kasvoiltaan ruskeammalta. Hänen silmänsä säkenöivät ja tuntuivat laajenevan hänen siinä katsellessaan avaraa tuleentunutta viljapeltoa, joka oli hänen valtakuntaansa ja omaisuuttaan. Silloin Didier'ssä leimahti intohimon liekki; hän sulki morsiamensa kiihkeästi syliinsä ja painoi suudelman hänen lujalle poskelleen, johon oli tarttunut ruohon ja nisupellon tuoksua. Olihan Georgette hänen osalleen tullut nainen, hänen onnensa, ja toihan hän myötäjäisinä nuo uhkuvat viljavainiot. Georgette ojensi hänelle huulensa. Ja heidän suunsa yhtyivät ensi kerran. Sitä ennen ei Didier ollut koskaan rohjennut häntä näin lähennellä, ja Georgette oli siihen asti ylpeydessään pidättynyt kokonaan hellyydenosoituksista. Kun he havahtivat hurmastaan, oli taivaan hehku jo sammunut. Viileä tuuli hyväili heitä. Hämärä ravisti heidän ylitseen yhä tummenevia harsojaan. He palasivat asunnolle hitain askelin, käsivarret toistensa vartalolle kietoutuneina lujemmin kuin muratti puun rungon ympäri. Heidän lähestyessään taloa hypähti Rolande, jolla oli vaaleanpunainen hame, heidän eteensä ja kavahti Georgetten kaulaan.

— Teitä odotetaan illalliselle, hän sanoi ja toimitti. Georgette ja Rolande tulivat sisälle käsikkäin. Didier kulki heidän jäljessään, ja kun he kaikki kolme nousivat kynnykselle, he hipaisivat ovenpielessä kasvavaa ruusupensasta, joka varisteli heidän päälleen kukkiensa veripunaisia terälehtiä.

Kattolamppu oli sytytetty valaisten katettua pöytää, jolla ei ollut pöytäliinaa, vain isoja metallilautasia ja muita karkeatekoisia maalaispöytäastioita.

Rolande ei herjennyt suutelemasta nuorta emäntää ja silittämästä hänen valkoista silkkihamettaan. Tuo köyhä lapsi, jonka päivän aamusta iltaan täytti iloton työ, tunsi sillä hetkellä ylipursuvaa iloa.

— Jätä hänet rauhaan! tiuskaisi muori. Sinähän likaat hänen pukunsa!

Ja muori kohotti jo hiilihankoa, uhaten tyttöä, joka pakeni tuvan perälle veljensä viereen.

He olivat molemmat miellyttäviä lapsia. Heidän kalpeahkot kasvonsa kuvastivat älykkyyttä. He olivat kuin kaksi pesästä pudonnutta linnunpoikasta, köyhäinhoidon kasvatteja, jotka Garou muori oli köyhyyden aikoinaan ottanut taloon, pitäen heitä kodissaan ja vaatien heitä suorittamaan kaikenlaisia pikkuaskareita. Sisko ja veli korvasivat yhdessä palvelijan. Eukko ei erityisesti hellinyt heitä, mutta Georgette piti aina heidän puoltaan, ja he osasivat olla tyytyväisiä, kun olivat niin nuoria ja nöyriä.

Käytiin ruokapöydän ääreen. Seurasi hieman kiusallinen epäröimisen hetki. Didier oli tähän asti istunut vaatimattomasti pöydän alapäässä. Nyt Georgette tahtoi, että hänen oli asetuttava kunniasijalle Garou muorin viereen. Tämä ei uskaltanut vastustaa, mutta siirsi tuolinsa kauemmaksi ja jurotti vihamielisen vaiteliaana. Nuori emäntä ja muut istuutuivat vastapäätä, niin kuin on tapana Tourainessa, jossa talonpoikaisvaimon velvollisuus on osoittaa kunnioitusta aviomiehelleen; usein hän syö seisoallaan samalla tarjoillen puolisolleen.

Oltiin omin joukoin. Tottuneina säästäväisyyteen Garou muori ja hänen pojantyttärensä rajoittivat häämenot yhteen ainoaan ateriaan, joka oli tarjottu vieraille kylän ravintolassa. Iltapäivällä nuori pari ja häävieraat olivat rattailla käyneet Bléréssä valokuvauttamassa itsensä ja hiukan näyttäytymässä ihmisille. Sublaines'iin palattua kukin oli mennyt kotiinsa.

Kaniininpaisti kaalin kera, vihreät pavut, pähkinäöljyllä höystetty salaatti ja valkoinen juusto muodostivat ilta-aterian. Kaikki oli Garoun tilan omia tuotteita. Germaine mutisi itsekseen: Täällä tarvitsee vain kumartua ottamaan maasta ravintonsa. Ei mikään maksa heille mitään. — Turhaan hän haki tilaisuutta ottaakseen toistamiseen asian puheeksi.

Didier ja hänen vaimonsa eivät enää hetkeksikään irroittaneet katsettaan toisistaan, ja heidän silmäterissään värähteli samanlainen rakkaudenpalo, joka maailman alkuaikoina kaikui metsissä valtaeläinten huudoista niiden hääaikoina. Nuori siskospari lörpötteli kuin kaksi kilvan visertelevää lintua tämän tästä purskahtaen nauruun. Germainen mies, Boutet, jauhoi äänetönnä, tuntien itsensä tungettelijaksi tässä vieraassa ympäristössä. Hän puhutteli muoria »rouvaksi» ja tarjoili hänelle ahkerasti voidakseen itse samalla ottaa toistamiseen ruokaa lautaselleen. Hän joi vahvasti kuin mies, jonka jano on suunnaton, ja kenties kuvitellen kavalassa mielessään voivansa tyhjentää talon koko viinivaraston. Sillä tavoin hän puolestaan koetti saada takaisin osan vaimonsa entisestä omaisuudesta. Aterian lopulla hän alkoi viinistä lämmenneenä luoda nuoreen pariin säädyttömiä katseita. Hän tuuppasi kyynärpäällään vaimoaan vilkuttaen silmäänsä heille. Hän ei voinut pidättyä lausumasta ääneen sopimattoman vallattomia huomautuksia. Mutta kun nuoret puolisot eivät vastanneet tai eivät kuulleet ollessaan vaipuneina kokonaan omiin ajatuksiinsa, hän kääntyi lasten puoleen, jotka käsiinsä tukahduttivat nauruntirskahduksensa. Nyt he nauroivat yhdessä kaikki kolme punoen jotakin kepposta. Rolande nousi, kulki kömpelösti varpaisillaan, näytti salaperäiseltä ja aikoi siepata yksinkertaiselta pähkinäpuiselta astiakaapilta metsäsianpään muotoisen säästölippaan. Georgette huomasi sen ja käski ankarasti:

— Anna sen olla! En kärsi tuollaisia kujeita.

Silloin nuo salavehkeilijät nousivat noloina pöydästä. Muori sanoi lapsille:

— Joutuin nukkumaan, kakarat! Huomenna korjataan astiat pöydästä.

Boutet meni ulkoportaille tupakoimaan. Hänen vaimonsa seurasi häntä sinne. Taivas oli täynnä tähtiä. Kasvitarhasta kantautui kasteen kostuttaman kirvelin ja käenkaalin kirpeää tuoksua, johon yhtyi navetan lemua. Heinäsirkkojen siritys ja sammakkojen kurnutus kohosi ilmoille äärettömänä kuorona joka taholta. Lähempänä kuului koira tempovan vitjojaan, jotka oli unohdettu irrottaa, navetassa ynisi lehmä vasikalleen. Maaseudun runollisuus hillitsi Boutet'ta ja hänen vaimoaan, niin että he puhuivat keskenään aivan hiljaa, vaimo vilkkaasti, mies lyhyesti mörähtäen joukkoon. Epäilemättä he hautoivat mielessään onnettomuuttaan tai päättelivät ahdistaa seuraavana päivänä Georgettea, saadakseen kiskotuksi häneltä viemistä mukaansa, heidän kun oli määrä lähteä paluumatkalle päivän koitteessa, sillä Boutet, asemamies, oli saanut vain kolmen päivän loman.

— Lukitkaa sitten ulko-ovi! Garou muori kehoitti heitä.

Vanhus sammutti kattolampun, jätti pöydälle palamaan kynttilänpätkän ja poistui kapeaan käytävään, jonka seinät olivat valkoisiksi kalkitut. Nuoret aviopuolisot olivat kadonneet.

Heidän huoneenaan oli talonemännän huone, josta Garou muori oli saman päivän aamuna luopunut korjaten siitä kapistuksensa. Aikaisemmin Germaine oli asunut siinä ensimmäisen miehensä, Garoun, kanssa. Nyt Georgette vuorostaan asettui siihen, ja hänen oli määrä pitää sitä hallussaan siihen päivään asti, jolloin hänen synnyttämänsä poika karkoittaisi hänet siitä hääiltanaan. Sellainen on vanha tapa, joka määrää talon parhaan huoneen sen pariskunnan makuuhuoneeksi, joka on täysissä voimissaan ja tehokkaimmin palvelee maakamaraa.

Vanhanaikainen pähkinäpuinen vuode, jossa oli punakukkaiset kretonkiuutimet, neljä olki-istuimista tuolia, synkkä jykevä kaappi, pieni matto permannon punaisilla hiekkakivilaatoilla, vähäinen kuvastin pesupöydän yläpuolella, jonka pesumalja oli emaljoitua rautaa, vihkivesimalja ja puksipuun oksa muodostivat tämän kolkon huoneen koko sisustuksen, johon valoa pääsi ainoastaan pohjoisen puolella olevasta pienestä pyöreästä ikkunasta. Huoneen ummehtunut ilma tuoksahti kosteudelle, omenille ja kvitteni-puun lehville. Keskellä kamiinan reunaa, lasikuvun alla, joka lepäsi kultaripsuisella punasilkkipatjalla, oli pomeranssinkukkaseppele, jonka kellastuneet lehdet olivat käpristyneet ja joka kertoi Georgette Garoun vanhempien perinnäistapojen mukaisista häistä.

Nuori aviovaimo ei ollut tahtonut koristaa huonettaan uusilla huonekaluilla, tuollaisilla Ludvig XV:n tyylisillä tai mauttomilla uudenaikaisilla tuotteilla, joita Parisin Saint-Antoine-esikaupungissa valmistetaan joukoittain ja myydään äkkiä rikastuneille maalaisille. Ainoa uutuus, jonka hän oli hankkinut, oli vaaleanpunaisella silkillä päällystetty haahkanuntuvainen peitepatja, outo ja naurettava laitos tässä yksinkertaisessa maalaishuoneessa. Nuoren rakastuneen naisen päähänpisto, joka ajattelee vain yölepoaan puolisonsa vieressä.

Suljettuaan oven he painoivat toistensa huulille rajun suudelman. Georgette hellitti ensiksi ja sytytti kamiinan reunalla olevaan rautaputkeen pistetyn kynttilän. Sen häilähtelevässä valossa näkyi kahden tuolin varaan asetettu hieno peitepatja, yötä varten valmiiksi tehty vuode ja ruskeassa savimaljakossa tuore kukkavihko, jonka saattoi arvata helläsydämisen Rolande tyttösen siihen pistäneen.

Georgette torjui luotaan Didier'n, joka aikoi auttaa häntä riisuutumaan:

— Älä huoli! Et sinä osaa kuitenkaan!

Otettuaan ylleen yöpukunsa, siveänä karkeassa sertinkipaidassaan, jota kankea koruompelu kaulassa ja ranteissa vielä jäykisti, hän heitti halveksien syrjään sen korean harsokankaisen, nauharuusukkeilla koristetun yöpuvun, jonka hänen äitinsä oli laskenut poikittain vuoteelle, ja pujahti karkeiden raitien väliin, jotka tuoksuivat hampulle ja kurjenmiekoille.

Didier'n ei tarvinnut valloittaa häntä. Olihan hän vapaaehtoisesti valiten ottanut itselleen tämän miehen, ja hän antautui hänelle täydesti.

Oi noita terveitä, teeskentelemättömiä rakkaudentunteita, jotka jatkavat ihmissukua…

II

He nousivat jo päivän sarastaessa, kun pääskyset alkoivat aamun kelmeässä hämärässä hiljaa viserrellä jokeltaen kuin lapset, jotka puolitorkuksissaan lukevat iltarukoustaan.

Garou muori nukkui vielä, vanhat jäsenet olivat väsyneet edellisen päivän rasituksista. Mutta Germaine oli jo täysissä pukimissa; hattu päässä ja musta silkkivaippa hartioilla hän auttoi miestään piilottamaan rattaisiin vaatteiden ja olkien alle raskasta arkkua, jonka antelias Georgette oli salavihkaa sullonut täyteen ruokatavaroita, ennen kuin muori heräsi.

— Kas noin, Boutet virkkoi puoliääneen. Anna tänne matkalaukku.
Asetamme sen etupuolelle…

Hän nivoi kahteen kertaan nuoran sen ympärille. Sitten hän kääntyi tyytyväisenä katselemaan ympärilleen lyhdyn valossa, ettei vain päivän valjettua mikään ilmaisisi, mitä oli anastettu talon oikealta emännältä. Vajan maalattiassa oleva verilätäkkö osoitti, että siellä oli vastikään tapettu kana. Germaine huomasi sen ja peitti sen mullalla.

Oli melkein kylmä. Kuu kumotti vielä taivaalla, joka oli samea kuin harmaa vesi. Kukat ja vihannekset kylpivät kastepisaroissa. Raju tuuli tuiversi hedelmätarhan puita. Germaine nosti vaippansa kauluksen pystyyn ja palasi sisälle. Boutet seurasi häntä paitahihasillaan, paukuttaen käsiään vastakkain saadakseen niistä pölyn irtautumaan.

Georgette valmisteli äidilleen ja isäpuolelleen varhaista lähtöateriaa. Hän oli jo asettanut pesusoikkoon edellisenä päivänä pesemättä jääneet astiat, tuonut pöytään ison leivän ja kulhon täynnä paistettua sianlihahakkelusta. Hellan yli kumartuneena hän keitti maitoa, Rolande tyttösen hääriessä kahvin keittohommissa kalpeat kasvot vielä unen pöpperössä, vaalea palmikko riippuen aivan sekaisin selässä, edessään kaulasta nilkkoihin ulottuva esiliina, jonka takaa näkyi kulunut, kurja hame.

Georgetten ilmeissä ei näkynyt merkkiäkään edellisen yön tapauksista. Hänen silmissään ei säteillyt enää, niin kuin edellisenä iltana, tuollainen ihmeellinen odotus. Salaisuus oli jo toteutunut. Yllään harmaa hame ja pusero hän ryhtyi jälleen jokapäiväisiin askareisiinsa. Olihan maailmassa vain yksi aviopari lisää. Mutta hänen korvansa kuulosti Didier'tä. Ja kuullessaan miehensä seulovan tallissa kauroja, ennenkuin antoi niitä hevoselle, hän tunsi sydämensä paisuvan ylpeydestä. Hän tunsi olemuksensa täydelliseksi eikä siitä lähtien toivonut muuta kuin että saisi kuolemaansa asti jatkaa työn ja rakkauden täyttämää elämää Didier'nsä rinnalla.

— No niin! Nyt voitte istua pöytään, hän virkkoi sitten kaataessaan kiehuvaa maitoa isoihin kukkamaalauksilla koristettuihin kuppeihin.

— Kiitoksia, Rousseaun nuori emäntä! vastasi hänen isäpuolensa mielistelevästi.

Ja kattolampun himmeässä valossa hän tarkasti tungettelevasti nuoren vaimon kasvoja huomatakseen niissä hääyön mielenliikutuksen merkkejä. Mutta hän näki Georgetten silmissä vain vilahdukselta itsetietoisen tyytyväisyyden välkähdyksen. Tosin hän nyt oli »emäntä» eikä enää »Garoun tyttö», joksi häntä siihen asti oli mainittu kylässä. Aivan kuin aatelisarvo siirtyi maa-alueiden omistusoikeus isoäidiltä hänelle: hänen päähänsä siirtyi orjantappurakruunu, josta hän oli yhtä ylpeä kuin kultakruunusta. Mutta Didier'n tullessa tupaan ja aikoessa painaa suudelman hänen kaulalleen, niin kuin maaseudun nuorten aviomiesten on tapana tehdä osoittaakseen muille puolisonoikeuksiaan, Georgette torjui hänen suudelmansa, sillä hän oli liian juro ja ujo näyttääkseen muille moisia hellyydenkohtauksia. Hän käänsi päänsä sivulle ja kysyi:

— Oletko jo valjastanut hevosen? Päivä vaikenee. Aika rientää.

Huomatessaan hänen näin kiirehtivän miestään ja sinuttelevan häntä kaikki purskahtivat nauruun. Mutta ankea lähtötunnelma karkoitti heti samassa matkamiesten hilpeyden.

He söivät nopeasti, sanomatta halaistua sanaa, ehtiäkseen viimeisen kerran täyttää ilmaiseksi vatsansa ja peläten myöhästyvänsä junasta, joka kuitenkin lähti vasta kello kuusi aamulla.

Garou muori kömpi viimein esiin, nyrpeissään, kun oli ehditty aloittaa ennen häntä, ja katsellen epäluuloisesti matkalle aikovien käsiä ja taskuja. Viimeiseksi saapui poikanen, François, silmät vielä unesta turvoksissa, jalassa paljaat saappaat ilman sukkia. Hän painoi aamutervehdykseksi raikkaat huulensa kaikkien poskille.

— Siinähän sinä olet, pikku François, Georgette sanoi lempeästi.

Hän painoi pienokaisen rintaansa vasten äidillisen hellästi.

Ulkona kukot kiekuivat kilvan tervehtien toisiaan talosta taloon. Pimeä alkoi hälvetä aamuhämärän tieltä. Ikkunaruudut vaalenivat, ja avoimesta ovesta näkyivät piha ja puutarha selväviivaisina, ilman varjoja, kuin harmaalle paperille piirretty luonnos. Georgette sammutti kattolampun. Huoneessa tuli hieman hämärä, mutta saattoi jo huomata aivan kirkkaasta, pilvettömästä taivaasta, että päivästä tulisi kaunis.

Päivän työt jaettiin.

— Minä lähden kyytiin asemalle, sanoi Georgette.

— Sitten minä lypsän lehmät, virkkoi vanhus.

Sitten hän alkoi komentaa lapsia:

— Rolande, päästä kanat pihalle ja pane veräjät kiinni, jotteivät ne pääse tekemään pahojaan vainiolla… Sitten huuhtelet sangot kaivolla…

Rattaat ilmestyivät portaiden kohdalle. Ajoneuvojen eteen oli valjastettu pörrökarvainen aasi, jota Didier talutti ohjaksista.

— Minä valjastan »Perhon» niittokoneen eteen, nuori aviomies sanoi tultuaan tupaan.

Hän lisäsi kuin selittääkseen päätöstään:

— Tänään aloittavat elonkorjuun määrin talossa, ja Huguenin'in väki on jo ollut toimessa pari päivää.

Elonkorjuuseen ryhdyttiin vasta kylän varakkaimpien tilanomistajien
annettua merkin. Pidettiin kovin sopimattomana aloittaa ennen heitä.
Muutamat »äärimmäisyysmiehet» uskalsivat kyllä tehdä niin, mutta Didier
Rousseau ei kuulunut heihin.

— Enkö minä saa tulla mukaasi, Didier? kysyi poika.

— Ethän toki! vanhus tiuskaisi viitaten karjapihaan. — Mene hoitelemaan kaniineja ja vie hanhet laitumelle!

Hän lisäsi sitoessaan vyötäisilleen isoa sinistä esiliinaa:

— Minun on tästä kaikkein ensiksi lähdettävä lypsämään lehmät. Elukkaparat eivät eilen päässeet lainkaan ulos, niin että ne ovat kovin ikävissään. Rolande ajaa ne sitten oitis niitylle.

Koulunkäynnistä ei ollut puhettakaan. Lapset kävivät koulua vain talvella, ja opettaja ummisti silmänsä hyvin tietäen, että viljelysmaat kärsivät sodan jälkeen työvoimien puutetta.

— Lähdetään jo! Germaine kehoitteli nousten pöydästä.

Hyvästeltiin ulkona pihalla. Jokainen suuteli kolmesti lähtijöitä vanhaan tapaan. Germaine ojensi poskensa Didier'lle ja sanoi ääneen:

— Hyvästi, hyvä ystävä. Näkemiin!

Boutet kiipesi rattaille ja ojensi vaimolleen kätensä. Georgette keikahti heidän viereensä tarttuen ohjaksiin. Hän oli paljain päin ja ilman päällysvaatteita, kun ei ollut tottunut käyttämään huivia eikä hilkkaa, ja hänen nuori, terve ruumiinsa uhkui lämpöä.

Kun he olivat asettuneet istumaan rattaille, Germaine miehensä ja tyttärensä väliin, Georgette hoputti aasintammaa:

— No, Carmen! alahan hölkyttää!

Elukka ei hievahtanut paikaltaan, luimisteli vain kyräten pitkiä korviaan. Boutet'n täytyi antaa sille läimäys ruoskalla, ennenkuin se suvaitsi lähteä liikkeelle. Silloin se porhalsi ulos veräjästä ja kääntyi tielle pistäen hölkkäjuoksuksi.

— Hyvästi! hyvästi! huusivat molemmat lapset huiskuttaen pieniä notkeita käsiään.

Aurinko teki nousua tasaisen siniselle taivaalle, joka oli kirkas kuin kristallikupu. Päivän kehrä ei itse ollut vielä näkyvissä, mutta se lähetti taivaanrannasta kimpun punaisia säteitä, joiden päät hipoivat vainioiden keskellä kyyhöttävää kylää.

Tämä samanen kylä oli ikivanha, vielä vanhempi kuin sen pieni kirkko, joka oli nähnyt seitsemän vuosisadan vaipuvan aikojen yöhön, se oli vanhempi kuin roomalaistie, jonka kivilaattoihin aura vielä joskus karahti pelloilla muutaman kilometrin päässä siitä. Kaksi hautarauniota, joita ei kukaan ollut kyllin utelias avaamaan, mutta joita oppineet arvelivat kelttiläisten rakentamiksi, oli siitä todisteena. Maakamaraakaan ei ihminen ollut vielä saanut täydelleen valtaansa. Kunnan alueella oli viljelemättömiä paikkoja, joissa maan kiviranko pisti esiin ohuen ruokamultakerroksen läpi, kalliolouhikkoa, syviä kuoppia ja tiheää viidakkoa, jonne aura ei uskaltanut ruveta uurtamaan vakoja ja jotka näyttivät pysyneen alkuaikojen luonnontilassa.

Asukkaatkin olivat hyvin vanhoja tai hyvin nuoria ja lopen alkeellisella asteella. Sivistys, joka kulkee pitkin jokivarsia ja suuria hedelmällisiä laaksoja, joilla on helppo liikkua ja jossa rautatiet levittävät tasangolle pitkiä liukkaita kiskojaan, kohoaa varsin hitaasti ylängöille. Chenonceaux'n ja Sublaines'in alkuasukkaiden välillä on eroa useita vuosisatoja. Edellisen esivanhemmat ovat nähneet kuninkaiden matkaavan vaunuissaan, jälkimmäinen on ammoisista ajoista elänyt syrjässä kesantojensa keskellä. Parin penikulman [Ranskan penikulma = 4,444 metriä. Suom.] päässä Cherin laaksosta nuoret naiset pukeutuvat Parisin viimeisimpien kuosien mukaisesti. Siellä pidetään sunnuntaisin julkisia huvitilaisuuksia, »jaava» ja »charleston» ovat suosittuja tansseja. Mutta Tourainessa elävät vielä paikoitellen ikivanhat tavat. Se on, sanalla sanoen, vielä roomalaista Galliaa.

Georgette Garou oli Sublaines'in asukkaista kaikkein vanhoillisimpia. Hän oli kenties neljä kertaa käynyt Tours'issa, mistä hänen mielessään säilyi jotenkin samanlainen muisto kuin Afrikan raakalaisseutujen neekereillä, jotka joutuivat maailmansodan aikana käymään Ranskassa. Itse kaupunki ei herättänyt hänessä ihmettelyä, eikä sen bulevardien eikä tuomiokirkon kauneus tehonnut häneen lainkaan. Mutta autojen ja raitiovaunujen vilinä, Sublaines'in taloja monta monituista kertaa korkeammat rakennukset, myymälöiden paljous ja niiden näyteikkunoiden kirkkaat värit häiritsivät hänen maaseudun rauhaan tottuneita aistimiaan. Kun hän kuuli mainittavan Parisia, tuo nimi kuulosti hänen korviinsa tarumaiselta, eikä se hänessä pystynyt herättämään muuta kuin vastenmielisyyttä. Maakunnan pääpaikka, Bléré, oli hänen mielestään maailman ääri. Ja Bléréssä naurettiin Sublaines'in miehille, vantterille, jäyhille talonpojille, joiden rautanastaisissa anturoissa pysyi pellon vakojen savi talvesta toiseen. He olivat olleet ammoisista ajoista köyhiä! Heidän maansa tuotti vehnää, jonka hinta oli ennen sotaa mitättömän alhainen. Sitten tuli suuri sota ja suojelustullijärjestelmä; täytyi pakostakin tulla omillaan toimeen, mikä kaikki teki tuosta vilja-aitasta yhtä rikkaan seudun kuin Cherin ja Indren laaksot, joiden välissä tuo ylätasonko kohoaa. Se ei pysty lainkaan hivelemään kauneudella silmää se kun on täynnä viljavainioita, joiden välissä siellä täällä kohoaa kitukasvuisia metsikköjä, laihoja viinitarhoja ja niittyjä, joilla lammaskatraat käyvät laitumella. Monet asukkaat olivat vielä tottumattomia rikkauteensa eivätkä viihtyneet muualla kuin kotonaan. Näitä oli myös Georgette Garou.

Oikealla ja vasemmalla puolen mutkaista tietä, jota pitkin rattaat vierivät sellaista vauhtia kuin aasintamman lyhyistä koivista lähti, väistyivät yksitoikkoiset maisemat hitaasti taaksepäin. Niihin loivat hieman vaihtelua vain satavuotiaat, jykevät pähkinäpuut, jotka erosivat keltaisesta vainiotaustasta kuin koruompeluksen kuviot. Matkamiehillä oli runsaasti tunnin ajo asemalle.

— No? virkkoi Boutet kumartuen tytärpuoleensa päin, miltä tuntuu olla naimisissa?

Hänen vaimonsa tuuppasi häntä kyynärpäällään kylkeen. Äitinä hän kaiketikin paheksui noin epähienoa utelua. Lisäksi hän ei tahtonut loukata Georgettea, koska toivoi yhä edelleen saavansa häneltä ruokatavaroita, ehkäpä viekkaudella vähän rahaakin. Mies, joka tunsi vaimonsa oveluuden, totteli oitis, oikein ymmärtämättä tämän tarkoitusta, ja vaikeni. Mutta neljännestunnin kuluttua, aprikoituaan asiaa, hän kysäisi:

— Eikö sinusta olisi hauska asua Parisissa?

Georgette ei vastannut.

— Teidän, sinun ja miehesi pitää ainakin käydä meitä katsomassa…

— Joudu, Carmen, joudu! Georgette hoputti aasia. Boutet ei hellittänyt.

— Tosin siellä ei ansaitse niin suunnattomasti kuin Sublaines'issa, se on selvää… Mutta ei liioin tarvitse nähdä niin suurta vaivaa… ei tarvitse pelätä rakeita eikä kuivuutta… Ja sitten on elokuvat ja muita huvituksia… siellä on paljoa hauskempaa.

Nolona tytärpuolensa vaikenemisesta hän lopetti maanittelunsa. Mutta voitto, jota hän havitteli tässä pelissä, oli liian houkutteleva. Hetken kuluttua hän aloitti taas:

— Kuulehan, Georgette… jos myisit koko hökötyksen… tarkoitan tilan?… Eikö sinusta porvarisnaisen asema olisi jotakin? Saisit hienoja pukuja… sellaiset aina miellyttävät naisia… Ehkäpä sinulta liikenisi varoja autonkin ostoon… Etpä sinä olisi ensimmäinen, joka vaihtaa nahkaa. Hui hai! Orsayn asemalla näen matkustajien joukossa kosolti sellaisia äkkiä rikastuneita, jotka ovat käärineet kokoon mahdottomia setelikasoja kaupassaan tai pelloillaan ja jotka sitten asettuvat Parisiin viettämään porvariselämää! — Niin, no, muori on tosin vielä elossa… mutta eihän hänkään sentään eläne iankaikkisesti! Ja nyt puhunkin niin järkevälle naiselle kuin sinä. Onpa todella suuri vahinko, että niin kaunis ja älykäs naisihminen kuin sinä elelet Sublaines'issa… lehmän hännässä, niin kuin äitisi sanoo, vaikka voisit viettää miellyttävää elämää; ei tarvitsisi tehdä mitään, rahat kasvaisivat hyviä korkoja, jotka tipahtaisivat taskuusi aivan itsestään. Maantuotteet, näetkös, eivät aina pysy näin kovassa hinnassa… Jos frangin arvo nousee, viljan hinta laskee, ja sitten tulee maanviljelijälle taas huonommat ajat!… Nyt on otollinen hetki myydä kaikki tyyni. Ja sitten tulet asumaan meille, äitisi kanssa… Jos Didier yhä vain tahtoo raataa, niin voihan hän saada paikan rautatiellä, niinkuin minäkin… Se ei ole niin rasittavaa, saa vapaat matkat ja lopulta eläkkeen.

Näin hän lasketteli yksinpuheluaan, kateuden kirvellessä mieltä ja yhä pahemmin hämillään, kun hänen korskea, kaunis tytärpuolensa pysytteli äänetönnä osoittamatta muuta näkyvää tyytymättömyyden merkkiä kuin että kulmakarvat rypistyivät isäpuolen maanitellessa yhä kiihkeämmin. Tällaista ei tapahtunut ensi kerran. Se oli alkanut jo kaksi vuotta aikaisemmin, jolloin hänen vaimonsa ja hän saivat selville, miten runsaasti Garou-muorin tila tuotti, ja alkoivat katua, että olivat päästäneet sen käsistään, sekä punoa juonia, miten jälleen pääsisivät siitä osallisiksi. Mutta eipä ollut helppo siepata maata toiselta! Se oli ensin vaihdettava kevyihin seteleihin, joita ei ymmärretty pitää yhtä suuressa arvossa kuin kultaa, vaan jotka saattoi niin helposti siirtää taskusta toiseen. Isäpuoli huokasi, sillä nuoren vaimon itsepintainen vaikeneminen ei ollut omansa rohkaisemaan häntä.

Heidän edessään aukeni vähitellen näkyviin laakso ja sen sivussa Amboisen metsä kuin turkisreunus. Kukkuloiden loivasti viettävillä kupeilla näkyi kyliä, joiden talojen kaikki ikkunat paloivat tulena auringon noustessa. Kapea laakso leveni levenemistään, ja sen yllä häilyi ohutta, punervaa auerta, jommoista näkee usein kuuman päivän aamuna. Kauempana tasangolla virtasi joki kirkkaana kuin kuvastin. Kaikki nuo kylät, kaikki nuo tiet, jotka lipuivat ohi valkoisina nauhoina kukkuloiden hartioilla, olivat jo toisenlaista Ranskan seutua ja houkuttelivat matkaamaan kohti tuntematonta, joka kiehtoo ja saa levottomaksi ihmismielen.

Georgetteen ei se houkutus pystynyt; hänen molemmat kumppaninsa, joihin ei tehonnut maiseman viehätys, mikä lapsuudesta asti oli heille tuttua, tunsivat kuitenkin hyväntunnetta puhtaasta aamuilmasta, jota he ahmien vetivät keuhkoihinsa. Mutta samalla he muistivat polttavan ja pölyisen kesäisen Parisin, raadannan, joka heitä siellä odotti entistään raskaampana kaksi päivänä kestäneen maalla-olon ja runsaan kestityksen jälkeen. He muistivat ahtaan kaupunkiasuntonsa, jossa täytyi joka päivä pitää ruokaa ja juomaa tarkasti.

Ja ajatellessaan kaikkea sitä varallisuutta, joka jäi heidän taakseen, he tunsivat itsensä entistään köyhemmiksi, surullisemmiksi ja kateellisemmiksi.

Rattaat rämisivät pitkässä alamäessä. Lopulta tie muuttui kaduntapaiseksi, sen molemmin puolin kohosi taloja. Saatuaan maistaa ruoskaa »Carmen» lähti laukkaamaan armottomasti hypittäen ja tärskyttäen rattailla istujia. Kuljettiin Blérén kautta. Kauppala heräsi parhaillaan kiemailevana ja hymyillen kuin kaunis nainen, myöhään ja veltosti. Sen myymälät olivat vielä kiinni, ovista pisti esille jokunen naisenpää, tukka törröttäen ja kähertimiin käärittynä. Tuonnempana kiilteli sinivihreä Cher-joki, ulottuen taivaanrannasta toiseen melkein kuin meren lahti ja uhoten lähistöön kosteita huuruja. Kun matkamiehet olivat ajaneet sillan yli, he joutuivat korkeaan plataanikujaan ja lopulta päätyivät asemarakennuksen kohdalle.

Tietysti he saapuivat tuntia ennen junan lähtöä. Boutet pyysi Georgettea pysähdyttämään puiden juurelle vastapäätä asemaa. Siinä he odottaisivat nurmikolla, tavarat ympärillään, talonpoikaisen kärsivälliseen tapaansa, jota he eivät olleet vielä unohtaneet.

Georgette, jolla oli kiire takaisin kotiin, suuteli heitä molempia.

— Onnea matkalle!

— Milloin tulet meitä katsomaan? Boutet kysyi yhä pitäen kiinni tuumastaan.

— Ei minulla ole aikaa tehdä huviretkiä, Georgette vastasi verraten viileästi.

Germaine kiitti vielä kerran saamistaan ruokatavaroista.

Heillä ei ollut enää mitään sanottavaa toisilleen. Georgette keikahti rattaille ja kääntyi joutuin paluumatkalle edes katsomatta taakseen. Häntä seurasi karvaan kateellisin katsein äiti, jonka silmissä pois rientävä ei enää ollut lihaa hänen omasta lihastaan, ei oma lapsi, jota hän oli ruokkinut maidollaan, vaan se maapala, jonka edellisenä päivänä solmittu avioliitto oli auttamattomasti riistänyt häneltä.

* * * * *

Georgette asettui rattaille mukavaan asentoon. Hänestä tuntui, kuin hän olisi kyydinnyt asemalle tämän maailman turhuuden, ja hän oli vapautunut siitä nauttien jälleen täysin siemauksin yksinkertaisesta, karusta, koruttomasta elämästään, jota hän rakasti enemmän kuin mitään muuta.

Hänkö Parisiin? Kaikkia vielä! Se ei ikinä tapahtuisi, vaikka hänen omaisuutensa kasvaisi niin suureksi, että se sallisi hänen »elää porvarisnaisen tavoin» ja ostaa auton, niin kuin hänen isäpuolensa oli höpissyt. Ummehtunut ja ahdas olo kaupungeissa, niiden tarjoamat keinotekoiset huvitukset, jotka ovat kuin oopiumia niiden asukkaille, kiihoittaen heidän aivojaan ja rohkaisten heitä mukautumaan epäterveelliseen elämään, vaikuttavat sellaiseen, joka on sitä maistanut tai jota n.s. sivistys on päässyt hipomaan, viehättäen ja houkuttaen kuin pahe. Vaistomaisesti maaseudun yksinkertaiset sielut pidättyvät siitä tuntien salaista pelkoa, sillä heidän ruumiinsa, joka on tottunut omiin oloihinsa ja tahtoo pysyä terveenä, nousee vastarintaan. Georgetten sielunelämä oli liian alkeellista, jotta hän olisi ruvennut erittelemään tunteitaan. Silti hän ei voinut kuvitella elämää eikä oloa muualla kuin Sublaines'issa. Hän ei tullut toimeen ilman sen ylätasangon raikkaita tuulia ja avaraa näköpiiriä, navetan lemua, isoäitinsä hirmuvaltaista komentoa, molempien lapsukaisten naurua ja avaraa kotitupaa, sen valkoisia kalkkiseiniä, taikinakaukaloa, seinäkelloa ja likaista pöytää, ei ilman jokapäiväistä ankaraa työtä, tuttua maakamaraa, eikä ainakaan ilman miestään, valtiastaan, jolle hän oli antautunut rakkaudesta ja joka täydensi hänen onnensa.

Georgette oli lujasti kiintynyt tuohon kaikkeen; se oli hänelle sekä elämän lähtökohta että sen päämäärä. Tämä eli epämääräisenä hänen tietoisuudessaan, joka varsin vähän erosi aasintamman sielullisista liikkeistä. Pitkäkorva laukkasi kotitallia kohti hyvää kyytiä, monta vertaa innokkaammin kuin menomatkalla, eikä tällä kertaa tarvinnut hoputtaa sitä ruoskalla.

Nuori vaimo sieti mainiosti terveellistä, purevan kuumaa hyväilyä, jolla aurinko herkeämättä hiveli hänen paljasta niskaansa. Hän ei räpäyttänyt silmäänsä sen tielle valamassa, häikäisevässä paisteessa. Hänen keuhkonsa ahmivat puhdasta ilmaa yhtä halukkaasti kuin ihmisolento sammuttaa janoaan elämän lähteellä. Ja kun hän lähestyi Sublaines'ia, joka häämötti pähkinäpuiden lomasta ja josta selvänä näkyi vain nelikulmainen kirkontorni, kömpelötekoinen viirikukko huipussaan hänen jäseniinsä valui selittämätön mielihyvän tunne ja hänen sisimmästään pyrki ilmoille voimakas riemuhuuto, joka olisi, jos se olisi päässyt purkautumaan, ollut ainakin yhtä voimakas kuin »Carmenin» kiljaisu, jonka se kajahdutti matkan päähän päästyään, pysähtyessään kotitalon pihaan; se oli rakkaudensanoma jollekin aasi-ystävälle, minkä se yksin tunsi ja minkä läheisyyttä se sieraimillaan tunnusteli ilmasta.

Mutta Georgette ei kuitenkaan rientänyt Didier'n luo. Silmät loistaen, posket hohtaen, hän oli ylpeä karttuneesta elinvoimastaan, mutta samalla kärsivällinen, odottaen iltaa kohdatakseen miehensä. Itse hän riisui aasintamman valjaista, heitti sen eteen heiniä ja meni tyhjään taloon. Rolande oli varmaankin laitumella lehmiä kaitsemassa ja muori heinää niittämässä. Käsirattaat olivat poissa vajasta, ja selällään ammottavasta navetan ovesta näkyivät tyhjät pilttuut. Tyttö oli tehnyt tarkkaa työtä: astiat oli pesty huolellisesti ja lattialaatat puhdistettu. Georgette siivosi hartaana morsiushuoneen, asetti haahkanuntuvapeitteen vuoteeseen ja ripusti miehensä häävaatteet ja silkkipukunsa kaappiin. Hän hypisteli hetken aikaa noita hänen nuoreen avioelämäänsä niin likeisessä yhteydessä olevia pukineita. Sitten hän palasi tupaan, sulki säleluukut paahtavan auringon puolella ja ryhtyi valmistamaan einettä. Kaikki tuotti hänelle iloa, papujen silpominenkin, joita Didier söisi, ja sen tuolin katseleminen, jolle Didier istuutuisi aterioimaan häntä vastapäätä.

Samaan aikaan istui Didier Rousseau niittokoneen kapealla ja vaappuvalla ajoistuimella, jota ratas heilutti koneen terien katkoessa tuleentunutta viljaa, joka kaatui luovolle maahan hänen taakseen. Siinä hän, talon entinen renki, nyt ajoi omilla vainioillaan kuin kuningas ja ajatteli väliin vaimoaan.

III

He olivat jo olleet naimisissa kuukauden päivät, joiden kuluessa joka ilta saattoi heidät yhteen ja jokainen uusi aamu täytti heidän mielensä yhä suuremmalla riemulla, kun he omistivat toisensa.

Viljan tuleentuessa koitti heille yhä uusia töitä, jotka kaunistivat heidän onneaan kuin seinänauha temppelin otsikkoa. Nuo työt tosin olivat heille perin tuttuja lapsuudesta, mutta nyt oli kaikella erityinen viehätyksensä, kun he olivat mies ja vaimo.

Sitten aamuna muutamana ilmaisi yksitoikkoinen, jatkuva ja voimakas jyske ja kalke, jonka äänilajit vaihtelivat kuin urkujen soitto ja jonka aika ajoin keskeytti kimakka vihellyspillin ääni, että Garoun talossa parast'aikaa puitiin. Tiheä, kellervä pöly täytti pihan, nousten pilvenä hetki hetkeltä yhä korkeammalle ja himmentäen taivaan.

Keskellä tuota yhä uudistuvaa tomupilveä näkyi vain ison, kieppuvan rattaan värähdellen liikkuva hihna sekä harmaita ihmishaamuja häärimässä mustan, muodottoman möhkäleen ympärillä, joka sylki tulta ja savua. Moisen manalaisen näyn yläpuolelle, vilja-auman huipulle, joka kohosi talon kattoa korkeammalle, ilmestyi Georgette Garou paljain päin ja käsivarsin hanko kädessä.

Siitä tuli raskas päivä, joka vaati väen koko tarmon iltaan asti. Täytyi olla nopsa käänteissään, ponnistaa kaikki voimansa ja varoa kallistamasta korvaansa väsyneiden käsivarsien huomautuksille, joiden oli herkeämättä tehtävä samat liikkeet. Kone oli kuin hirviö, jota oli syötettävä ja hoidettava lakkaamatta.

Georgette koppasi lyhteet hankonsa kärkeen, heitti ne ilmaan, josta toinen hanko alempana sieppasi ja lykkäsi ne kolmannelle, joka heitti ne puimakoneen käyttäjille. Näiden työ oli kaikkein vaarallisinta, he kun käsin syöttivät lyhteet koneen hirvittävään, uhkaavaan kitaan. Lyhteet tulivat jälleen ulos toisesta aukosta olkikupoina, tähkät jyvistä tyhjinä, ja taas ne hankojen kärjestä lensivät päiden yli toiseen kasaan, joka kohosi sitä mukaa kuin toinen aleni. Rapisten kuin rankkasade virtasivat ruskeat jyvät koneen johtotorvesta säkkeihin, jotka miesten selässä siirtyivät aittaan. Kaikki tekivät työtään vaieten säästääkseen aikaa ja voimia. Ja heidän liikkeensä olivat niin tarkoin lasketut, niin sopusuhtaiset, että vilja heidän käsissään aaltoili kuin iso vaalea kangas pihan toisesta päästä toiseen. Molemmat lapset avustivat voimiensa mukaan.

Aina tunnin kuluttua vihellyspilli kuulutti lyhyen lepohetken alkaneeksi. Koneen täytyi välillä jäähtyä ja se oli voideltava. Tätä levähdystä raatajat käyttivät hyväkseen vaihtaakseen jonkin hilpeän huomautuksen, sylkeäkseen käsiinsä ja kääriäkseen kokoon alasvaluneet paidanhihat. Sitten taas jatkettiin rohkeasti työtä. Mutta kello kymmenen ajoissa kuumuus oli niin rasittava ja niskat punoittivat niin auringonpaahteesta, joka poltti kuin tulinen liesi, ja varhaisesta aamusta yhä vain lisääntynyt väsymyksen taakka painoi niin hartioita, että liikkeet hidastuivat ja pitempi levähdys kävi välttämättömäksi. Sitä vaativat kaikkein vahvimmatkin raatajista.

Koneen jyske hiljeni valitukseksi; lopulta moottori seisahtui kokonaan. Silloin kaikki hengähtivät helpotuksesta äkkiä syntyneessä äänettömyydessä, joka jo sinänsä tuntui rauhoittavalta ja virkistävältä. Hihat kuivasivat hikeä, joka virtanaan valuen piirsi vakoja hehkuvan kuumaan otsaan tarttuneeseen pölyyn. Kullankellervä tomu laskeutui vähitellen ilmasta maahan. Väki puheli vielä hiljaa, kurkut olivat kuivat kuin taula. Odotettiin virkistävää juomaa. Auman kuvetta vasten nojalleen asetettuja tikapuita myöten Georgette laskeutui maahan. Rolande riensi viinikellariin.

Tavallisesti Tourainen naiset eivät ota osaa viljanpuintiin. Miesten ylpeys ei sitä salli. Naisen paikka on keittiössä. Mutta Georgette käytti arvovaltaansa rikkoen tätä vanhaa sovinnaistapaa, eikä Didier pannut vastaan, hän kun oli tottunut alistumaan ollessaan palvelijana talossa, ja tämä tottumus vaikutti hänessä yhä edelleen. Toisetkaan eivät vastustelleet, sillä nuoren emännän tavaton tarmo herätti heissä kunnioitusta, varsinkin kun hän kaikkien nähden esiintyi arvokkaana ja vakavana.

Georgette tarjosi viiniä, kaataen sitä Rolanden hänelle yksitellen koristaan ojentamiin laseihin. Nuori emäntä oli riisunut puseronsa, jotta hänen olisi helpompi liikkua ylhäällä auman huipulla. Hänen avara, leveähihainen paitansa peitti hänen naisellisen ruumiinsa kiihoittavat yksityiskohdat, ja hän oli niin vapaa kaikesta kiemailusta, niin pidättyväisyytensä suojaama, että jokainen intohimoinen pyyde kilpistyi oitis tuohon siveyden suojaverhoon, joka oli lujempi kuin rautapanssari. Ja kun miesten katseet kohdistuivat häneen, niissä ei välkkynyt veitikkamaista ilmettä, vaan tuntijain ihailua, jotka osasivat antaa arvoa noille jänteville käsivarsille ja tuolle teräksisen joustavalle povelle, jota ei väkinäisinkään liike saanut värähtelemään.

Heitä oli viisitoista miestä, osaksi naapureita, osaksi sukulaisia, jotka aina vuoroonsa maksuttomasti kävivät kuin talkoissa toisiaan avustamassa. Lisäksi oli neljä koneenkäyttäjää ja yksi päivätyöläinen. Viimemainittua eivät toiset juuri pitäneet arvossa, hän kun ei osannut nykyisistä uusista ansiomahdollisuuksista huolimatta hankkia itselleen omaisuutta, vaan asui pahaisessa mökissä, jonka vuokraakaan ei kyennyt maksamaan. Joka vuosi hänen vaimollaan oli lapsi; hänellä oli jo yksitoista tenavaa, ja osa niistä kunnan niskoilla. Kun tuo päivätyöläinen otettiin mukaan, selitettiin tavallisesti toisille: »Tämä on armeliaisuuden työ köyhälle». Sillä hän oli huononpuoleinen työntekijä, nälkiintynyt raukka, ehkäpä vähän laiskakin. Hänen ihonsa oli sileä ja puhdas ja silmät iloiset. Hän ei tosin ollut kaunis mies, mutta ei silti rumakaan. Hänen kurjat vaatteensa ja velttoutensa olivat syynä siihen, ettei kylän väki pitänyt häntä vertaisenaan. Itsekin tietoisena huonommuudestaan hän kohotti lasinsa ennen kuin se oli täynnä, kun taas toiset antoivat Georgetten täyttää heidän lasinsa reunoja myöten.

He tyhjensivät lasinsa yhdellä siemauksella maiskauttaen kieltään viinin virkistävän raikkaana valuessa kurkusta alas. He pyyhkäisivät huulensa paidanhihaan silmät loistaen tyytyväisinä.

Joku virkahti:

— Hohhoh! Sepä teki hyvää!

Tarjottiin vielä toinenkin lasi.

— Peijakas! emme ainakaan pane vastaan! huudahti joku joukosta.

— Siitä valuu tulta suoniin, huomautti toinen.

Päivätyöläinen, »Köyhä Cadet», kuten häntä sanottiin erotukseksi toisesta Cadet'sta, jolla oli jonkinverran varallisuutta, ei rohjennut sekaantua rikkaiden puheisiin, vaan laskeutui velttona oljille heidän jalkojensa juureen.

Didier huomautti:

— Mainio ilma.

Lasi kädessä hän iloiten katseli kirkasta taivasta ja ylpeänä vaimoaan, tuota kaunista naista, joka näytti kohonneen esille itse maan uumenista, hedelmällisen mullan ja viljan hengettärenä sekä viinin haltiattarena, joka vuodatti kuumaa hehkua hänen ruumiiseensa. Ja yksinkertaisen maalaisen ajatuspiirissään hän sekoitti toisiinsa aviomiehen ja maanomistajan onnensa, oikein tietämättä rakastiko hän maitaan siksi, että ne olivat antaneet hänelle hänen Georgettensa, vai Georgettea sen vuoksi, että tämä oli lahjoittanut hänelle maata. Sen hän vain tiesi, että hän oli ylen onnellinen rikkaudesta, jota vehnänjyvät levittivät pihalle ja joka oli hänen omaisuuttaan. Mutta tietysti hänen onnentunteeseensa sisältyi myös tietoisuus, että hän omisti tuon harvinaisen naisen, joka lahjoitti hänelle huumausta ja jonka neitseellinen sydän kuului yksinomaan hänelle.

Georgette ei ollut koskaan sanonut hänelle: »Minä rakastan sinua»; todennäköisesti nuo sanat jäisivät häneltä kuunaan lausumatta, hän kun oli niin harvapuheinen. Georgette tunsi rakkautta osaamatta sitä määritellä ja antoi sitä toiselle. Ja tämä rakkaus, jonka Didier sai osakseen, oli jotakin jalompaa ja suurempaa kuin se mitä hän aikaisemmissa pahaisissa nuorenmiehen seikkailuissaan oli kokenut. Mutta kun hän ei ollut yhtä koskematon kuin Georgette, ei myöskään se rakkaus, jota hän tunsi, ollut yhtä puhdasta kuin Georgetten, ja hänen aistillinen intohimonsa kuohahti monesti päivän mittaan. Mutta vasta iltaisin, työn päätyttyä hän saattoi antaa hellyydelleen vallan.

Georgetten rakkaus oli aivan kuin raamatullista, alkuaikojen rakkautta; se oli yksinkertainen ja voimakas, rohkea kuin oikeus, tulevien sukupolvien pohja ja perus.

* * * * *

Koko kesän, koko seuraavan talven ja vielä seuraavan kesänkin kesti tätä heidän voimakasta rakkaudenelämäänsä.

Didier kiintyi päivä päivältä yhä lujemmin maihinsa. Pelto oli yhtä suuressa määrin hänen puolisonsa kuin Georgette. Miehen ylpeällä uhkuvalla voimalla hän muokkasi sitä ja ylpeili kylvämänsä siemenen itämisestä. Molemmat, vaimo ja maan multa, hallitsivat ja vallitsivat hänen sydämessään. Mutta hän oli ehkä lujemmin kiintynyt noista valtiattaristaan vaativampaan ja oikukkaampaan, tätä kun oli lakkaamatta suojeltava luonnonvoimien hyökkäyksiltä, sen puolesta kun täytyi alinomaa taistella; olipa sitä pidettävä kurissakin sen väliin käydessä uppiniskaiseksi ja kieltäytyessä jakamasta suosionsa antimia. Ja varsinkin oli Didier'n kiintymyksen syynä valitettavasti se seikka, että tämä lemmitty, maakamara, tarjosi rakastajalleen tämän toivottomina köyhyyden aikoinaan niin kauan himoitsemaa kultaa, mammonaa, jonka omistaminen täytti Didier'n olemuksen suuremmalla hurmiolla kuin puolison sulo. Georgette sitä vastoin olisi ollut valmis luovuttamaan viimeisen peltotilkkunsakin Didier'n vuoksi, sillä Georgette tarvitsi häntä enemmän kuin omaisuuttaan täyttääkseen kutsumuksensa siten, kuin hänen suuri sydämensä sen käsitti.

He tunsivat molemmat sisimmässään tyydytyksen ylenpalttisuutta, ja heidän onnensa säteili heidän ympäristöönsäkin. Muori ei enää ollut niin äreä kuin ennen. Lapset, joita entistään enemmän hyväiltiin, alkoivat pitää aviopuolisoita vanhempinaan, joita poloiset eivät olleet tunteneet, ja kävivät päivä päivältä alttiimmiksi työhön ja hellemmiksi. Poika, François, kävi ison ystävänsä Didier'n kanssa peltotöissä ja oli miestä mielestään istuessaan nuoren isännän vieressä lantakuormalla tai rattailla.

Rolande, joka täytti kolmetoista, pestattiin palvelijattareksi. Georgette ei hennonnut erota tytöstä, jota hän kohteli puoleksi sisarena, puoleksi ottotyttärenä.

— Olen tarpeeksi rikas pitääkseni hänet talossa.

Garou muori äkäili ja mourusi tavalliseen tapaansa.

— Hän ei tee työtä edes sen vertaa, että maksaisi leipänsä!

Muori tiesi kuitenkin varsin hyvin, että tyttönen teki työtä paljoa enemmän, kuin mitä hänen mitätön palkkansa korvasi.

Rolande kuunteli kalpeana, silmät pelosta laajentuneina, kuinka he pohtivat hänen kohtaloaan.

— Minne se raukka menisi? Eihän hänellä ole ketään muuta kuin me, tiukkasi Georgette.

— No! teetkö sitten todella työtä? muori tiuskaisi lapselle.

Tyttö kavahti heidän kaulaansa. Hän ei ollut vielä ennen tätä hetkeä näin selvästi tuntenut hylätyn lapsen kohtalon surkeutta, eikä sitä onnea, että oli saanut tyyssijan tässä vieraassa perheessä. Hänen kultainen sydämensä oli iloa ja kiitollisuutta tulvillaan ja hän teki mielessään salaisen päätöksen, että palvelisi heitä entistään uutterammin.

Mutta heidän kaikkien osa oli liian kaunis. Kateellinen kohtalo hiipi jo talon kynnykselle asettaakseen ansoja heidän onnensa tielle.

IV

— Etpä yhä vieläkään ole saanut lasta, virkkoi Garou muori kerran.

Kädet lanteilla hän seisoi ankarana syyttäjänä pojantyttärensä edessä. Oli jo kulunut neljätoista kuukautta siitä, kun muori oli suostunut tämän avioliittoon saadakseen maatilalleen perijän. Mutta tuloksia ei yhäkään kuulunut!

Kun hän oli ensimmäisen kerran singahduttanut Georgettelle soimauksensa, joka silloin oli ennenaikainen, nuori vaimo oli vastannut vain:

— Olettepa te kovin hätäinen!

Nyt, kun muorin alinomaiset huomautukset olivat saaneet hänet levottomaksi, hän ei enää vastannut mitään, vaan askarteli edelleen äänetönnä tuvassa tuntien itsensä nöyryytetyksi. Valoisan oviaukon kehyksissä Garou muorin jykevä hahmo kohosi synkkänä kuin uhkaava onnettomuuden enne.

Sinä päivänä ei asiasta puhuttu sen enempää.

Mutta seuraavassa kuussa palasi muori, joka oli täysin selvillä maalaisnaisille tutuista merkeistä, samaan kysymykseen:

— Ei yhä vieläkään lasta tulossa!

Ja hän ärtyi ja äkäili entistä pahemmin.

Kun avioliitto oli tapahtunut tosiasia, hän näytti, joskin vastahakoisesti, hyväksyneen Didier'n. Olihan tämä vaitelias työntekijä, melkein vailla yksilöllisyyttä, ja suorittivathan molemmat aviopuolisot yhdessä kahta innokkaammin askareensa. Lisäksi Didier, älykkäästi kylläkin, piti muorin läsnäollessa nousukasylpeytensä kurissa varoen visusti koskaan vetoamasta uusiin oikeuksiinsa; päin vastoin hän osoitti vanhukselle entistä palvelijan nöyryyttään, ja vihdoin muori alkoi häntä suvaita. Ja syntyisihän heille pienokainen, jonka suonissa virtaisi Garou suvun verta. Tila saisi hänen, muorin, rotua olevan omistajan. Hän sieti isää tulevan lapsen vuoksi, jopa Didier usein häipyi hänen tietoisuudestaan, hän kun yksinomaan ajatteli poikansa tyttärenpoikaa, jota hän jo mielikuvituksessaan tuuditteli käsivarsillaan. Mutta jo kolme kuukautta häiden jälkeen muori alkoi käydä levottomaksi. Ja nyt, kun nuoren perheen hedelmättömyyttä yhä vain jatkui, hänen vanha kaunansa virkosi jälleen. Että hän olikin antanut omaisuutensa tuolle nuorelle miehelle, joka ei ollut tuonut taloon »muuta kuin kääntöpääveitsensä», kuten hän halveksien sanoi, ja joka ei kyennyt saamaan lasta! Didier pysyisi siis kaiken ikänsä samana vaivaisena, etäisestä, täisestä, Jumalan selän takana olevasta Solognesta tulleena maankiertäjänä, joka muorin kuoltua omistaisi kokonaan talon kaikkineen päivineen ja saattaisi tehdä sillä mitä halutti. Yhtä hyvin hän olisi voinut lahjoittaa sen ohikulkevalle kerjäläiselle!

Nyt koitti Garou muorin puolelta vaino, jonka hän kohdisti yksinomaan Georgetteen, rohkeamatta vielä peittelemättä ahdistaa Didier'tä, mikä johtui vanhan perinnäistavan mukaisesta kunnioituksesta, jota talonpoikaisnaiset aina tuntevat miestä, maan tuottavuudesta huolehtijaa kohtaan. Lisäksi muori tahtoi itsepintaisessa, typerässä päähänpiintymässään kiusoittaa Georgettea yrittämällä heikentää hänen ylpeyttä uhkuvaa kiintymystään mieheensä.

— Eipä Didier edes kykene saamaan itselleen perillistä!

Georgette puolusti miestään:

— Ei se ole hänen syynsä! Kyllä hän täyttää velvollisuutensa.

Vanhus vaikeni neuvotonna, sillä hän ei tahtonut sysätä syytä pojantyttärensä niskoille, koska hän olisi silloin samalla nöyryyttänyt itseään.

Sama pelko esti Georgettea ilmaisemasta levottomuuttaan Didier'lle. Ja hän ajatteli hätääntyneenä syntymisen salaperäistä ongelmaa maalaisnaisen suorasukaiseen tapaan, kuinka lehmä, joka »jäi mahoksi», lähetettiin häpeällisesti teurastettavaksi. Hänen ylpeyttään kirveli hänen ajatellessaan, että tilan kaikki elukkanaaraat, niin lehmät kuin kaniinit, poikivat aina säännöllisesti silloin, kun oli tarkoitettukin. Kasvikuntakin uhkui uusien taimien, uusien vesojen tuottamiskykyä — molemmin puolin tietä kasvavat plataanit olivat täynnä kukkia, jotka kehittyivät siemeniksi ilmaisten siten ehtymätöntä elinvoimaa. Oliko hänessä siis jotakin vikaa? Tämä ajatus katkeroitti hänen onnensa. Hänen päähänsäkään ei pälkähtänyt syyttää Didier'tä; hänen varma vakaumuksensa oli, että Didier, joka täytti puolisonvelvollisuutensa, oli kokonaan syytön.

Pitkin päivää Georgette ajatteli asiaa soimaten omaa ruumistaan, jonka hän kuitenkin tunsi olevan täysin terveen ja kunnossa, niin että sitäkin oli vaikea syyttää.

Hääriessään päivän askareissa hän rypisti kauniita kulmakarvojaan, ja astellessaan pihan poikki hän äkkiä pysähtyi kuin paikoilleen jähmettyneenä katseen harhaillessa etäällä kuin apua hakien… Se tulikin äkkiä kerran iltapäivällä, kun hän oli hoitelemassa lehmää navetan kuumassa lemussa. Olihan monesti täytynyt vaikeissa poikimistapauksissa turvautua eläinlääkärin apuun…

Georgette valjasti aasintamman rattaiden eteen. Kesti tavallisesti kauan, ennen kuin hän sai tehdyksi päätöksen. Mutta kun se kerran oli tapahtunut, ei mikään voinut estää häntä toteuttamasta sitä.

Hän tiesi, että Didier palaisi pellolta vasta illan suussa.

— Lähden tästä ostamaan riisisuurimoita vasikoille, Georgette sanoi isoäidilleen. Käväisen Bléréssä.

Hän ajoi suoraan päätä lääkäriin. Hän ei ollut koskaan ennen turvautunut tämän apuun, kun ei ollut milloinkaan ollut sairas, mutta hän piti tätä erehtymättömänä poppamiehenä, joka osasi lukea ihmisruumiin syvimmät salaisuudet kuin kirjasta. Matkalla hänen vakava ja synkkä katseensa kiintyi tuon tuostakin vasta kynnettyihin peltoihin, jotka hohtivat tummanpuhuvina uhkaavan taivaan alla: oli lokakuu, ja sateinen vuodenaika alkoi samalla kuin syyskylvötkin. Ensi kerran elämässään hän tunsi surun ankaraa kouristusta sekä häpeävänsä ruumiinsa puolesta, joka ei ehkä ollut samanlainen kuin muilla naisilla.

Tohtori Courtois, joka oli tottunut näkemään vastaanottohuoneessaan riutuneita kasvoja, hämmästyi kelpo lailla, kun kynnykselle ilmestyi Garou-suvun komea tytär, joka uhkui terveyttä ja elinvoimaa kuin nuori puu. Georgetten isän kuoltua ei lääkäri ollut käynyt heillä mutta hän tunsi hyvin vainajan tyttären, kun oli nähnyt ajaessaan autolla talon ohi hänen varttuvan vuosi vuodelta. Huhu Georgetten avioliitosta oli kantautunut hänen korviinsa, ja samoin kuin pastori Cruchet tunsi hänkin jonkinlaista hellyyttä tuota rakkautensa kohteen valinnassa järkähtämätöntä naista kohtaan, joka oli ottanut miehekseen palvelijansa. Mutta hänessä sekaantui tähän tunteeseen itsetiedotonta miehistä kateutta, melkeinpä itsekästä mielipahaa, kun ei hän itse ollut tuon kaikessa suorasukaisuudessaan sangen kiehtovan nuoren naisen rakkauden kohteena.

— Onko isoäitisi sairas?

— Ei ole.

Ja samassa Georgette jo synkkänä virkkoi ääni käreänä, ikäänkuin olisi tunnustanut jotakin häpeällistä:

— Minulla ei ole lasta!

»Kas vain!» lääkäri tuumi itsekseen. »Onpas hänellä kiire saada jälkeläisiä».

Hän katseli Georgettea hymyillen ja sivellen huolellisesti hoidetulla kädellään lyhyttä harmaata partaansa. Hän oli varsin tyytyväinen, kun sai hetkeksi tämän potilaan hoitoonsa.

— Kauanko olet ollut naimisissa?

— Vuoden ja kolme kuukautta.

— No, no, ei sitten ole vielä mitään hätää!

Lääkäri nousi. Toisia sairaampia potilaita oli odottamassa.

— Palaa kotiisi! hän virkkoi laskien tuttavallisesti kätensä nuoren vaimon pyöreälle olalle. Ja ole huoleti! Pian saat kutsua minut ristiäisiin.

Mutta Georgette tahtoi päästä varmuuteen. Lääkärin täytyi tutkia hänet. Hän alistui tarkastukseen rohkeasti, masentaen luontaisen ujoutensa ja kammonsa. Kun tarkastus oli suoritettu ja lääkäri oli hiukan kuulustellut häntä, tuo oppinut mies julisti mielipiteensä:

— Sinulla on virheetön ruumiinrakenne. Sinua ei vaivaa mikään; ennen pitkää sinusta voi tulla kelpo äiti.

— Paljonko olen velkaa?

Sen enempää ei Georgette lausunut kiitollisuuttaan.

— Puhutaan siitä vuoden lopulla, lääkäri sanoi hiukan närkästyneenä.

Lääkärit eivät koskaan ole välinpitämättömiä kiitollisesta hymystä, jonka heidän julistuksensa »terve!» kohottaa levottoman neuvonkysyjän vielä pelokkaisiin silmiin. Ihailevalla miehellä on tässä osuutensa, ja tohtori Courtois'sta olisi ollut erityisen mieluista saada tavallinen kiitollisuuden hymy Georgetten kauniista, tummista silmistä.

— Lähetän sinulle laskun.

Mutta Georgette ei suostunut siihenkään. Hän tahtoi maksaa heti.
Lääkärin täytyi ottaa tavanomaiset kolmekymmentä frangia. Ja
Georgette poistui kiireesti vapauduttuaan pelostaan tuon poppamiehen
vastaanottohuoneessa, johon hän ei koskaan aikonut palata.

Ulkona hän hengitti vapautuneena heti unohtaen ahdistuksensa, suunniltaan ilosta, kun hänen ruumiinsa oli terve ja taas päässyt arvoonsa. Siirtomaatavarakaupasta hän itse nosti raskaan riisisäkin selkäänsä ja kantoi sen rattaille ylpeänä tuntien voimiensa olevan taas ennallaan.

Hänen mielihyvänsä oli niin suuri, ettei hän ollenkaan välittänyt sateesta, joka rankkana valui pilvistä. Hän oli niin sykähtelevän, niin hehkuvan iloinen, että pisarat oitis kuivuivat hänen poskillaan virkistäen hänen hipiätään ja sirotellen helmiä hänen tuuheaan tukkaansa.

Kostealla mullalla oli nyt toinen lemu kuin tulomatkalla. Orvokit levittivät suloista tuoksuaan. Ja laajat kellertävät kesantopellot, joilla aura oli nostellut lihavia multakokkareita, odottivat siementä, ollen kuin toiveiden avaruus, joka vastasi hänen povessaan sykähtelevään täyttymyksen toivoon.

Heti saavuttuaan kotipihaan ja malttamatta riisua aasintammaa valjaista Georgette meni etsimään muoria ja tapasi hänet ladon perältä, josta vanhus oli noutamassa porkkanoita kaniineille. Georgette huusi hänelle kynnykseltä:

— Tulen lääkäristä. Hän tutki ruumiini kauttaaltaan. Jos kuka väittää, etten minä muka voi saada lasta, hän puhuu pötyä.

Ja vahvistaakseen tohtori Courtois'n viisautta hän lisäsi:

— Se maksoi kolmekymmentä frangia!

Muori ei edes kääntynyt päin, mutta tuntui siltä, kuin hänen selkänsä olisi ollut mielissään, ja Georgette katseli tuota selkää tyytyväisen näköisenä. Ja tämä heidän vaitiolonsa ilmaisi enemmän kuin monet sanat ja katseet.

Nuori vaimo ei kertonut Didier'lle, missä oli käynyt. Hänestä tuntui siltä, vaikk'ei hän oikein voinut käsittää, miksi, että hän oli menetellyt epärehellisesti miestään kohtaan.

* * * * *

Molempien naisten välillä vallitsi nyt »Jumalanrauha». Tiedemiehen puuttuminen asiaan tukki Garou muorin suun. Joksikin aikaa hän menetti johtolankansa nuoren avioparin yhdyselämän kielteisiin tuloksiin nähden. Hän oli sitä mieltä, ettei nyt, lääkärin annettua lausuntonsa ja Georgetten vakuutettua miehensä terveeksi, ollut muuta tehtävissä kuin odottaa luonnon työn täyttymistä. Georgette oli samaa mieltä.

Didier, joka ei ollut kiinnittänyt huomiota naisten väliseen riitaan, vaikka se oikeastaan koski juuri häntä itseään, muokkasi edelleen innokkaasti maataan. Hänen kunnianhimonaan oli saada se tuottamaan seuraavana suvena enemmän kuin koskaan ennen. Ja hän käveli pitkin vakoja, pää pystyssä tuulen vapaasti tuiverrettavana, jalkojen ja käden tehdessä tahdikkaita liikkeitä, heittäen peltoon tuhansia kertoja jyviä ja sydämensä toiveita, kuin ainakin aviopuoliso, joka on varma itsestään ja onnestaan.

Mutta kahta kuukautta myöhemmin, joulukuun puolivälissä, Garou muori, jolla oli ollut aikaa aprikoida asiaa, alkoi uudelleen nalkuttaa:

— Et sinä vain saa lasta.

Ja he rupesivat kinastelemaan.

— Ei olisi kannattanut maksaa kolmeakymmentä frangia tohtorille, jos te olette häntä viisaampi. Vai luuletteko, että valehtelin? Menkää vaikka itse kysymään häneltä! Georgette penäsi muorille.

— Tohtori! tohtori! Minä annan palttua koko tohtorillesi. Niinkuin hän muka ymmärtäisi sellaisia asioita! Sinä esimerkiksi synnyit kuukautta liian aikaisin. Cadet'n akalle tulee lapsia kuin turkin hihasta. Mutta te olette jo olleet naimisissa vuoden ja viisi kuukautta!

Muori polki jalkaansa, silmät mulkoilivat ilkeästi, ja iho hulmahti tummanpuhuvaksi myssyn kireälle sidottujen nauhojen ympärillä. Hän oli niin äkeissään, että aivan vapisi, ja sanat syöksyivät esiin nenän kautta, ikään kuin häntä olisi rajusti nikottanut.

— Se ei ole minun syyni! Georgette huudahti puolestaan.

Muori, joka sekoitteli lieden kivellä kanoille pöperöä, kääntyi kiukkuisena aivan kuin jos paarma olisi purrut, ja tiuskaisi:

— No siinä tapauksessa syy on jossakussa toisessa!

Ajatus, joka kauan oli askarrellut hänen päässään, oli nyt siis purkautunut ilmoille.

— Mutta sanoinhan minä…

— Sanoin ja sanoin! Eiväthän kaikki kukotkaan… Se sinun jo olisi pitänyt nähdä kanalassa.

Hän loi pojantyttäreensä teräviä katseita vanhoista, häijyistä silmistään.

— Jollei kevääseen mennessä kuulu mitään, annan totisesti matkapassit koko epäkelvolle miehellesi! Ei avioero ole olemassa koiria varten… suorastaan häpeä, ettei saa lapsia!… kenelle nämä maat sitten joutuvat?…

Muori oli hautonut asiaa vanhassa pääkopassaan, joka oli yhtä itsepintainen kuin pojantyttären. Nyt hän sieppasi padan, lähti tuulispäänä tuvasta ja paiskasi mennessään oven rajusti kiinni.

Hänen laahustelevat askeleensa kuuluivat poistuvan kanalaan päin ja hänen vihanien äänensä ärisevän:

— Kyllä minä opetan sinua laiskottelemaan, Rolande! Jo tunnin ajan olet leikellyt kurpitsoja. Eikö siitä ikinä tule valmista!

Sama surkeus alkoi uudelleen. Vanha hedelmättömyyden pelko kohdistui nyt siihen mieheen, jota Georgette rakasti yli kaiken ja jota Garou muorin viha uhkasi… ehk'ei ilman syytä… niin, eihän kaikista kukoistakaan aina ollut… sellaiset täytyi hävittää.

Tällä kertaa Georgette puhui asiasta Didier'lle. Muorin tyytymättömyys ei tullut miehelle oikeastaan yllätyksenä. Hänkin oli itsekseen pahoitellut, ettei heille ollut syntynyt perillistä, joka olisi lopullisesti varmentanut hänen asemaansa talossa. Tietystikään hänen mieleensä ei ollut juolahtanut, että häntä pidettäisiin syypäänä sellaiseen, mitä hän puolestaan piti vain viivästyksenä. Georgetten tunnustus, että hän oli käynyt lääkärissä, teki häneen ikävän vaikutuksen, hän kun täten joutui ikäänkuin yksin kaikkeen syypääksi.

Hän ei uskaltanut soimata vaimoaan, mutta ajatteli pahastuneena:

»Nyt, kun Georgette on todistuttanut syyttömyytensä, syy sysätään minun niskoilleni».

Aluksi hän ei kuitenkaan tahtonut ottaa vastuunalaisuutta kannettavakseen. Mutta sitten hänen vaimonsa levottomuus tarttui häneenkin, vaikk'ei hän tahtonut sitä myöntää.

— Naisilla on aina niin kummallisia päähänpistoja, hän sanoi kohauttaen olkapäitään.

Tämä oli ensimmäinen pilvi heidän avioliittonsa taivaalla.

Georgette huomautti:

— Kuulehan, hyvä Didier, ei ole muuta neuvoa, kuin että sinä vuorostasi käyt lääkärin puheilla. Sitten muori jättää meidät rauhaan.

Didier pani vastaan tuntien ylpeytensä loukatuksi, sekä ennen kaikkea peläten lääkärissä käynnin tulosta. Mutta yritettyään vikuroida oikealle ja vasemmalle, viitaten siihen, että oli täyttänyt aviomiehen-velvollisuutensa, jopa turvautuen nyrpeyteen, heikkojen tavalliseen aseeseen, toiste taas lausuen epäilyksiään lääkärien taidosta, Didier lopulta myöntyi. Georgette piti aina päänsä. Eikä loppujen lopuksi ovelinkaan lääkäri voinut sanoa tällaisista asioista, niin hän arveli, yhtään mitään varmaa.

Nähdessään heidän ilmestyvän luokseen yhdessä, neuvottomina ja vakavina, olkapäät yhdessä, tohtori Courtois'n täytyi hymyillä. Heidän nuoruutensa ja hätääntymyksensä huvitti häntä.

Georgette sai puhua molempien puolesta, sillä eipä mikään maailman mahti olisi voinut irroittaa ujon nuoren aviomiehen jäykkää kieltä.

Georgette virkkoi:

— Minulla ei ole vieläkään lasta.

Ja hän lisäsi:

— Isoäiti on äkeissään, tilan vuoksi.

Lääkäri älysi, että asia tällä kertaa oli vakava, kun mies oli mukana. Hänen hymynsä häipyi hänen lyhyeen harvaan partaansa, ja hänen silmiinsä tuli totinen ilme. Vuosi ja viisi kuukautta, se oli todella hiukan liian pitkä aika… — Muori sanoo, että se on Didier'n syy, Georgette huomautti vielä luoden katseen mieheensä.

Didier pureskeli hermostuneesti pienten vaaleiden viiksiensä päitä.

Tohtori Courtois nousi ja pyysi Georgettea menemään viereiseen huoneeseen. Avatessaan hetken kuluttua oven ja kutsuessaan Georgetten takaisin vastaanottohuoneeseensa hän sanoi:

— En saata huomata miehessänne mitään vikaa…

Ilon välke kiilui syytetyn silmissä. Mutta hänen kärsimyksensä ei silti ollut päättynyt. Tohtori tahtoi todella auttaa nuorta avioparia, täyttää velvollisuutensa ja samalla tyydyttää uteliaisuutensa lääkärinä. Hän päätti lähettää Didier'n Tours'iin, virkatoverinsa luo, joka oli tämän alan erikoistuntija ja saavuttanut jonkin verran mainetta.

— Siihen en suostu, en ikinä! Didier vastusteli.

Hän ei tunnustanut, että hänen vastahakoisuutensa syynä oli pelko, että tiede eittämättömästi toteaisi hänen puutteellisuutensa ja saattaisi hänet alttiiksi Garou muorin vihoille.

Georgette oli järkkymätön, lääkäri säesti häntä, ja näin Didier noiden molempien ahdistamana lopulta antoi perään ja lähti Tours'iin.

Nyt seurasi viikon odotusaika, seitsemän pitkää päivää, joiden kuluessa Didier tunsi Garou-suvun maakamaran polttavan jalkojensa alla ja pelkäsi päälle päätteeksi, että Georgetten rakkaus saattaisi heiketä, hän kun kammoksui kaikkea ihmisolennon epätäydellisyyttä.

Mutta sitten tohtori pisti heidän käteensä virkatoverinsa lähettämän paperin, jossa Didier'n isyyden mahdollisuus todistettiin. Tällä kertaa lääkärin palkkio nousi sataan frangiin, joka rahamäärä täytti aviopuolisoiden mielet kumoamattomalla luottamuksella ja kunnioituksella.

Se hinta ei totisesti ollut liian kallis, sillä olihan sillä ostettu heidän molempien vapautus! Ja tohtori Courtois sai kaupan päälliseksi sen, mitä jurompi ja jäykempi Georgette ei ollut hänelle suonut, nimittäin aviomieheltä säteilevän hymyn ja kiittämään ojentuneen käden.

Olihan entinen palvelija voittanut takaisin viljelysmaansa!

— No siis, Georgette kysyi ja tiukkasi, miksi meillä ei ole lasta?

Tohtori teki eleen, joka suuresti muistutti Pontius Pilatuksen liikettä.

— Kärsivällisyyttä, hyvät ystävät, ja hyvää jatkoa vain! hän sanoi nauraen. Saammehan nähdä…

Ja tuo rattoisa hymy viipyi hänen huulillaan vielä hetken sen perästä, kun hän jo oli sulkenut oven aviopuolisoiden jälkeen.

V

Kovin paljon syntyy lapsia, joita ei ole toivottu tähän maailmaan! Minkä vuoksi siis luonto, joka usein viekkaasti tekee tepposet rakastaville, joskus itsepintaisesti kieltää aviopuolisoilta heidän oikeutetun rakkautensa hedelmän? Tämä on niitä luonnon salajuonia, joiden suhteen tiede on voimaton ja joiden johdosta muinaiskansat kuvittelivat olevan olemassa pahanilkisiä henkiä, joiden ainoana tehtävänä oli ihmisten kiusaaminen.

Tuolla vapauttavalla paperilla ei ollut Garou muoriin nuoren parin odottamaa ja toivomaa vaikutusta, vaikka sitä koristivat latinalaiset nimitykset ja vaikka siinä oli allekirjoitus ja sinetti, aivan kuin notaarin kirjoittamassa asiapaperissa, ja vaikka sen lunastuksesta maksettu iso rahamäärä sai aviopuolisot varmasti pitämään sitä pätevänä ja luottamaan siihen vuoren lujasti. Muori ei siitä rauhoittunut eikä tyytynyt aviopuolisoiden tavoin odottamaan, vaan joutui päin vastoin vihan vimmaan. Hänen ahtaat aivonsa eivät tajunneet, miksi ei miehellä ja vaimolla, jotka olivat todistettavasti täysin terveet, silti ollut lasta. Kun hän ei siis voinut käydä erityisesti kummankaan kimppuun, varsinkaan inhoamansa ja halveksimansa Didier'n niskaan, hän alkoi umpimähkään herjata molempia.

— Senkin teeskentelijät! Kirotut heittiöt, tomppelit ja epäkelvot!

Hänen paheksumisellaan ei ollut rajoja. Aterioidenkin aikana hän sadatteli heitä lasten kuullen, jotka vaikenivat hämmästyneinä ja kauhuissaan. Kun kylässä levisi tieto, että joku seudun eukoista odotti lasta, vanhus sai uutta tuulta purjeisiinsa:

— Hitto vieköön! Näyttepä olevan ainoat koko kylässä, jotka eivät pysty saamaan pieniä!

Muori takoi nyrkillään pöytää niin rajusti, että kanat, jotka olivat uskaltaneet pujahtaa tupaan nokkimaan permannolle pudonneita muruja, pakenivat hulluina pelästyksestä, surkeasti kotkottaen, siivet viistäen maata. Pihalla otti koko kanamaailma kaakattaen osaa niiden säikähdykseen. Ja kun ne sitten vetäytyivät kanalan turviin, ne kävelivät varovasti, toinen jalka sojossa, kaula pitkällä.

Kerran — silloin oli perjantai — lähti muori vuorostaan piirikunnan pääpaikkaan. Tavallisesti Georgetten tehtävänä oli viedä viikolla kertyneet kananmunat myytäväksi torille. Samalla hän sieltä osti ruokatavaroita jₐ kun hän oli nuori ja voimakas ja hyvin jaksoi kantaa raskaita vasuja, Garou muori oli kernaasti uskonut hänelle tämän tehtävän. Mutta tällä kertaa hän selitti:

— Menen itse. Minulla on asiaa Bléréhen. Hän ei aikonut käydä lääkärissä, vaan notaarin puheilla. Hänellä oli se käsitys, että avioero oli saatavissa lapsettomuuden perusteella, ja hän kuvitteli jo karkoittavansa talosta Didier'n, jopa Georgettenkin, jos tämä yrittäisi vastarintaa. Eikö hän muka ollut omaisuutensa haltija? Ja nuori vaimo, joka oli liian ylpeä mennäkseen toisten palvelukseen, taipuisi varmaankin. Sitten hän menisi uusiin naimisiin, tällä kertaa rikkaan miehen kanssa. Ja ajatellessaan tätä mahdollisuutta Garou muori oli melkein iloinen juonestaan.

Illalla hän palasi kotiin nolona, toiveissaan pettyneenä. Mutta hänen häijyytensä ei silti talttunut. Hän kyllä keksisi keinon pakottaakseen heidät antamaan hänelle perillisen, jota hän heiltä vaati, kun he kerran kykenivät siihen. Hän sai päähänsä, etteivät he tahtoneetkaan lasta, jotta maa kuuluisi yksinomaan heille ja että he hänen kuoltuaan voisivat menetellä sen kanssa mielensä mukaan. Boutet'n vilpilliset tuumat olivat osaksi tulleet hänen tietoonsa. Hän ei ollut aluksi välittänyt niistä arvellen, että oli turha vaiva houkutella kaupunkiin Georgettea, joka oli lujasti kiintynyt maalaiselämään. Mutta nyt muori oli ruvennut pelkäämään niitä salaisia pyyteitä, jotka meidän päivinämme pyrkivät saamaan nuoret pauloihinsa, ja kuvitteli, että Georgetteenkin oli voinut tarttua halu siirtyä kaupunkiin. Kuka saattoi tietää, eikö muorin taloa sitten myytäisi? Jo pelkkä ajatus, että hänen maansa joutuisi vieraalle, oli pisto hänen sydämeensä.

Pitkin päivää hän hautoi tätä mielessään koettaen keksiä keinoa masentaakseen avioparin ja honottaen lakkaamatta epäselviä sanoja, joista kuitenkin tämäntästä erotti sanan: lhapsi! lhapsi!

Tätä he nyt saivat lakkaamatta kuulla. Ja talven tultua, jolloin työttömyys, sade ja kylmä usein saivat perheen kokoontumaan tupaan lieden ääreen, muorilla oli hyvä tilaisuus kiusata heitä.

Lapset, jotka tunsivat luonnollista vetovoimaa puolisoihin, koettivat nöyryydellään ja kuuliaisuudellaan lieventää äreyttä ja toraa. François kulki Didier'n kintereillä, kuunteli ja totteli vain häntä täten osoittaen, kenelle hän antoi enimmän arvoa. Rolande taas pysytteli Georgetten lähellä naisellisen yhteisyysvaiston pakosta. Kun peloittava isoäiti ahdisteli pojantytärtään, Rolande kietoi käsivartensa tämän kaulaan suojellen häntä ruumiillaan ja suudellen häntä hellästi. Tämä oli hänen tapansa ottaa osaa Georgetten mielihaikeuteen, sillä olihan tämä melkein Rolanden kasvatusäiti.

Garou muori oivalsi hyvin tuon mykän kielen ja kohotti ankaraa kättään tyttöä uhaten.

— Tuota vartenko maksan sinulle palkkaa?

Ja hän ravisteli tyttöä rajusti. Tämä alkoi itkeä, ja Georgette tuli väliin.

— Minä kiellän teitä pitelemästä häntä pahoin!

— Enkö minä ole emäntä tässä talossa? muori kirkui. Jos tahdon ajaa hänet maantielle, en kysy siihen lupaa sinulta!

Talossa vallitsi oikea helvetti. Mutta silti Georgette ja Didier olivat rakkautensa voimalla, joka tuotti heille turvallisuuden tunteen, yhä edelleen onnellisia, melkein yhtä onnellisia kuin alkuaikoina. Georgette kiintyi yhä lujemmin mieheensä, turvaten häntä. Eihän Didier ollut millään lailla rikkonut! Olihan hän täysi mies, ahkera raatamaan ja ruumiiltaan täysikelpoinen. Lapsi kyllä tulisi aikanaan.

Didier lohduttautui vähemmän jaloilla vaikuttimilla. »Minä välitän viisi! Onhan maa minun hallussani. Määri ja pastori ovat sen minulle juhlallisesti määränneet. Olkoon muori kuinka kiukkuinen tahansa; hän ei mahda sille mitään».

Ja molempien mielessä liikkui sama ajatus!

»Vanhat ihmiset eivät elä ikuisesti».

Monessa kylän perheessä asiat olivat suunnilleen samalla tavalla: vanhukset riitelivät ja torailivat lakkaamatta, ehkä kateudesta, kun huomasivat nuorten päivä päivältä työntävän heitä lähemmäksi hautaa ja asettuvan heidän tilalleen talossa, jota vanhat eivät enää kyenneet palvelemaan. Tarrautuen epätoivoissaan kiinni maahan, joka liukui pois heidän jalkojensa alta, he koettivat saada nuoret noudattamaan heidän tahtoaan, osoittaen sellaista itsepintaisuutta, että se heissä piti yllä yhä jatkuvaa yksinvallan harhaluuloa. Huguenin'in perheessä oli isoisän isä kuolinpäivänsä aattoon asti vastustanut luhistumaisillaan olevan talon purkamista, jossa hän oli elänyt voimansa päivät; sen tilalle tahdottiin rakentaa uusi, joka paremmin vastaisi hänen lastenlastensa ja näiden lasten mukavuudenvaatimuksia ja varallisuutta. Ukko väitti, ettei hän olisi uusien seinien sisällä tuntenut olevansa kotona. Ja istuen olki-istuimisessa nojatuolissaan, jossa hän itse saattoi tarkata hyödyttömäksi käyneen ruumiinsa asteittaista raukeamista, hän taisteli kuin loppuun palava, lepattava kynttilä.

— En salli, että tähän taloon kosketaan, en salli sitä!

Hänen hautajaistensa jälkeisenä päivänä saapuivat muurarit.

Garou muori arvasi, mistä aviopuolisot ammensivat tuon mykän kärsivällisyytensä, johon he lopulta olivat turvautuneet. Huolimatta siitä, että hän tunsi olevansa vielä terve kuin »pukki», hän oli raivoissaan. Mutta sitten toivottu kostokeino iski äkkiä hänen aivoihinsa.

Hän käväisi vielä kerran kysymässä neuvoa notaarilta, ja tällä kertaa hän palasi Sublaines'iin silmät kiiluen ilkeää iloa. Äh! Nyt he olivat hänen käsissään! Heidän täytyi antaa myöten, tai muuten…! Kitsaan vanhan sydämensä syvimmässä hänen täytyi tunnustaa itselleen, ettei hän ryhtyisi pakkokeinoihin; olihan hän liiaksi kiintynyt omaan vereensä vahingoittaakseen sitä. Mutta ase, jonka laki oli antanut hänen käteensä, riitti hänen mielestään saattamaan kauhun valtaan tuon vietävän Didier'n, miehen, tuon »kirotun koiran», joka oli riistänyt hänen pojantyttärensä ja joka ei, huolimatta siitä, että olisi pystynyt isäksi, toimittanut taloon perillistä.

Aluksi muori muutti menettelyä, ei enää torunut, vaan kävi lauhkeaksi kuin lammas, mikäli sellaista vertausta saattaa käyttää olennosta, jonka nähdessään täytyi pikemminkin ajatella hevoskaakkia, joka oli yhtä tummanpuhuva naamaltaan kuin luisevakin. Lapsesta ei enää puhuttu sanaakaan. Pienokaiset saivat osansa tästä hunajakakusta. Jopa muori teki sen lisäksi tavattoman isoksi, ikään kuin hän olisi hävennyt, että oli niin pahasti kiusannut orporaukkoja. Rolande ei enää saanut kokea »ravisteluja», jotka ennen olivat olleet tavallisia, kun vanhus teräspihtien lujilla kourillaan oli rusikoinut tytön hentoja käsivarsia. Hän myönsi, että Rolande oli »hyvä tyttö» ja että hän ansaitsi hyvää kohtelua. Mutta poikaa muori erityisesti hemmotteli. Hän ei enää puhutellut François'ta sellaisilla hyväilynimillä kuin »etana» ja »kakara», vaan nimitti häntä oikein »François'ksi» ja »pienokaiseksi». Poika oli jo ennenkin sanonut muoria »isoäidiksi». Sublaines'issa annetaan arvonimi »rouva» ainoastaan hattua käyttäville kaupunkilaisnaisille. Tuttavallisuus kehittyi nyt ystävyydeksi. Lapsen sydän on kovin helposti voitettavissa! Makeat sanat, hyväilyt ja makeiset ovat pettämättömin keino. Kaikkea sellaista tuli François'n osaksi. Muori määräsi lisäksi, että pojan oli istuttava pöydässä hänen ja Didier'n välissä. Vihankauna oli pojalle tuntematon käsite, ja tuo viaton ihmistaimi hymyili ihmettelemättä ja osaamatta epäillä mitään, tuntien itsensä onnelliseksi vaipuessaan tuon äidillisen hellyyden untuviin, ja painoi raikkaita suudelmia eukon vanhalle, kuihtuneelle poskelle.

Georgette ja Didier puolestaan nauttivat täysin siemauksin palanneesta rauhasta ja sovusta. Nämä olivat ihania päiviä, joina entiset solvaukset unohdettiin ja anteeksianto liiteli ilmassa.

Kun muori arveli hedelmän kypsyneen, hän taritsi sen salakavalasti kerran sunnuntaina, jälkiruoaksi päivällispöydässä.

— Koska nuo eivät saa lasta, kirjoitutan sinulle paperin rakas
François. Sinä saat periä talon, maat ja mannut.

Jos salama olisi iskenyt pöytään, ei se olisi voinut järkyttää aviopuolisoja pahemmin kuin tämä Garou muorin ilmoitus. Aterian päätyttyä aviopuolisot lähtivät pihalle ja poistuivat syrjäiseen paikkaan, sunnuntairauhan kaihottua kauas heidän mielestään.

Oli jäätävän kylmä päivä, joka ennusti lumisadetta. Pilvet kiitivät matalalla, ja tuuli pyyhki maan pintaa, pörröttäen kanojen höyheniä ja ajaen ne säikähtyneinä koppiinsa. Aitauksen matalaan seinään nojautuneena ojentelivat paljaat kukkavarret kuivuneita oksiaan.

Vielä niitäkin surkeammiksi tunsivat itsensä tuo mies ja tuo vaimo, jotka olivat väistyneet syrjään, painautuen toisiinsa, kuin kaksi maailman hylkimää.

Pitkän hetken he seisoivat siinä vaieten ahdistuksen kouristaessa rintaa. Kirkonkello kutsui iltamessuun. He näkivät pikku François'n tulevan pihalle yllään kulunut, haalistunut takki, hennot jalat liian isoissa kengissä. Mutta hänen kaulaansa koristi räikeänvärinen liina, jonka he tunsivat isoäidin huiviksi. Muori huusi Rolandelle:

— Ota vaippasi ja lähde veljesi kanssa iltakirkkoon!

Jo jonkin aikaa hän oli säännöllisesti lähettänyt lapset kirkkoon. Tämä sisältyi hänen tuumiinsa, joihin kuului hyvien välien aikaansaaminen seurakunnan papin kanssa.

Tuntien yhä kasvavaa katkeruutta Georgette ja Didier katselivat lasten lähtöä. Heidän silmänsä olivat täynnä neuvotonta levottomuutta kuin vasikoilla, jotka näkevät niityn reunassa tomupilven ympäröimänä kiitävän auton, käsittämättömän, uhkaavan laitoksen. He eivät huomanneet, että itätuuli teräväkärkisen veitsen tavoin viileskeli heidän kasvojaan. Haava oli sydämessä. He eivät vielä puhuneet mitään, heidän ajatuksensa eivät vielä olleet ehtineet harkita vaaraa. Se häilyi vain heidän yläpuolellaan kuin petolintu siivet levällään valmiina syöksymään heidän kimppuunsa. Tapansa mukaan, ollessaan pahoillaan, Didier pureskeli vaaleita viiksiään. Georgette katseli häntä surullisena ajatellen vain hänen mielipahaansa ja toivotonna voimattomuudestaan…

Tuvan perältä katseli Garou muori nauttien heidän tyrmistystään. He huomasivat sen lopulta ja loittonivat toisistaan.

Taitaa vielä nähdä ampua kaniinin, virkkoi Didier.

Ilta oli kyllä jo tulossa, mutta hänen täytyi päästä hiukan pois pohtimaan tuota julmaa iskua. Hän meni tupaan, sieppasi pyssyn seinältä ja kutsuin koiraa:

— Peni!

Koira, joka makasi vajassa, hyppäsi oitis esiin pehkuistaan ja kiiti pihalle. Se ei ollut kylläkään rotueläin, mutta silti, hyvä metsäkoira, mustan- ja valkeankirjava ja verikoiran kokoinen. Sen haukku kuului kauan aikaa pihaan sen hypellessä isäntänsä edellä kedolla.

Palattuaan tupaan Georgette istuutui kutomaan sukkaa ikkunan ääreen pyhäillan puolilevossa odottaessaan lehmien lypsyaikaa — nehän eivät tienneet lepopäivästä mitään. Garou muori hoiteli kaniineja ja kanoja, tuli sitten tupaan ja istuutui lieden ääreen kuorimaan perunoita, joiden kipertyneet hidut putoilivat hänen syliinsä. Sitten hän asetti keittopadan tulelle. Molemmat naiset eivät vaihtaneet sanaakaan, mutta he mittelivät kumpikin vaieten voimiaan.

Ilta saapui. Lapset palasivat kirkosta, aikailtuaan kauan kylässä messun jälkeen rohkaistuneina muorin hyvätuulisuudesta, eikä vanhus huolinut ruveta torumaan heitä, kun he olivat viipyneet niin kauan. Didier palasi seitsemän korvilla, kun jo oli aivan pimeä, metsästys laukku tyhjänä. Hän ei ollut ottanut lainkaan pyssyä olaltaan koko aikana.

He söivät ilta-aterian ääneti. Heitä ahdisti sama ajatus, joka oli kuumeisena kiertänyt heidän aivoissaan neljän viime tunnin ajan, samalla kun heitä kiusasi François'n naureskelu hänen leikitellessään muorin kanssa veikistellen hänelle kuin hemmoiteltu lapsi ainakin.

Kun aviopuolisot olivat kahden omassa huoneessaan, Didier kysyi hiljaa vaimoltaan:

— Kuulitko, mitä muori sanoi?

— Totta kai kuulin.

— Luulen, ettei hänellä ole siihen oikeutta, nuori mies mutisi.

— Siitä täytyy ottaa selvä…

VI

Notaari antoi heille tietoja, samoin kuin oli neuvonut Garou muoriakin, yhtä jäätävän puolueettomasti.

He olivat tulleet hänen luokseen molemmat, samoin kuin lääkäriinkin. Mutta he tunsivat itsensä vielä vakavammiksi tässä täsmällisen jäykässä huoneessa, jonka seinät olivat täynnä isoja kirjoja ja vihreitä pahvikoteloita ja jossa tuntui ihmisten kohtaloita säätävän, peloittavan ja tutkimattoman lain jylhä henki. Istuessaan kumpikin tuolillaan keskellä kiiltävää parkettilattiaa he saivat kuulla, että Garou muorilla oli täysi oikeus käyttää puolet omaisuudestaan miten itse harkitsi parhaaksi.

Didier'n kasvot vääntyivät pelosta ja ahdistuksesta.

— Se on häpeällistä! huudahti Georgette. Notaari käski heidän oitis poistua. Hän ei sietänyt moitittavan lakia, jonka edustaja hän oli.

Pelko ja kapinanhenki täyttivät heidän sydämensä, ja samalla heissä jälleen virisi hillitön toivo saada tuo lapsi, joka oli tuiki välttämätön, mutta joka, sen pahempi! yhä vain viipyi. Mutta kuukauden toisensa perästä sama pettymys vainosi heitä yhä pahemmin lannistaen heidän rohkeuttaan. Ja he katselivat toisiaan tyrmistyneinä ja vihaisina. Mikä heitä oikeastaan vaivasi, kun molemmat olivat terveet? Didier joutui kokonaan ymmälle.

— Joku on varmaankin noitunut meidät! hän tuumi vihdoin. Jos saisin sen konnan käsiini, kyllä näyttäisin…

Hän mietti päänsä puhki, mutta saattoi muistaa ympäristöstä ainoastaan talonpoikaista kansaa, kauttaaltaan hyvänsävyisiä, kelpo ihmisiä, joiden ei voinut epäillä olevan juonessa paholaisen kanssa. Tuollaisia noitatemppuja — näin hän päätteli — tekevät tavallisesti ryysymekot ja maankiertäjät, joilla ei ole kotoa ei kontua.

— Se on ehkä Cadet, senkin pahan ilman lintu! hän virkkoi kerran. Jos tietäisin sen varmasti, panisin pyssyn puhumaan.

Näin hän puheli kadehtiessaan tuolta köyhältä päivätyöläiseltä hänen kolmeatoista lastaan niin monta niitä jo oli kertynyt. Mutta saattoipa hän sen uskoakin. Täytyihän olla olemassa syntipukki, se oli selvää. Ja kun tiedekään ei näyttänyt kykenevän selittämään heidän hedelmättömyyttään, täytyi hakea selitystä turvautumalla »noitiin» ja »pahaan silmään». Sellainen taikausko on ammoisista ajoista vallinnut Sublaines'issa. Cadet oli tuollaiseen ilkeyteen aivan kuin luotu. Oli jotakin kieroa tuon miehen koko olemuksessa, tuossa laiskassa vetelyksessä, joka eli tekemättä juuri mitään ja näytti aina ilkkuvan raatajia, jotka hikoilivat hänen ympärillään. Didier alkoi suorastaan vihata tuota miestä.

— Se retku, senkin kaniininsonta, ei saa ikinä astua jalallaan tämän talon maille! hän selitti singahduttaen ilmoille pahimman Tourainen seuduilla käytännössä olevan herjaussanan.

Ja hän lisäsi:

— Jos hän heittäisi saastaisen henkensä, ehkäpä me silloin pääsisimme tästä pahasta!

Georgette oli naishenkilönä taikauskoltaan lievempi, joten hän kohdisti huomionsa yliluonnollisen maailman vastakkaiseen puoleen, jossa hän arveli hedelmättömyytensä salaisuuden piilevän ja josta myös oli saatavissa siihen parannus, nimittäin taivaaseen. Mutta kun hän oli niin oppimaton, että tuskin osasi rukoilla, hän ei mennyt kirkkoon polvistumaan lohduttajattaren, Jumalan äidin, eteen, jonka otsaa koristivat tähdet, eikä liioin naisesta syntyneen Jumal-Ihmisen eteen. Hän vetosi vielä käsittämättömämpään ihmeeseen, joka oli uponneena alkuihmiskunnan usviin. Alku-isien alkeelliset uskonnollisen tunteen idut asustivat vielä hänen sielussaan; siinä oli jätteitä muinaisten gallialaisten uskonnosta, jotka kulkien druidien jälkiä pystyttivät obeliskimaisia menhir-kiviä kanervanummille.

Sivistyskeskuksista hyvin loitolla olevilla seuduilla, missä kaukainen menneisyys yhä tuntuu viipyvän, kristinusko vielä joskus lainaa muinaisten jumaluuksien pakanallisia piirteitä.

Sublaines'in kunnan alueella on ihmeellinen ja ihmeitätekevä kivi, johon on legendan mukaan painunut Pyhän Martinus Toursilaisen askelen jälki. Se on yksinään pellossa, lähellä valtatietä, ja tuota yksinkertaista vaatimatonta pyhää esinettä on kunnioitettu yli vuosituhannen. Sitä koristaa multaan pistetty, kahdesta oksasta tehty risti, jonka tuntemattomat kädet uusivat joka kerta kun tuuli tai pyhimystä häpäisevä elukka kaataa sen. Naiset heittelevät, rukoillen ihmeitä, tuon kiven ympärille kuparikolikoita, jotka poikanulikat sitten pistävät taskuunsa. Georgette asetti tuon pyhän esineen kohdalle kiven alle kahdenkymmenen frangin setelin ja lupasi joka vuosi tuoda siihen uuden samanlaisen.

Kivi pysyi kuurona.

Didier ei enää silmäillyt maataan samanlaisin katsein kuin ennen. Se ei ollut notaarissa käynnin jälkeen enää hänen laillinen puolisonsa, vaan rakastajatar, jota toinen himoitsi. Sitä ajatellessa hänelle kihosivat kyyneleet silmiin. Voitaisiinhan häneltä milloin tahansa riistää ainakin puolet noista pelloista, joita hän oli hellien hoivannut, lannoittanut, muokannut ja kylvänyt ja joiden oli sitten nähnyt aaltoilevan vihannoivan viljan peitossa kuin hienon kankaan tulossa olevan kevään tuulahduksissa. Häneltä voitaisiin milloin tahansa riistää satavuotiaat pähkinäpuut, nuo öljyn tuottajat, molemmat pienet viinitarhat, joiden mustien varsien sisässä tulevan sadon tuottajat, rypäletertut, nyt vielä uinailivat, polttopuita antava metsä, koko talo uusine riihineen, navettoineen, lehmineen, kaikkineen, mitä hän oli pitänyt omanaan. Ja kuka saisi nämä aarteet? Tuo pahainen François, jonka hän, typerästi kyllä, oli ottanut ystäväkseen ja jonka älyä ja nöyryyttä hän oli kehunut!

Nyt hänen käsityksensä pojasta oli muuttunut. Hän piti tätä tungettelijana, melkein varkaana, käenpoikana, jonka itse paholainen oli toimittanut hänen pesäänsä. Muori osasi muutoin taitavasti käännellä puukkoa haavassa. Hän ei enää ollut näkevinään ketään muuta kuin François'n ja hyväili ja hemmoitteli poikaa yhtenään aviopuolisoiden nähden. Kerran illallispöydässä hän tarttui isoilla, ruskettuneilla, luisevilla käsillään pojan hentoihin käsivarsiin, jotka pistivät esiin liian lyhyistä hihoista, ja virkkoi:

— Olet jo toisen puvun tarpeessa. Saat ihka uudet vaatteet, kun pääset ripille.

Tuo miehen alku oli hauskan näköinen ja kiitollinen. Hänen hipiänsä oli hieno kuin kaupunkilaisella, tukka oli kullankeltainen, silmät älykkäät ja nauravat, kasvoista loisti pirteyttä, hellyyttä ja hyvää tahtoa.

Seuraavana päivänä Didier kielsi häntä tulemasta mukaansa pellolle selittäen:

— Opettaja valittaa, ettet käy koulua. Minä en tahdo olla siihen syypää.

Garou muori yhtyi hänen mielipiteeseensä, mikä raivostutti häntä entistä pahemmin.

— Hän on oikeassa. Sinun täytyy saada oppia, pikku François!

Tämän jälkeen poika kävi säännöllisesti koulua, aivan kuin oikeat perheenlapset. Hänen tapansa ja käyttäytymisensä muuttuivat toisenlaisiksi kuin köyhän lapsella, jota armosta siedettiin. Hän ei enää ollut ujo. Palatessaan koulusta hän meni suoraa päätä ruokakomeroon syömään sianlihahakkelusta ja leipää. Hänen taskuissaan kilisi rahaa. Kun hän oli saanut parempaa ravintoa ja hoitoa, hänen poskensa kävivät pyöreiksi ja punaisiksi. Mutta kun hän oli pohjaltaan hyväluontoinen, hän kaikesta huolimatta suri sitä, etteivät Didier ja Georgette enää olleet hänen ystäviään niinkuin ennen Muorin vetäessä hänet syliinsä hän loi heihin omituisen katseen, joka rukoili heiltä anteeksiantoa, sillä täysin tajuamatta syytä hän vaistosi, että vanhuksen hyväilyt loitonsivat heitä hänestä. Eihän hän enää saanut heiltä entistä hymyilyä, niin kuin ollessaan heidän suojattinsa. He käänsivät hänestä katseensa muuanne eivätkä puhelleet hänen kanssaan.

Rolande, jota muorin suvaitsevaisuus ei pystynyt houkuttelemaan, ei saanut aviopuolisoilta sen suurempaa suosiota osakseen. Kun hän rohkeni yrittää hyväillä Georgettea, tämä työnsi hänet luotaan tylysti:

— Ei sinun tarvitse »nuoleskella» minua noin!

Silloin tyttö meni nurkkaan itkemään.

Hän oli hylätyn naisparan lapsi, syntynyt häpeässä, levottomuudessa ja kurjuudessa; hän oli herkkähermoinen, kaipasi hyväilyjä ja hellyyttä, ja pieninkin epäystävällisyys loukkasi häntä.

— Se ei ole minun syyni! hän vaikeroi silmät kyynelistä turvoksissa.

Tuo lapsen suru, joka puhkesi ilmi ylen usein, laskeutui tunnonvaivan tavoin jo ennestään raskaisiin sydämiin. Onni oli paennut talosta. Tylyt tunteet myllersivät mieliä pohjaa myöten.

Didier etääntyi vaimostaan. Aviomieheksi ja isännäksi ylennetyn entisen palvelijan nöyrä kiintymys vaihtui karsaudeksi. Hän oli nyrpeä vaimolleen siitä, ettei tämä ollut, annettuaan hänelle omaisuuden, kyennyt antamaan keinoja sen hallussa pysyttämiseksi. Georgette rakasti miestään yhä vielä tuntien häntä kohtaan täyttä, jakamatonta rakkautta, mutta hän kärsi Didier'n happamista ilmeistä ja hänen jöröttelemisestään, mikä muistutti hänelle hänen naaraan-heikommuuttaan.

Parisissa alettiin suuresti iloita avioparin hedelmättömyydestä. Äidin ja isäpuolen toiveet leimahtivat jälleen liekkiin. Perhe ilman lapsia on kuin puu vailla juuria. Näyttihän taas mahdolliselta, sitten kun Garou muori olisi kuollut, taivuttaa Georgette myymään talonsa ja muuttamaan Parisiin kuluttamaan »perheen keskuudessa» varojaan. Muori oli perin epäluuloinen, hän ei enää kutsunut Boutet'n väkeä käymään talossa. Silti Germaine ahdisteli tytärtään, että hän ainakin kerran miehensä kanssa kävisi heidän luonaan Parisissa. Heidän juonenaan oli häikäistä heidät, saada heidät mieltymään pääkaupungin huvituksiin ja sitten herättää heissä se vakaumus, ettei niin varakkaille henkilöille sopinut sellainen asuinpaikka kuin Sublaines. Saadakseen nuoren vaimon suosiolliseksi Boutet puolisot lähettivät hänelle pieniä lahjoja: silkkikangaspaloja, jotka oli halvalla ostettu isojen myymälöiden jäännösvarastojen loppuunmyynnistä ja jotka Georgette kätki laatikkoonsa vaistomaisen epäluuloisena, kun noita liian kauniita lahjoja, joiden mykän kielen hän varsin hyvin ymmärsi, satoi kovin tiheään. Ne tuntuivat hänestä nöyryyttäviltä, sillä hän älysi, että häntä pidettiin, koska hän oli vailla perillistä, tarpeettomana maatalossa; hän jouti jo mennä rappiolle, samoin kuin hänen äitinsäkin oli osaksi käynyt.

Mutta aviopuolisojen levottomuus kohosi huippuunsa François'n ensi kerran päästessä ehtoolliselle. Rolande oli ensi kerran ripillä käydessään ollut puettuna niiden jumalisten naisten ompelemaan ja lainaamaan pukuun, jotka kerran vuodessa kävivät pappilassa. Kun tuohon tilaisuuteen oli hankittava puku François'lle, ei muori ottanut kuuleviin korviinsakaan, että poika olisi käyttänyt Georgetten häiksi ostettua, kasvun varalta liian väljää ruskeaa pukua, joka kuitenkin oli vielä aivan hyvä. Sen sijaan hän sai mustan verkapuvun ja valkoiset liivit, kultaripsuisen silkkisen käsivarsinauhan, hienot kengät, uuden virsikirjan, jopa helmiäisrukousnauhankin. Häneltä ei puuttunut mitään, eipä edes rippilapsen kemuja, joihin kutsuttiin naapuritkin.

Näin suuri hyvyys liikutti kyläläisten mieltä.

— Teette todella kauniisti, virkkoi ruokapöydässä lihava Huguenin'in emäntä, joka itse ei suinkaan olisi menetellyt samoin.

— Kun ei noilla ole lasta! Garou muori selitti viitaten väkäleuallaan lapsettomaan aviopariin päin.

Ylpeydessään Didier ja Georgette hillitsivät katkeruutensa niin täydelleen, että kun heidät nähtiin niiden joukossa, jotka saattoivat François'ta iltamessuun, ihmiset sanoivat:

— Tuo Garoun perhe on hyväsydämistä väkeä. Ensin renki, nyt hylätty lapsi…

Pappi oli ylen onnellinen ajatellessaan, että hänen seurakunnassaan oli kristittyjä, joita kelpasi mainita esikuviksi muille.

Tehdessään ristinmerkin sen nisukakun kohdalla, jonka François oli messusta tultuaan tuonut ja joka munan ja juustopalan kera muodosti köyhän papin aamiaisen, hän mumisi:

— Ollos kiitetty, Jumala, kun annat tämän lohdutuksen palvelijallesi…
Noiden ihmisten armeliaisuus on taivaallinen ruusu, joka versoo
Sublaines'in karussa maaperässä.

Garou muori noudatti itsepintaisesti edelleen suunnitelmaansa. Hän ajatteli kaiketi, että oli parempi luovuttaa hänen käytettävänään oleva osa omaisuudesta pojalle, joka sanoi häntä isoäidiksi, kuin Didier'lle, jota hän ei voinut kärsiä. Nuoruuden viehätysvoima voittaa aina vanhusten sydämen. Koska muori ei saanut perillistä omasta suvustaan, niin mikä esti häntä valitsemasta perijäkseen tuota löytölasta? Sellaista ei kuka tahansa tekisi. Ja olihan François'lla niin vaalea tukka ja raikkaat kasvot!

Sinä iltana aviopuolisot valvoivat myöhäiseen yöhön. Kuluneen päivän juhla oli varmana todistuksena siitä, että muori oli uhkauksellaan tarkoittanut täyttä totta. Siihen asti he eivät olleet tahtoneet uskoa sitä. Nyt asia näytti ilmeisen selvältä. Ajatellessaan François'n yhä vahvistuvaa valta-asemaa he jo tunsivat itsensä puoleksi kuin karkoitetuiksi kodista ja konnulta.

Nämä mietteet pyörivät heidän aivoissaan, jotka eivät saaneet rauhaa pään levätessä äkkiä kovaksi käyneellä pieluksella kylmenneessä vuoteessa. Didier siirtyi vihamielisesti etemmäksi vaimostaan. Silmät auki pimeässä hän ajatteli avioliittonsa tuottamaa katkeraa pettymystä, joka päättyisi lopulta siihen nöyryytykseen, että häneltä riistettäisiin puolet siitä omaisuudesta, jota hän oli kahtena vuotena tottunut pitämään omanaan. Joskus vielä lain valvojat tulisivat luovuttamaan tungettelijalle tämän osan. Täytyisi riidellä jokaisesta neliömetristä maata, ehkä ruveta käräjöimään ja kaiken päälliseksi joutua kadehtijoiden hampaisiin; hehän olivat karsain silmin katselleet hänen onneaan. Ja kaikki tämä senvuoksi, että tuo letukka itsepintaisesti pysyi yhä vain hedelmättömänä! Hänen teki mielensä häväistä vaimoaan, ahdistaa häntä, niin kuin peto karkaa kaatuneen hevosen kimppuun. Georgetten kauniin, epäitsekkään rakkauden hänen jalomielisen olemuksensa ja omaisuutensa lahjan — kaiken Didier unohti tuon purevan tuskan kouristuksissa joka raateli häntä omaisuuden menettämisen uhatessa.

— Onko siis mahdoton päästä toivottuun tulokseen? hän virkkoi ääneensä, viitaten heidän ainaiseen huoleensa. Mikä sinua oikeastaan vaivaa?

Kun vaimo ei vastannut tuntien itsensä syvästi loukatuksi, Didier kohosi kyynärpäänsä varaan tiuskaistakseen hänelle vasten kasvoja:

— Kun notaari on käynyt asiaan käsiksi, se ei enää ole autettavissa.
Hyvä Jumala! On kai toki naisten tehtävä synnyttää lapsia.

Hänen vihansa purkautui ensi kerran esille täysin peittelemättä paljastaen hänen pikkumaisen miehisen ahneutensa sekä sen, että hän oli lujemmin kiintynyt maakamaraan kuin vaimoonsa. Ja hän ilkkui lisäksi tätä ilkeästi tämän joka ilta toistuvasta intohimoisuudesta.

— Olet kenties liian kuumaverinen!… Sinun kai pitäisi saada itse paholainen mieheksesi!

Pelkäsikö Georgette menettävänsä miehensä rakkauden? Kapinoiko hänen itserakkautensa tuota ansaitsematonta solvausta vastaan? Vai mahtoikohan se ääretön alistuvaisuus, joka saa naisen mukautumaan miehen tahtoon, äkkiä tehdä hänet niin raukkamaiseksi, että hän menetti selkeän velvollisuudentajunsa? Oli miten hyvänsä, noiden sanojen ruoskaniskuista hän täysin tajusi, että Didier odotti häneltä apua, jonka hän yksin saattoi antaa. Olihan hän jo jalomielisesti lahjoittanut tuolle ruti köyhälle miehelle suuren rakkautensa ja koko kauniin olemuksensa. Vieläkö tuo mies vaati enempää? Georgette antaisi hänelle senkin. Tuolla maalaisnaisella oli kuningattaren sydän. Koska tämä oli se hinta, joka vaadittiin Didier'stä, niin hyvä! hänen piti saada tuo lapsi, jota hän, Garou muori ja maakamara vaativat. Georgette todistaisi heille hedelmällisyytensä. Hän laskisi heidän syliinsä perillisen, joka antaisi hänelle takaisin hänen omanarvontuntonsa, ylpeytensä ja suuttuneen puolison sydämen.

Mutta miten hänen piti menetellä? Siitä hänellä ei vielä ollut aavistustakaan. Tulos oli kaikkein tärkein.

Kun Georgette kerran oli tehnyt päätöksen, se oli järkähtämätön. Mitä nainen tahtoo, sitä Jumalakin tahtoo, niin sanoo sananparsi. Mutta mitä alkeellinen kansannainen tahtoo, sitä ei itse paholainenkaan voi estää.

VII

Kesäkuu kutoi kuninkaallisen tähkäpäiden vaipan Sublaines'in avaralle ylätasangolle. Pähkinäpuiden oksat olivat täynnä pyöreitä, kovakuorisia raakiloita. Kirkon nelikulmainen kellotorni, jonka huipussa ikivanha kirkonkukko oli kautta vuosisatojen kääntyillyt tuulten mukaan, lepäsi tuhatvuotisten kivimöhkäleittensä varassa, mietiskellen, itse lopen vanhana keskellä kultaisen aamun nuoruutta, niiden ihmisten suruja ja iloja, jotka olivat levähtäneet sen varjossa ja kuluttaneet sen kulmat tyvestä tylpiksi.

Seisoen navetan ovella kuokkaan nojaten Georgette nosti hetkeksi katseensa kohti tuota rukoukseen kehoittajaa, joka kohosi kaukana salaperäisessä taivaanrannassa tuolla puolen vaaleiden viljavainioiden, yli tummien pähkinäpuiden, jotka peittivät kylän näkyvistä. Hän käänsi silmänsä siitä oitis pois, laski kuokan kädestään ja alkoi lakaista pihaa. Matalan kiviaitauksen harjalla, joka erotti pihan puutarhasta, hohtelivat valkeat liljat ja sinikellot somana reunuksena kuin reunasomiste messukirjan lehdessä. Mutta tuo mielleyhtymä ei houkutellut nuorta vaimoa kääntymään yliluonnollisten voimien puoleen. Hänen sen suuntainen yrityksensä oli jäänyt vastausta vaille.

Jo viikon päivät hän oli koettanut keksiä käytännöllisempää keinoa saadakseen lapsen, jonka oli päättänyt hankkia itselleen. Hänen tietääkseen oli olemassa vain yksi keino, juuri se, jota ihmiset ovat ammoisista ajoista käyttäneet lisääntyäkseen. Siihen oli pakko turvautua. Mutta hänen omasta miehestään ei ollut. Huolimatta kammostaan ja nöyryyttävästä surustaan Georgetten siis täytyi totuttautua ajatukseen, että oli turvauduttava toiseen mieheen. Joka päivä hän harjoittelihe alistumaan tähän ajatustapaan, ja vähitellen, katsomalla velvoitustaan suoraan silmiin, hän alistui noudattamaan sitä kuin väistämätöntä välttämättömyyttä. Joka kerran, kun hän tätä kamalaa asiaa aprikoidessaan tunsi vilpittömyytensä ja rakkautensa kapinoivan, Didier'n sanat kaikuivat hänen korvissaan: »On kai toki naisten tehtävä synnyttää lapsia!» Silloin hänestä tuntui, kuin näkymätön voima olisi tarttunut häntä hartioista ja työntänyt häntä eteenpäin.

Kenet hän valitsisi? Yhdentekevää. Aikoihan hän vain täyttää raskaan velvollisuutensa. Sen vuoksi asia ei tuntunut hänestä synniltä. Päin vastoin; hän kuvitteli, näin masentamalla ylpeytensä ja uhraamalla itsensä, antavansa miehelleen, maakamaralle, rotunsa verelle todisteen äärettömästä rakkaudestaan.

Oli se hetki päivästä, jolloin taivaan laelle kohoava auringon paahde juo ilmassa liitelevät aamu-usvien jäännökset ja hiljaisuus vallitsee maataloissa, se hetki, jolloin nautaeläimet loikovat navetassa puhtailla pahnoilla, suuret, miettiväiset silmät selällään märehtien puna-apilasta. Sarastuksesta alkaen Didier oli ollut vainioilla. Rolande oli vast'ikään lähtenyt kaitsemaan ahmatteja hanhia, jotka kävellä taapersivat koirashanhi etunenässä, heiluen lyhyillä jaloillaan, kuin valkoinen laivue. Tuvan säleluukkujen takana valmisteli muori monenlaista einettä elukoille ja ihmisille. Ja kanat lepäsivät pihan kuumimmassa sopessa hiekkaan kaivamissaan kuopissa, siivet hajallaan, valppaan kukon ollessa vartiana, pyöreät silmät tuijottaen aurinkoon. Tämän tästä nousi aina kana tai pari ja tepasteli joutuisasti tiehensä. Harja punoittaen, hätääntyneinä ja kiireissään ne kiersivät riihen nurkan ympäri kadoten munimapesiinsä. Syrjässä muista kotkotti emäkana; sen pörröllään olevien höyhenien alla kuhisi pientä siipikarjaa. Navetan karsinaan muusta karjasta erotettu vasikka, joka vastikään oli vieroitettu emästään, ynisi kaihoten sen nisiä. Kaikki uhkui äitiyttä, alkavaa elämää, olemisen jatkuvaa sarjaa…

Pihaportin saranat kitisivät. Peni alkoi haukkua ja hyppäsi ulos kopistaan niskakarvat pystyssä, valmiina puolustamaan emäntäänsä. Georgette rypisti kauniita kulmakarvojaan.

— Mitä sinä turhia haukut, Peni! hän huusi koiralle.

Portinpuolisko avautui raolleen lapsen käden tuuppauksesta, ja kapeasta aukosta tulvi pihaan yksitellen kokonainen lauma kakaroita. He olivat köyhiä, mutta siistejä tenavia, joilla oli yllään haalistuneet, paikatut pestyt punaiset esiliinat, jotka näyttivät jonkinlaisilta mekoilta. Pienokaiset pitelivät kaikki toisiaan kädestä isommat ja vahvempijalkaiset tukien heikompia, joista nuorin ei vielä ollut täyttänyt kahta vuotta. He pysähtyivät Georgetten eteen, ja tyttönen, joka johti heitä, puhkesi puhumaan lasketellen henkeä vetämättä läksynsä, jonka hän toisti joka portilla:

— Tänä aamuna syntyi meille pieni veli. Ei ole yhtään rahaa, millä ostaa sille maitoa.

Hän ojensi kätöstään, mutta laski sen jälleen vaipumaan, tyrmistyneenä
Georgetten ankarasta katseesta.

— Montako teitä on? nuori vaimo kysyi.

— Neljätoista, kun se uusi luetaan mukaan.

Lapsi katseli ympärilleen, ja samalla kun hän tarkasteli tätä rikkaiden taloa, hän lasketteli edelleen laulavalla äänellä:

— Isot lapset ovat jo palveluksessa, mutta meillä pienillä ei ole leipää.

Toiset pienokaiset katselivat nenä pystyssä ällistellen tuota »hienoa naista», joka oli niin erilainen kuin heidän äitinsä. Tämän »rouvan» tiheä tukka oli pikimusta; hän sai syödä lihaa, juustoa ja maitoa ja juoda viiniä. Lasten nälkiintyneet silmät ahmivat tuota ihmeellistä ihmisolentoa kuin herkullista ateriaa.

Georgette luki tenavat. Heitä oli kymmenen. Kymmenen Cadet'n vesaa; sitten oli vielä kolme vanhempaa sekä kotona vastasyntynyt pienokainen. Lapset olivat vaaleatukkaisia ja yhdennäköisiä kuin marjat, hiukan hentoja, kuin karussa maaperässä kasvaneet kukat, mutta terveitä ja elinvoimaisia. Päivätyöläinen, heidän isänsä, ei ollut vankka eikä roteva, mutta taatusti luomiskykyinen. Siitä oli Georgettella edessään kouraantuntuva todiste, nuo yhdeksän lasta, sen miehen perilliset, joka tosin ei omistanut mitään — ei mitään muuta kuin tämän lapsilaumansa.

Georgette luuli kuulevansa äänen taivaasta. Hän antoi kourallisen lantteja vanhimman käteen, ja huomattuaan vajassa munavasun hän pisti tuoreen munan jokaisen punaisen esiliinan taskuun. Sitten hän työnsi pienokaislauman ulos portista sulkien sen sitten, ja palasi hitain askelin rakennukseen, ankarasti aprikoiden tuumaa, joka vaivalloisesti muodostui hänen aivoissaan, mutta jota hän kypsytti talonpoikaisnaisen sitkeään, hellittämättömään tapaan. Hän ei tahtonut kuulla muorin ainaisia, pisteliäitä jaarituksia eikä alistua niin suureen uhraukseen olematta varma tuloksesta.

Hetken hän pysytteli liikkumatta, epäröinnin varjo pitkien silmäripsien alla. Sitten hän kohotti päänsä ja tähysteli kirkontorniin päin kuitenkaan näkemättä sitä. Se olisi puhunut hänelle toisenlaista velvollisuuden kieltä, mutta hän ei enää kuulostanut sitä, vaan tuuppasi kaksiosaista ovea, ensin ylä-, sitten alaosaa. Paistuvan silavan rätinä ja ruskeiksi käristyneiden liikkiöviipaleiden miellyttävä haju hyväilivät hänen korviaan ja sieraimiaan. Silmät vielä tulvillaan auringonpaistetta hän puhui keskellä tuvassa vallitsevaa pimeyttä, joka kätki Garou muorin peloittavan läheisyyden:

— Jos saan lapsen, niin lähetättekö nuo toiset pois?

Muori ei hämmästykseltään saanut heti vastanneeksi. Mitä?… Didier ja hänen vaimonsa siis antautuivat armoille! Voitonilon välke valaisi hänen himmeitä silmäteriään.

— Lähetättekö molemmat lapset talosta pois? Georgette toisti kysymyksensä.

Vähitellen hän erotti säleluukkujen pimentämässä tuvassa sametinmustasta pesän taustasta hehkuvan hiilloksen, sitten tummat huonekalut, pyöreän seinäkellon ja muorin jykevän hahmon. Vanhus paistoi parast'aikaa kaniinia kolmijalalle asetetussa pitkäkahvaisessa padassa. Hän kaatoi sitten valmiin paistin kannelliseen kasariin, poikkesi ruokakomeroon, nouti sieltä viinipullon ja valeli viinillä paistia. Hän oli sillä välin ehtinyt miettiä vastaustaan, jonka hän antoi varovasti, kun älysi pojantyttärensä äänensävystä, että tässä aiottiin hieroa kauppoja:

— Rolande tyttönen on hyvin työteliäs ja ahkera. En voisi saada toista hänen veroistaan. Sitä paitsi hän on niin huokeapalkkainen.

Kasarin kansi alkoi kuumassa höyryssä raksutellen hyppiä. Se kuulosti aivan kuin epäilykseltä.

— Niinkuin haluatte, Georgette virkkoi tiukasti. Joko panette talosta pois molemmat, sekä Rolanden että François'n, tai minä en ikinä saa lasta!

— Onko sinulla sitten jo sellainen tulossa, koska puhut noin kovalla äänellä? muori kirkaisi ojentaen vartaloaan kädet lanteilla.

Georgette ei koskaan valehdellut. Lisäksi hän oivalsi edulliseksi pitää vanhusta epävarmuudessa.

— Ei ole, hän vastasi.

— Sinä siis voisit saada lapsen, mutta te, sinä ja miehesi, ette tahdo?
Garou muori kysäisi.

Ja hänen leukansa alkoi jo värähdellä vihasta.

— Ei! Georgette vastasi. Se ei riipu meidän tahdostamme.

Hän jatkoi:

— Me emme mahda asialle mitään.

— No mitä sitten höpiset?

— Se on minun asiani, Georgette vastasi kuivasti.

Vanhus katseli omituisen uteliaisuuden sekaisella kunnioituksella tuota eriskummaista Georgettea, jolla oli salaperäiset keinonsa ja päätöksensä.

Mutta ennen kuin muori teki mitään päätöksiä, hän mietti ja harkitsi asiaa. Rolandea hän epäilemättä kaipaisi. Muutamat hänen vanhan sydämensä kielet myös vavahtelivat liikutuksesta, kun hän ajatteli, että täytyisi uhrata François. Mutta hänen sukunsa veren ääni, joka puhui kaikkein vakuuttavinta kieltä, vei lopulta voiton.

— Siinä tapauksessa ajan lapset talosta.

— Tours'iinko? Georgette tiukkasi. En tahdo, että he jäävät
Sublaines'iin.

— No, vaikkapa Tours'iin, muori myönsi äkeissään. Ilmoitan siitä tarkastajalle, ja vien itse lapset sinne.

Hän lisäsi epäluuloisena:

— Mutta minun pitää saada varmuus siitä, että lapsi todella syntyy.

Sopimus oli tehty. Ei puhuttu sen enempää. Muori ei udellut, miten Georgette aikoi järjestää asian. Se oli hänestä yhdentekevää. Hän ei tahtonut tietää mitään yksityiskohtia. Hän pesi kätensä.

Aamiaisajan lähestyessä hän kattoi pöydän, meni pihalle, toi mukanansa sisään tyhjän vasun ja huusi vimmoissaan:

— Kuka on vienyt kananmunat?

— Minä vain, Georgette vastasi rauhallisesti. Köyhän Cadet'n vaimo on vastikään saanut neljännentoista lapsensa. Annoin kananmunat hänen tenavilleen.

— Vai niin, hyvä, hyvä, muori virkkoi tyyntyen. Luulin jo, että Rolande tai François… Nuo senkin etanat alkavat jo luulla olevansa isäntiä talossa.

Ilmapiiri oli jo muuttunut. Georgettesta oli taas tullut talon oikea emäntä, maan täysi omistaja. Ei siis muuta enää kuin täyttää sopimuksen ehdot.

VIII

Kun astiat oli korjattu aamiaispöydästä, Didier lähtenyt pelloille töihin ja Rolande »ruohostoon», Georgette otti kaapista kaksi sadan frangin seteliä, ja panematta edes hattua päähän ja mainitsematta lähemmin lähtönsä syytä hän virkahti ohimennen muorille:

— Lähden asialle kylään.

Hän ajoi Penin takaisin pihaan tämän yrittäessä lähteä mukaan ja taivalsi pölyistä tietä seuraten varjoaan, joka pakeni hänen edestään. Kello oli kolme. Aurinko paahtoi polttavana, ilma oli hehkuvan kuuma kuin palavan lieden ääressä. Vaaleankeltaisista vainioista kohosivat pähkinäpuut erillisinä, tiiviinä ryhminä, erottuen tummanvihreinä läikkinä taivaan porsliinin-sinestä.

Georgette joudutti askeliaan kylää kohti.

— Olette kävelyllä? kuului ääni virkkavan aivan lähellä.

Georgette säpsähti. Mies ja nainen olivat matkalla heinäniitylle, astellen äänettöminä maantien pientareella pölyssä harava olalla.

— Lähdin katsomaan Köyhän Cadet'n vaimoa.

— Niin! hänhän sai lapsen tänä aamuna.

— He ovat kuin kaniinit! nainen sanoi kohauttaen olkapäitään. Lapsia tulee kuin turkin hihasta, eivätkä vanhemmat ajattele, kykenevätkö hankkimaan heille ruokaa.

Georgette kulki ohi pysähtymättä. Saavuttuaan lähelle kylän taloja hän huomasi Cadet'n lapsiparven, joka yhä kierteli kerjuuretkellään. Hän joudutti askeliaan ja saavutti heidät.

— Missä isänne on töissä?

Tyttö viittasi kädellään taivaanrantaan päin:

— Tuolla.

— Missä tuolla?

— En tiedä.

Sitten hän muistaessaan aamulla saamansa kolikot purki käden käänteessä esille tietonsa huutaen:

— Catryn viinitarhassa, solatien päässä!

Georgette oli jo liikkeellä. Matkat ovat pitkät Sublaines'in ylätasangolla. Hän käveli pitkin harppauksin malttamatta pysähtyä vetämään henkeään. Poiketessaan sille polulle, jonka päässä päivätyöläinen, Köyhä Cadet, oli työssä, hän tunsi hikisen paidan tarttuvan ihoon kiinni, ja posket hehkuivat tulisina.

Solatie oli kaivettu matalahkon kummun poikki ajoliikenteen helpottamiseksi. Se oli sadeveden uurtama ja kivinen, pyöränraiteet olivat painuneet syvään sen pintaan, ja se kiemurteli kahden multavallin välissä, jotka olivat runsaasti kahden miehenmitan korkuiset, eikä sillä liikkuessaan nähnyt edessään eikä takanaan muuta kuin nuo korkeat heinän ja sinivatukkapensasten peittämät valliseinät ja päänsä yläpuolella taivaan. Se oli oikea rakastavien lymypaikka. Päivisin se aina oli tyhjä. Vain muutamat joenrannan asukkaat kulkivat sitä kautta mailleen.

Saavuttuaan tälle tielle Georgette höristi korviaan. Hän ei nähnyt hakemaansa miestä, mutta kuuli hänen kuokkivan jossakin ylhäällä.

— Cadet! hoi, Cadet!

Hänen täytyi huutaa miestä moneen kertaan, ennen kuin tämä kuuli hänen äänensä. Lopulta Cadet levähti työstään ja kuuli tieltä huudon… Georgette näki hänen tulevan multavallin laidalle hikisenä, paita auki reuhottaen.

— Tekö minua huusitte?

Ja hän lisäsi kohteliaasti:

— Päivää.

— Päivää, päivää.

— Ei ole varsin viileä ilma tänään, mies totesi maalaisten tavoin tahtoen näyttää siltä, ikäänkuin ei olisi kiireistä työtä, vaikka niin onkin asianlaita. Hän ajatteli, ettei Rousseaun nuori emäntä olisi tullut häntä hakemaan, ellei olisi välttämättä tarvinnut hänen apuaan.

Georgette ei vastannut miehen huomautukseen ilmasta. Silloin mies kysyi:

— Taitaapa teillä olla minulle asiaa?

He tarkastivat toisiaan, toinen alhaalta, toinen ylhäältä, tuijottaen suoraan toistensa silmiin.

— Minulla olisi pari sanaa sanottavaa teille, Georgette mutisi.

— Hyvä.

Mutta Cadet kynsi korvallistaan.

— Malttakaahan, lopetan työni parin minuutin kuluttua.

Oikeana tourainelaisena hän ei heti noudattanut naisen, ei edes näin arvokkaan talonemännän, tahtoa. Mies siis palasi työhönsä Georgetten jäädessä tielle odottamaan jyrkkään multaseinään nojaten.

Hän ei ajatellut mitään. Hän tiesi kuitenkin, mitä tahtoi, ja ettei hän palaisi kotitaloon, ennen kuin hänen tahtonsa olisi täyttynyt.

Muodon vuoksi päivätyöläinen vielä iski kuokallaan maan kamaraa muutaman kerran, hän kun oli utelias kuulemaan, minkälaista palvelusta nuori vaimo häneltä halusi. Yleensä hän kaihti raskasta työtä, ja rakastaen vapauttaan hän ei mielellään ryhtynyt pitkäaikaiseen urakkaan. Mutta hän tiesi myös, että Garou muori antoi työväelleen hyvää ruokaa. Sitä paitsi hän ajatteli palkkaa, joka hänelle tarjottaisiin työstä; ehkäpä hän saisi parikymmentä frangia, jotka olisivat kovin tervetulleet taloon, jossa kymmenen pientä nälkäistä suuta kärtti leipää lapsivuoteessa makaavan äidin ympärillä.

Viimein mies tuli näkyviin matkan päässä tiellä, jolle oli laskeutunut muutamia penkereeseen koverrettuja pykäliä myöten, jotka muodostivat siihen astimien tapaiset. Hän oli pukenut ylleen harmaat pumpuliliivinsä, mutta oli jättänyt ne napittamatta, niin että saattoi nähdä vyötäisiin asti hänen laihan, luisevan vartalonsa, joka oli punervien ihokarvojen peittämä ja hiessä ja pölyssä. Hänellä oli kuokka olalla; ja hänen länkisäärensä notkahtelivat jalkojen survaistessa kiviin, jotka pyörivät isojen rautanastaisten kenkien niihin potkaistessa. Jalkineista pistivät esiin luisevat, likaiset nilkat.

Georgette ei ottanut askeltakaan miestä vastaan. Hän odotti suorana, liinapusero kaulaa myöten napitettuna, posket punoittavina, mehevinä kuin kypsä hedelmä. Otsalle valuivat tuuheat hiukset, jokin suortuva sametinpehmeihin kulmakarvoihin asti, joiden alla ihanat, tummat silmät tuijottivat järkähtämättöminä ja ankaroina.

»Jumaliste! kaunis ihminen!» mies ajatteli innostuen.

Hänen oma vaimonsa oli jo koko lailla lakastunut monista synnytyksistään.

Cadet pysähtyi parin askelen päähän valmiina kuuntelemaan.

— Tahtoisin sanoa teille pari sanaa, Georgette toisti.

— Tarvitaanko teille töihin?

— Ei! Ei tarvita töihin.

Georgette vaikeni. Hetken kuluttua hän jatkoi, katse maassa:

Minulla on niin vaikea asia…

Mies ei vastannut, vaan odotti jatkoa.

Nähkääs, Georgette virkkoi äkkiä päättävästi. Minulla ei ole lasta, ja isoäiti on siitä vihoissaan. Hän uhkailee luovuttavansa tilan perinnöksi löytölapselle, jonka olemme ottaneet taloon.

— Minkäs sille voi? mies huomautti.

— Mutta minun täytyy saada lapsi. Se on välttämätöntä. Mutta en saa
Didier'n kanssa…

Avomielinen tunnustus tyrmistytti kovin miestä, varsinkin kun tuo juro ja ylpeä nainen oli tehnyt sen sellaiselle vaivaiselle ryysymekolle kuin hänelle! Mutta se rohkaisi häntä samalla rupeamaan tuttavalliseksi.

— Kas vain sitä taitamatonta tomppelia!

Hänen pienissä sinisissä silmissään kiilui veitikkamainen välke. Mutta
Georgettea ei naurattanut, ei sinne päinkään! Hän ei edes hymyillyt!
Samassa mies häpesi leikinlaskuaan kuin säädytöntä epäkohteliaisuutta
ainakin.

— Ei se ole hänen syynsä, Georgette puolusteli. Lääkäri on tutkinut meidät molemmat.

Ja hän lisäsi:

— Kenties kaikki aviopuolisot eivät sovellu toisilleen.

— Niin, mies virkkoi totisena, ehkäpä muutamat naiset ovat kuin kaniinit. Onhan muutamia naaraskaniineja, joille ei joka uroselukka kelpaa.

— Taitaapa olla.

Georgette oli taas hetken ääneti kaivaen kenkänsä kärjellä tien soraa ja kiviä. Sitten hän jatkoi:

— Niin minäkin uskon. Senpä vuoksi ajattelin teitä… ja koettaisin osoittaa kiitollisuutta… palveluksestanne…

Hän puhui nopeasti ääni kähisten, pyrkien kiireisesti sanomaan sanottavansa.

Mies karkoitti päästään ajatuksen, joka hänestä tuntui järjettömältä.

— Jos voisin vaivata teitä…

Georgette huomasi, ettei mies täysin tajunnut…

— Teillähän on neljätoista lasta, hän sanoi silloin.

— Hitto vieköön, se on meidän ainoa ilomme, eikä se maksa mitään!

Mies tiesi silti, että häntä moitittiin lapsilauman suuruudesta, ja se hermostutti häntä. Sillä noilla moittijoilla oli kodit ja konnut, setelipinkat kaapissa kangaspakkojen alla, viiniä kellarissa, kanoja karjapihassa, polttopuita enemmän kuin tarvitsivat ja taskut täynnä kolikoita, niin että he saattoivat lähteä kaupunkiin huvittelemaan juhlapäivinä.

— Toisilla on liiaksi, toisilla liian vähän, mies lisäsi syvämietteisesti.

Itsepintaisesti Georgette piti kiinni aiheestaan ilmaisten sen kautta rantain:

Mies, joka on neljäntoista lapsen isä, voi epäilemättä saada viidennentoista…

Mies ei uskonut korviaan! Hän oli sittenkin jo äsken aavistanut tätä. Kovin hämillään hän alkoi nauraa. Eipä silti, että hän olisi epäillyt kykyjään, mutta hän käsitti sentään rakkausasiat, sekä kevyet että vakavat, toiselta kannalta. Olihan hän nuorena poikamiehenä nauttinut rakkauden hurmasta naikkosten kanssa, niin kuin muutkin nuorukaiset. Mutta Rousseaun vaimon ehdotus tuntui hänestä mitä järjettömimmältä synniltä, johon häntä viekoiteltiin kylmästi harkiten kuin kaupantekoon.

Tuon köyhän päivätyöläisen sielu oli varmasti perin yksinkertainen, siitä ei ollut epäilystä! Mutta ei silti niin yksinkertaisen suorasukainen kuin Georgetten. Siinä piili hitunen runollisuutta, jopa häveliäisyyttäkin. Hänestä tuntui vastenmieliseltä, että hänen miehuuteensa vedottiin ja turvauduttiin tuolla tavalla.

Georgette vaistosi miehen vastustushalun. Hän kaivoi käsilaukustaan esiin toisen sadan frangin setelin ja pisti sen päättävästi päivä työläisen käteen. Mies vastusti hiukan, mutta oli jo joutunut tuon suuren rahan lumoihin. Hän näki ajatuksissaan kotona odottavat monet nälkäiset pienet suut, lapsivuoteessa makaajan ilon ja kaiken säästyneen vaivannäön, jonka tuo paperipala tuottaisi hänelle. Ja hän puristi seteliä pivossaan.

— No niin, hän virkkoi kömpelösti. Koska kerran niin tahdotte…

Hän heitti kuokkansa maahan. — — —

* * * * *

— Hys! Pois! Pois! sähisi ääni ylhäällä multavallin reunalla, aivan kuin jos joku olisi hätistänyt kanoja pois kielletyiltä teiltä.

Seurakunnan pastori, Sublaines'in kelpo pappirukka sattui kulkemaan ohi rippikoululapsineen, joita hän kävelytti aina torstaisin, pidättääkseen heitä huonoista leikeistä ja näpistelystä. Joku poikanulikoista oli ohikulkiessaan huomannut alhaalla tiellä Cadet'n ja Georgetten, toiset uteliaat olivat rientäneet katsomaan, samoin pappikin. Tämä sai lapset joutuisasti poistumaan ja seurasi heitä allapäin, aivan tyrmistyneenä siitä, että Georgette oli voinut hairahtua moisille poluille. Eipä hän olisi ikinä osannut ajatellakaan, että tuo ankaran siveä Georgette olisi pohjaltaan noin irstas! Tuo valkoinen karitsa oli saattanut viekoitella tuollaisen pahaisen miehen! Paheen vietti oli epäilemättä piillyt syvällä, kun ei siitä ollut aikaisemmin näkynyt pienintäkään merkkiä. Tämä ristiriitaisuus loukkasi kunnon pastoria syvästi.

Sitten hän ajatteli, että hyvä Jumala oli kieltänyt tuolta vaimolta lapsen, ja hän joutui sinä hetkenä suorastaan ymmälle; miten sen kiellon voisi selittää? Mutta olihan hän ilokseen kuullut, että François aiottiin ottaa Garoun taloon omaksi lapseksi ja että tämä teko, joka korvasi luonnon kitsauden, antoi orvolle äidin ja kutsui talon ylle Korkeimman siunauksen. François'n päästessä ensi kerran ripille hän, pappi, oli sanonut Garou muorille:

— Hyvä Jumala palkitsee sen teille!

Näinkö siis täyttyi hänen sielunpaimenena lampailleen lausumansa ennustus!

Ja hän alkoi rukoilla hiljaa itsekseen, poikanulikoiden salaa ilkkuessa hänen ahdistunutta ilmettään: »Herra, avaa avionrikkoja-naisen silmät näkemään rikkomuksensa kauheus! Herra, salli tämän tapauksen olla vain helvetin harhanäky, jonka tarkoituksena on koetella Sinun palvelijaasi!»

Hän karkoitti koko näyn tekemällä ristinmerkin.

Hänen takanaan rikostoverit erosivat melkein huomaamattomasti nyökäyttäen päätään toisilleen. — — —

* * * * *

Kun perhe kokoontui ilta-aterian ääreen, François loi Georgetteen pitkän katseen isoista, lempeistä harmaista silmistään. Tuo lapsen katse oli miettiväinen ja ihmettelevä, vakava kuin soimaus ja niin hellittämätön, että nuori vaimo lopulta virkkoi:

— Mitä sinä minua katsoa töllistelet?

Poika käänsi katseensa alas lautaseensa. Hän sulki kokemansa salaisuuden syvälle herkän sielunsa pohjalle eikä aikonut puhua siitä edes sisarelleen. Eiväthän muutoin Georgetten teot liikuttaneet heitä, orpoja, joita armosta pidettiin talossa. Mutta hänen ei enää tehnyt mieli nauraa eikä leikitellä isoäidin kanssa.

Didier oli pahalla tuulella, niinkuin yleensä aina viime aikoina. Vanhus kaihti pojantyttärensä katsetta. Rolande katseli tutkien ja murheellisena kaikkia koettaen arvata syytä, joka oli sulkenut heidän sydämensä. Näytti siltä, kuin kaikki olisivat aavistaneet, että uusi tulokas ilmestyisi maailmaan, heidän keskuuteensa, yhdeksän kuukauden kuluttua.

Sinä iltana Georgette ensi kerran avioliittonsa aikana oli kylmä miehelleen. Ja kun Didier loukkautuneena käänsi selkänsä vaimolleen, tämä koetti saada lohdutusta hänen vuokseen tekemästään suuresta uhrauksesta ja puolustella tekoaan suuren rakkautensa valossa.

TOINEN OSA

I

— Poika, kaunis pieni poikalapsi, totta tosiaan!

Vuoteesta kuului valittavaa vikinää. Garou suvun perillinen veti ensi kerran keuhkoihinsa elämän ilmaa, tunsi sen epämiellyttäväksi ja kirkaisi.

Muori otti vastasyntyneen esiliinaansa ja vei sen pois huoneesta.

— Tahdon pitää lapsen luonani! vaati Georgette.

— Heti paikalla. Kunhan ensin olen hoidellut teitä, virkkoi kätilö. Tämä oli nuori, kurssin käynyt, vilkaseleinen nainen. Didier oli noutanut hänet edellisenä iltana, ja auto odotti pihassa.

Mutta lapsivuoteessa lepäävä oli niin levoton, että palleroinen oli oitis tuotava hänelle takaisin.

Garou muori laski sen pielukselle, ja Georgette painoi kärsimyksistä hieman vaalenneen poskensa lapsen lämmintä ruumista vasten.

Äiti ei ollut päästänyt ainoatakaan huutoa ankaroiden synnytystuskien aikana. Purren hammasta ja terästäen tahtonsa äärimmilleen hän oli vähääkään valittamatta kestänyt kärsimykset, jotka tuon hänen kiihkeästi haluamansa pienokaisen maailmaan tulo oli vaatinut. Eikä hän ollut sallinut kenenkään perheen jäsenistä olla läsnä, ennen kuin kätilö arveli välttämättömäksi kutsua Garou muorin saapuville.

Tuon yön pitkinä odotuksen hetkinä Didier oli istunut nöyränä tuvassa lieden sopessa, pää käsien varassa, tuumien asioita, joista hän kernaammin olisi ollut mitään tietämättä ja koettaen luulotella mielessään, että kaikki oli juorua ja valhetta, mutta sisimmässään tyytyväisenä, kun Georgette oli näin suonut hänelle varman omistusoikeuden tilaan.

Kun muori lopulta ilmestyi tupaan julistaen voitonriemuissaan: poikalapsi! ja näytti hänelle esiliinaan käärimäänsä pienokaista, ei Didier ajatellut: »Minun poikani!» eikä tuntenut sisimmässään ylpeää mielenliikutusta, vaan tuumi: »Minun taloni!» Tuo vikisevä, pieni, punertava lihakimpale toi sen hänelle nyrkkiin puristetuissa kätösissään.

Hän ei kumartunut tunnustelemaan eikä suutelemaan lasta. Hän jäi siihen paikoilleen, yhä nojaten päätään käsiinsä kyynärpäät polvien varassa, arvellen mielessään olevansa syrjäinen koko tapauksessa ja vaistoten, että Garou muori tiesi sen ja halveksi häntä. Mutta vähät siitä! Hän oli nyt talon todellinen omistaja. Tämän tietoisuuden herättämä ilo karkoitti muut tunteet.

— Ei sinusta ole edes hoitelemaan tulta! muori äkäili. Pistähän puita pesään. Tämä pieni raukka voi muuten vilustua.

Ikkunaruutujen takana oli vielä yön sysimusta pimeä. Tupa oli kylmä. Vastasyntynyt parkui. Didier heitti risuja hiillokseen. Liekki leimahti iloisena ja lämmittävänä. Jo edellisenä iltana hellalle asetetut vesikattilat alkoivat ennen pitkää pihistä. Muori survaisi soikkoa, jossa pienokainen oli pestävä.

— Kaada siihen kuumaa vettä! hän komensi.

Didier totteli ja katseli sitten vaieten, miten vanhus sormellaan koetteli vettä, kylvetti pienokaista ja kääri sen sitten kapaloihin kasvoillaan isoäidin hellä ilme. Sitten muori peitti lapsen valkoiseen villahuiviin, ja kun hän vei sen takaisin huoneeseen, Didier meni perässä.

Äitelä lääkkeiden hajun kyllästämä kostea ilma lemahti siellä vastaan. Nuori äiti oli jo puettu ja lepäsi selällään. Kynnykseltä Didier näki hänen painavan ruskeata poskeaan lastaan vasten ja tunsi hetkisen loukattua miehenylpeyttä, mutta lohduttautui samassa ajattelemalla, että näin täytyi olla.

Muori ja kätilö katselivat hellin mielin äitiyden ensi hetkien aina liikuttavaa näkyä. Silloin Didier alkoi pelätä, että hänen hämillisyytensä huomattaisiin, lähestyi vuodetta ja kumartui suutelemaan tuota sankarillista naista, joka oli hänen vaimonsa. Tämä ei vastannut hänen suudelmaansa. Georgetten pitkät silmäripset pysyivät alhaalla, ja kätilö virkkoi, puolustaen sukupuoltaan:

— Annetaan hänen nukkua! Hän ei enää tarvitse muuta kuin lepoa.

Kun Garou muori saattoi kätilöä autoon, Rolande ja François heräsivät melusta ja riensivät Georgetten vuoteen ääreen. Mielenliikutuksen valtaamana tyttö sanoi: »Äiti!» painaen raikkaat huulensa nuoren äidin poskelle. Polvillaan kuluneella matonpätkällä vuoteen ääressä François suuteli kaikkea pienokaisessa, mihin ylettyi, sen vaaleanpunaisia kätösiä, sen pieniä paljaita jalkoja, osoittaen hämmästyksensekaista hartautta nähdessään tuon elämän ihmeen, joka oli ilmestynyt yöllä.

— Pikku veljeni! Pikku veljeni! hän toisteli.

Pihalla auto hyrisi ja lähti liikkeelle. Portinpuoliskot kitisivät saranoillaan Didier'n avatessa ja sulkiessa ne. Garou muori palasi makuuhuoneeseen, tempasi pienokaisen pois, laski sen kehtoon ja karkoitti tungettelijat. Hän tiuskaisi Rolandelle:

— Koska olet noussut näin varhain, niin ota hame yllesi ja mene siivoamaan tupaa, joka on niin täynnä tavaraa, ettei tiedä, mihin jalkansa laskee!

Ovi sulkeutui hänen perässään. Georgette jäi yksikseen. Silloin hän avasi silmänsä ja vaipui haaveiluun ylen onnellisena ruumiinsa vapautumisesta.

Pieneen kaminaan ei viritetty valkeaa muulloin kuin sairaustapauksissa ja lapsen synnyttyä. Sen punainen hohde valaisi huonetta himmeästi lattiasta kattoon saakka luoden lakeen huonekalujen suuria varjoja. Oliko lapsivaimossa kuumetta? Suuressa heikkoudentilassaan, liikkumattomuudessaan ja herkkätuntoisuudessaan hän kuuli sellaisia ääniä, joita hänen korvansa ei aikaisemmin ollut erottanut: risujen ritinää pesässä ja salaisia aaveiden kuiskeita. Esineiden varjot alkoivat tanssia seinillä silloin tällöin leimahtavien liekkien valossa. Oudot kädet näyttivät kurottautuvan häntä kohti. Soimasivatko ja uhkasivatko ne? Koko huone tuli täyteen eloa.

Jykevä pähkinäpuinen kaappi, jossa Garou suvun naiset olivat yli sadan vuoden ajan säilyttäneet kunniallisten perheittensä liinavaatteita, näytti suurenevan suunnattomasti. Sen etusivu sai äkkiä suuttuneiden kasvojen hahmon. Sen sisällä olivat Georgetten puolison paitojen joukossa vastasyntyneen kapalot ja paidat. Kaminassa alkoi palaa kuiva oksa, joka valaisi silkkipatjaa, millä Georgetten pomeranssinkukista tehty morsiusseppele lepäsi. Pienen silkkipatjan kultaripsuille lankesi hohde: ne näyttivät ivalliseen nauruun auenneiden huulien takaa kiiluvilta hampailta.

Oksa paloi loppuun ja sammui, mutta puolihämärässä näkyi vielä vuoteen jalkapuolessa vaaleanpunainen haahkanuntuvapeite — hänen rakastuneen tytön oikkunsa! — ja se puhui jotenkin samaa kieltä: Mitä kaikki tämä hyödyttää? Mitä hyödyttää niin suuri rakkaus ja ylpeys, kun kaiken tuloksena oli tuo tulokas, pieni äpärä, joka nyt lepäsi Garou suvun häväistyssä kätkyessä?

Kaikki mykät esineet olivat nyt käyneet puheliaiksi ja kertoivat hänelle surullista tarinaa. Se oli kuin kirpeää lemua, joka sekaantui tuohon raikkaasti tuoksuvaan kukkaan: hänen hohtavaan pienokaiseensa. Se ei ollut suorastaan tunnontuskaa — mahtaisiko hän koskaan kokea sellaista? — vaan pikemminkin tumma pilvi, joka synkisti hänen päivänpaisteista onneaan.

Miksi hänet olikaan pakotettu tähän tekoon?… Mutta kuka oikeastaan oli pakottanut häntä mihinkään?

Heti huomattuaan, että Georgette oli raskaana, oli Didier omistanut hänelle hellää huolenpitoa. Eikö hän siis tiennyt, että Georgette oli toiminut hänen salaisen toivomuksensa mukaisesti? Siinä tapauksessa hän, Georgette, kantaisi tuon salaisuuden taakan yksin. Olihan sekin rakkauden ilmaus, joka liittyi aikaisempiin, mutta joka oli hänelle kahta raskaampi, jollei puoliso tuntenut sitä eikä ottanut siihen osaa. Ja sitä jatkuisi siihen saakka, kunnes hän itse unohtaisi…! Niin, jospa voisikin todella unohtaa, unohtaa!

Hän ummisti silmänsä ja avasi ne jälleen hetken kuluttua. Pienestä pyöreästä ikkunasta alkoi tunkeutua huoneeseen kalpea sarastus. Huonekalut näyttivät nyt kutistuvan jälleen entisen kokoisiksi. Liikkumattomina uudessa valaistuksessa ne nyt olivat ääneti. Pian oli auringonnousun aika, ja uuden päivän valo saisi häipymään pahat muistot, jättäen hänen elämäänsä hallitsemaan tuon pienen lapsen ja hänen entisen onnensa — niin kuin hän toivoi: miehensä jälleen saavutetun rakkauden.

Hän ojensi käsivartensa kehtoa kohti ja hyväili kädellään sen laitaa.

— Pieni kullanmuruseni, pieni kaunis kukanumppuni!

Äitiys lievensi hänen suuren sielunsa juroutta.

Hän nukahti nuo sanat huulillaan ja pitkienripsiensä päässä kyynel, odottamaton kyynel, hänen ensimmäisensä.

* * * * *

Kolme päivää myöhemmin hän nousi jalkeille, ja uusi elämä alkoi. Hän ei enää ollut yksinomaan rakastava puoliso, joka oli mieheensä niin kiintynyt, että saattoi tämän vuoksi tehdä aviorikoksen synnin. Nyt hän oli ennen kaikkea äiti, joka rakasti pienokaistaan lujasti, kateellisena, niin kuin ihminen rakastaa sellaista, mikä on maksanut hyvin paljon. Olihan lapsen hintana ollut koko hänen ylpeytensä, joka oli hänelle hänen rikkauttaan kalliimpi.

Hän ei mielellään luovuttanut lastaan isoäitinsäkään syliin, vaivoin hän sieti, että kukaan muu kuin hän itse kajosi siihen ja hoiti sitä. Se oli hänen yksinomaista omaisuuttaan. Hän laiminlöi talon työt, eristäytyi lapsen kanssa tuntikausiksi pitäen sitä kiihkeästi povellaan, katsellen, kun se nukkui hänen polvillaan ja rypistäen tuuheita, tummia kulmakarvojaan, kun Didier lähestyi ja ojensi kätensä hyväilläkseen lasta äidin mieliksi.

Toisinaan Georgette nosti lapsen korkealle ja huudahti:

— Jean Garou! Jean Garou!

Sillä hän kieltäytyi mainitsemasta sitä sen laillisella sukunimellä.
Hänen käsityksensä mukaan lapsella ei ollut isää, se kun ei ollut
Didier'n poika, ei rakkauden hedelmä, vaan yksinomaan hänen
synnyttämänsä olento.

Silloin Didier alkoi kantaa kaunaa tälle pienokaiselle, mutta ei ilmaissut sitä kenellekään, hän kun rakasti maata enemmän kuin vaimoaan, jopa enemmän kuin miehenkunniaansa.

II

Jean Garou oli kolmen viikon vanha, kun Georgette sanoi muorille:

— Milloin aiotte toimittaa Rolanden ja François'n pois talosta?

Garou muori valmisti lapselle kylpyvettä lieden ääressä. Hän ei ollut kuulevinaan. Rolande oli kovin tarpeellinen talossa. Parast'aikaa hän pesi pienokaisen liinavaatteita pihalla paukuttaen niitä kartulla. Oli kylmä ilma. Vesi jäätyi tytön käsissä. Mutta hän raatoi uhrautuvasti erityisesti hellien pienokaista, kun ei tyttöparan sydämellä ollut ketään muuta, jota olisi voinut rakastaa, kuin tämä ankara perhe. Mikähän palvelijatar voisi niin kiintyä isäntäväkeensä ja niin alttiisti suostua ylimääräiseenkin työhön pitäen sitä melkein palkintona? Eikä hän koskaan valittanut, ei lausunut ainoaakaan vaatimusta. Löytölasten hoitolan herra tarkastaja, joka oli kasvattanut hänet, ei ollut suotta kiitellyt hänen hyviä ominaisuuksiaan. François'sta maksettiin yhä toistaiseksi »elatusapua», ja hänkin toimitti kaikenlaista pientä palvelusta. Muorin kitsaus nousi vastustamaan lasten karkottamista talosta. Lisäksi muori oli muistona ilveilystään säilyttänyt hitusen kiintymystä poikaan. Nyt, kun vanhuksen häijy ankaruus oli haihtunut laillisen perillisen syntymisestä, hän ei enää tahtonut muistaa, että oli käyttänyt poikaparkaa välikappaleena säikyttääkseen pojantytärtään ja pakottaakseen hänet ryhtymään tuohon perin vastenmieliseen keinoon, jotta saisi taloon lapsen, jota ei sinne tullut laillisen aviollisen yhdyselämän tietä. Nuori vaimo oli älynnyt kaiken tämän ja kantoi siitä vanhukselle kaunaa. Mutta ennen kaikkea hän pelkäsi jotakin uutta kavalaa juonta peloittavan isoäitinsä puolelta. Eikä hän tahtonut Jean Garoulle kilpailijaa.

Hän sieppasi lapsen isoäidin käsistä ja laski sen itse kylpyammeeseen. Hetken molemmat naiset olivat kumartuneina lapsen yli yhteisen rakkauden yhdistäminä. Ehkä eksyttääkseen nuoren äidin ajatuksia Garou muori oli olevinaan kovin innostunut.

— Katsos, kuinka kauniit vahvat pienet jalat! hän kehui kosketellen niitä isoilla, luisevilla käsillään.

Mutta Georgette hautoi edelleen päähänpiintymäänsä itsepäisen otsansa alla, ja varjoja kasaantui hänen kasvoilleen. Vanhus vaistosi, että täytyi jotakin vastata:

— Enhän voi karkoittaa Rolandea. Olen pestannut hänet vuodeksi.
Täytyisi maksaa sakkoja irtisanomisesta.

— Onhan meillä varoja, Georgette tiukkasi. Hän lisäsi ankarasti:

— En siedä enää heitä täällä, en Rolandea enkä François'ta!

— Nyt et ole järkevä! Garou muori rohkeni huomauttaa. Mitä tuollainen hyödyttää? Onhan Rolande sangen näppärä ja kiltti hoitamaan pienokaista. Mistä löydämme hänen veroisensa?

— Se hyödyttää sen verran, etten siedä heitä täällä, Georgette ilmoitti järkähtämättä.

Äkkiä Georgette tempasi ammeesta pienokaisen, joka vettä valuen ja kirkuen painautui hänen povelleen.

— Muutan Parisiin ja otan lapsen mukaani, hän uhkasi. Olenhan minä sen äiti.

Hänen poskensa olivat hulmahtaneet hehkuvan punaisiksi, ja hänen silmänsä salamoivat vihasta ja suuttumuksesta.

— Sitä paitsi olette antanut minulle sananne.

Garou muoria alkoi vuorostaan peloittaa. Hän katseli tuota pientä olentoa, joka oli hänen sukunsa lihaa ja verta ja jota äiti piteli kuin höyhentä. Sen saattoi todella helposti viedä talosta pois, niin etteivät muorin vanhat silmät näkisi sitä enää koskaan. Tuo sisukas pojantytär kykeni kyllä panemaan täytäntöön minkä päätöksen tahansa. Olihan hän antanut siitä näytteen!

— No niin! Älä nyt suutu noin. Lapset lähtevät talosta.

— Milloin kirjoitatte tarkastajalle?

— Vaikka jo tänä iltana, muori vastasi nöyrästi.

Tyyntyen nuori vaimo otti tuolin selkänojalle asetetun lämmitetyn pyyheliinan ja alkoi kuivata pienokaista, joka parkui täysin keuhkoin, kaivellen pienillä sormillaan kyyneliä silmäluomistaan ja potkien jaloillaan, sellaisen käsittämättömän kiukun puuskan vallassa, jollaisilla ihan pienet rintalapset toisinaan ilmaisevat tyytymättömyyttä olemassaoloonsa.

Ulko-oven takaa kuului kenkien kopinaa. Rolande tuli tupaan ja riensi pienokaisen luo polvistuen lattialaatoille. Tyttö katseli kernaasti lasta sen ollessa alastomana, ihmetellen tuota elävää nukkea. Mutta varsinkin hän oli levoton sen kirkumisesta.

— Mikä sitä sydänkäpyä vaivaa? hän kysyi.

Rauhoittaakseen lasta Rolande pisti kylmästä vedestä jäykistyneen, vilusta sinisen sormensa sen kätöseen, joka heti tarrautui kiinni tähän tukeen. Lapsi lakkasi parkumasta, avasi silmänsä ja katseli tyttöä pitkään. Silloin Rolande suuteli sen rintaa.

Tyttö tuoksahti kylmälle ulkoilmalle ja uhkui nuoruutta. Ikkunasta saattoi nähdä pihalla lapsen pienet liinavaatteet, jotka Rolande oli pessyt ja ripustanut nuoralle kuivamaan ja jotka olivat jäätyneet pakkasessa. Tyttö nauroi onnellisena ja hellänä laskien koko sydämensä kiintymyksen pienokaisen jalkojen juureen. Mutta hänen talosta karkoittamisensa oli päätetty asia. Georgette sysäsi hänet luotaan sanoen:

— Jätä lapsi rauhaan! Se voi vielä vilustua, kun koskettelet sitä jäätyneillä sormillasi.

Kahta viikkoa myöhemmin lasten oli lähdettävä talosta varhain aamulla. Asiasta ei oltu ilmoitettu heille ennakolta. Se sanottiin heille vasta heidän herätessään, kaksi tuntia ennen lähdön hetkeä, niin kuin kuolemaan tuomituille. Rolande ei aluksi käsittänyt. Kun kauhea totuus viimein selveni hänelle, hän heittäytyi nyyhkyttäen Georgetten jalkojen juureen:

— Pidä minut luonasi, äiti! Teen kaikki talon työt! Lypsän lehmät, pesen pikku Jean'in vaatteet, teidänkin vaatteenne… aivan yksin! Parsin sukat, pesen astiat…

Hän luetteli ne askareet, jotka olivat hänen jokapäiväisenä raskaana taakkanaan, jopa lupautui suorittamaan mitä raskaimpia töitä, joihin hänen neljätoistavuotiaat, hennot käsivartensa tuskin olisivat kyenneet, kunhan vain saisi jäädä heidän palvelukseensa.

— Minä rukoilen sinua, äiti!

Kauheassa hädässään hän mainitsi vaistomaisesti tämän pyhän nimen, joka oli hänen ainoa turvansa. Hän huusi vielä:

— Anna minun jäädä pikku veljeni luo!

Hän ei tarkoittanut Françoisia, vaan tuota pojanpalleroa, jonka vuoksi hänet juuri ajettiin pois. Ja hän laahusteli Georgetten jalkojen juuressa, kädet ristissä, rajuin elein, epätoivoissaan, kokonaan suunniltaan tuosta äkillisestä ja liian ankarasta iskusta. Kun hän lopulta huomasi Georgetten taipumattomuuden, hän kimposi ylös ja kavahti Garou muorin kaulaan.

— Antakaa minun jäädä taloon, isoäiti!

Sitten hän hädissään heittäytyi Didier'n povelle, painaen sitä vasten vaaleata palmikkoaan ja vettä valuvaa poskeaan, suudellen kiihkeästi tunnottoman miehen karkeasänkistä leukaa. Kun nuo omanvoitonpyynnin kivettämät sydämet eivät osoittaneet pienintäkään heltymisen merkkiä, tyttö sai hermokohtauksen ja hoiperteli huonekaluihin nojaten peräseinälle asti, kolhaisten itseään siihen, huutaen ja nytkähdellen kuin haavoittunut eläin.

François, jossa jo kyti alkavaa miehekkyyttä, ei sanonut mitään. Hän itki hiljaa itsekseen nähdessään sisarensa itkevän ja kietoi käsivartensa tämän vartalolle, kun raukka lopulta pakeni hänen turviinsa.

Toiset kaihtivat heidän katseitaan. He käänsivät pois silmänsä, jotteivät näkisi lasten yhä rukoilevia katseita. Heidän pyövelintehtävänsä painoi heidän kasvoihinsa kovuuden ja rumuuden leiman. Ja koko kohtaus oli niin kiusallinen, että Garou muori joudutti asioiden kulkua.

— Ei kannata vitkastella, myöhästymme junasta. Rolande, pane tavarasi nyyttiin!

Kun tyttö ei hievahtanut paikaltaan, muori katosi sisähuoneisiin ja palasi tuoden kasan vanhoja vaatteita, jotka heitti lattialle levitetylle likaiselle rääsylle. Tottuneena aina käymään käsiksi työhön Rolande solmi yhteen sen vastakkaiset nurkat, katsomatta, mitä oli sisällä, silmät vielä turvoksissa, melkein sokeina paljosta itkusta. Risaisesta virsikirjasta varisi pyhäinkuvia. Garou muori tuuppasi ne takaisin nyyttiin raa'alla kädellä ja sulloi siihen vielä lattialle pudonneen päättömän nuken, muistorahan ja tyhjän kukkaron — tyttöparan ainoat aarteet.

Samoin tehtiin François'n nyytti. Mutta muori varoi visusti panemasta siihen pojan ripillepääsypukua. Kitsaus, joka täydelleen hallitsi hänen sydäntään, sammutti siitä sen pienoisen hellyyden kipinän, joka oli siellä kytenyt poikaa kohtaan.

Sitten hän hoputtaen käski lasten pukeutua parhaisiin hoitolan antamiin tamineisiin. Kun he olivat valmiit, hän itse tarjosi heille viimeisen aamiaisen, jonka lapset söivät pöydän kulmalla, aivan kuin olisivat olleet vento vieraita. Sillä välin valjasti Didier aasintamman vankkurien eteen, ja Garou muori otti karkean, avaran vaipan hartioilleen ja sitoi mustan huivin myssynsä päälle.

— No niin, nyt lähdetään! hän sanoi nähdessään rattaiden saapuvan.

Arkoina molemmat lapset lähestyivät Georgettea ja Didier'tä. Heidän mieleensä ei juolahtanut kysyä, miksi heidät karkoitettiin. He suutelivat vilpittömästi noiden henkilöiden kasvoja, jotka ajoivat heidät suureen tuntemattomuuteen, kohti orpojen kohtaloa, nautittuaan kahdeksan vuotta heidän hellyyttään ja altista palvelustaan. Murtuneena Rolande ei enää itkenyt. Nöyrästi hän pyysi saada viimeisen kerran nähdä pikku Jean'ia. Ja kun tämä parast'aikaa nukkui kätkyessään, tyttö suuteli hiljaa lapsen toista nyrkkiä ja poistui huoneesta varpaisillaan.

Heidän käskettiin nousta myttyineen rattaille. He kavahtivat toinen toisensa viereen muorin rinnalle. Vankkurit vierivät ulos portista. Oli kolea, sateinen aamu maaliskuun lopulla. Rolande ajatteli:

— Unohdin käydä kanoja hoitamassa.

Pyörät vierivät tietä pitkin vieden heidät pois talosta. Peni saattoi vankkureita kappaleen matkaa. Garou muori sipaisi sitä piiskalla. Koira ulvahti ja palasi kotiin. Rolande kääntyi kalpeana, luomet turvonneina seuraamaan katseineen hyvää eläintä, joka nolona pujahti pihaan. Ja niin kauan kuin hän saattoi nähdä pikku Jean'in nuoralla kuivamassa riippuvia vaatteita, jotka hän itse oli edellisenä iltana pessyt, niin kauan kuin hän saattoi erottaa talon katon, hän huiskutti kättään viimeisiksi jäähyväisiksi, joihin ei kukaan vastannut, paitsi kenties Hän, joka valvoo pesästä pudonneita linnunpoikasiakin ja oli antanut heille valoisan sielun.

* * * * *

Tuvassa Didier ja Georgette istuivat vaieten vastatusten, häpeissään pahasta teostaan ja sen erottamina. He kuulivat tyynessä aamuilmassa, joka tulvi sisälle avatusta ovesta, pyörien ratinaa, jotka veivät taivaan siunauksen mukana kauas pois talosta sen viimeiset omattunnot, sen viimeiset ilonkipinät. Kun kaikki häipyi etäisyyteen, kun ei enää kuulunut muorin piiskanläimähdyksiä, hänen hoputtaessaan aasia, Georgette meni ottamaan lapsensa kätkyestä.

Pidellen pienokaista pystyssä polvillaan hän katseli tätä totisena, nosti sen sitten kasvojensa tasalle, suuteli sen käsiä ja pieniä jalkoja, jotka kipristyneinä liikkuivat hänen suunsa kohdalla. Jean Garou oli nyt kuningas, ja hänen kauttaan maa kuului Didier'lle, ilman mitään tulevaisuudessa uhkaavaa vaaraa.

— Nyt saamme olla huoleti. Olihan tämä välttämätöntä, mies virkkoi ilmaisten ääneen sen ainoan ajatuksen, joka täytti hänen sielunsa.

Georgette ei vastannut hänelle mitään. Hänen sydämensä pohjalla oli jotakin, mikä itki, ja ehkä hän tunsi itsensä katkeraksi, kun ei hänen miehensä ymmärtänyt sitä. Silloin Didier lähti huoneesta, meni ulko-ovelle, veti ilmaa sieraimiinsa ja poistui pelloille töihin.

Alkoi tihuuttaa hienoa, kylmää vihmaa. Se kostutti keittiökasvitarhassa sellerinlehtiä ja nostatti talven roudasta sulavasta mullasta tuoksuja, jotka ennustivat kevättä.

Ja Didier kulki kohti maakamaraa, lemmittyään; se oli anastanut häneltä kaiken, taivaisen säälin ja hyvyydenkin, joka yksin kykenee sovittamaan ihmisten kaikkein halpamaisimmatkin teot.

III

Kevät saapui äkkiä helkyttäen kaikkia ilon ja valon soittimiaan. Huhtikuu hajoitti pilvet virkeillä sormillaan, jotka tuoksuivat syreenipensaille ja nuorelle ruoholle. Taivaan kuultavan kirkas sinikupu kaareutui Sublaines'in aavan ylätasangon yllä. Aurinko sytytti kultakipinän vihreiden vehnänkorsien päähän, jotka vavahtelivat ja aaltoilivat kahisten kuin kaukainen meren aaltojen humu, jokaiseen pähkinäpuun pihkaiseen silmuun, valmistaen niiden puhkeamista lehteen, räystäisiin ja ihmissydämiin. Harmaan totisena ja ikivanhana törrötti vain kirkontorni, vaikka se näkikin nuoren vuodenajan versovan. Mutta kun ihmislapset katselivat sitä, he tunsivat yhä täydemmin uhkuvan nuoruutensa.

Kaikki hymyili, paitsi Garoun talo.

Painostava hiljaisuus vallitsi pihalla ja asuinrakennuksessa. Rolanden raikas ääni ei enää kajahdellut siellä, hänen poissaolonsa tuntui kuin soimaukselta. Reippaan pojan sointuva ääni ei enää houkutellut kaikuja pihan seinistä. Heidän paikkansa olivat tyhjät pöydässä, vailla heidän hymyileviä kasvojaan, heidän hauskaa lörpötystään, tyhjät, kuin kaksi vastikään luotua ammottavaa hautaa, joiden partaalla sillä ei ole oikeutta itkeä, joka on ne toiselle kaivanut omin käsin.

Molemmat naiset huomasivat mielipahakseen, millainen työtaakka joutui heidän hartioilleen, kun Rolanden vilkkaat, työteliäät kädet puuttuivat talosta. Georgetten täytyi itsensä tarttua karttuun ja saippuaan pestäkseen pienokaisen vaatteet. Hänen työkseen jäi lisäksi peltikiulun puhdistus suudalla ja kuumalla vedellä ennen lypsyä, kaniinien, kanojen ja hanhien ruokkiminen, koiran ruoan laitto ja tuvan siivoaminen. Muorin täytyi mennä niittämään, mikä sai hänet nyrpeäksi. Joka hetki he olivat kutsumaisillaan Rolandea, joka sen pahempi oli poissa. Lehmät jäivät kytkyiinsä navettaan, astiat usein pesemättä. Huomattiin, että taloon oli saatava palvelijatar, mutta täytyi kai odottaa juhannukseen. Sillä välin naisväki oli äkeissään. He tunsivat kipeästi lisäavun puutetta; ja päälle päätteeksi talo oli vailla virkeän, nuorekkaan elämänilon lähdettä.

Elukat mylvivät kärsien laiminlyönnistä. Turhaan niiden turpa kurottautui päivänpaistetta, taivasta ja läheisiä kukkia kohti, jotka näkyivät niiden synkän asunnon avoimesta ahtaasta ovesta. Tuo vilkas lapsi, jolla oli hunajankeltainen tukka, ei enää tullut irroittamaan niiden kytkyitä eikä ajamaan niitä kukkiville niityille ja pientarille, häärien niiden ympärillä ja puhutellen niitä hyväilynimillä:

— Joudu jo, Punikki kultaseni! Hoi Valkotäplä lemmikkini! Odotas,
Laukko, senkin veitikka! Pian saat vatsasi täyteen mehevää ruohoa!

Tyttö oli ajellut niitä pienellä vitsalla. Kun oli päästy veräjistä, kömpelöt lehmät laukkasivat hetkisen tiellä, valpas paimentyttö kintereillään. Ja oli vallan ihmeellistä nähdä, miten niin nuori tyttö sai tuon vastahakoisen, temmeltävän lauman tottelemaan.

Puolipäivän aikaan hän ajoi lehmät kotiin, kukkavihkonen kädessään. Pihassa oli vielä Rolanden tehtävänä juottaa lehmät, ja tyttönen siirsi kiviaitaan kaivon vesiputken suulle, ponnistaen kaikki nuoret voimansa, iloisena tästä voimannäytteestä. Ja kun hän seisoi siinä yllään lyhyt hame, vaalea palmikko niskassa, kiskoen hennoilla käsillään vipua, joka tahdissa soiden kohosi ja laski, tuntui siltä, kuin pääsiäiskello olisi laulanut kevättä.

Kaikki tuo oli ollutta ja mennyttä, ja se puute tuntui kipeästi.

Koira, Peni, lasten ylin ystävä, väsyi turhaan etsimiseen ja juoksenteli nyt alakuloisena, korvat lerpallaan, Georgetten jäljessä. Pikku Jean Garou, jolle ei ehditty antaa riittävää hoitoa, parkui surkeasti.

* * * * *

Kylässä puhuttiin paljon pahaa orpojen karkotuksesta. Olihan Georgetten kohtaus Cadet'n kanssa solatiellä luonut häpeän varjon koko Garoun talon ylle. Kylän asukkaat olivat kovin mielissään kadehdittuaan Georgettea, hänen ylpeyttään ja rakkaudesta solmittua avioliittoaan, kun nyt saivat syytää hänen niskaansa pilkkaa ja kurittaa häntä juorujen raskaalla ruoskalla.

Kyllä kylässä päiviteltiin ja arvailtiin huhun alkaessa levitä! Kuinka ilkeitä oltiinkaan, kun huhu osoittautui todeksi! Kylän juoruakat utelivat väsymättä rippikoululapsilta yksityiskohtia, ja heidän kertominaan nuo tiedot muuttuivat varmuudeksi. François oli ainoa, joka ei puhunut mitään. Mutta toiset sensijaan puhuivat sitä enemmän. He korostivat vielä puheittensa vahvikkeeksi papin sanoja: »Pois! Pois! Älkää katsoko sinne!» ja »Ettehän ole mitään nähneet?» joita tuo hengen mies oli yksinkertaisen typerästi toistellut. Ja kun Georgetten myöhäinen äitiys osoittautui varmaksi, kylän kelpo eukot tietysti asettivat sen Georgetten ja Cadet'n tapaamisen yhteyteen. Ei voitu käsittää mokomaa rakastajan valintaa, mutta kun kerran oli tapahtunut niin suuri lankeemus, se antoi yllykettä mitä rohkeimpiin juoruihin. Rivoja sukkeluuksia rapisi kuin rakeita, kun kylän väki kulkiessaan Garoun talon ohi näki pihamaalla kuivamassa »pienen tungettelijan» liinavaatteita. Tämänkaltaiset seikkailut ovat aina omansa herättämään ihmisten vahingoniloa ja ilkeää panettelua.

Georgette ei ollenkaan käynyt kylässä. Hän ei tosin tahallisesti kaihtanut kyläläisiä, joiden pilkan kohteena hän ei vielä tiennyt olevansa, mutta hän ei tahtonut tavata Cadet'ta. Olihan tuo mies aivan ilmeisesti osoittanut haluavansa nähdä, mitä tuloksia hänen asioihin puuttumisestaan oli ollut. Tämä ei suinkaan tapahtunut pahassa tarkoituksessa; hän ei olisi tahtonut saada noita rahoja ilmaiseksi. Laiska hän oli, mutta ei epärehellinen. Hän olikin ollut ensimmäinen, joka oli pannut merkille Georgetten vartalon muuttumisen. Kun he kerran sattumalta olivat kohdanneet toisensa raitilla, Cadet oli odottanut Georgettelta ystävällistä hymyä, ehkäpä kiitostakin. Olihan hänen altis palveluksensa sen ansainnut. Mutta Georgetten mielestä mies oli julkea. Sellainen hän ei kuitenkaan ollut, sillä hän vain naurahti, kun häneltä suorastaan udeltiin asiaa. Georgette puolestaan olisi toivonut, että mies olisi unohtanut koko jutun. Hän ei muutoin tahtonut olla minkäänlaisissa tekemisissä Cadet'n kanssa. Senvuoksi hän kernaimmin pysytteli puolustusasemassa kotitalon piirin sisällä. Lisäksi oli tuon vapaaehtoisen eristäytymisen syynä ehkä se nöyryytys, jonka alaiseksi Georgette oli omissa silmissään joutunut ja joka painoi raskaana hänen mieltään. Mutta että hänen salaisuutensa oli koko kylän hampaissa — siitä hänellä ei ollut aavistustakaan.

Toisin oli Didier'n laita. Maatyöt pakottivat hänet joka päivä tapaamaan naapureita. Nämä tiesivät varsin hyvin, mihin erikoisiin keinoihin oli täytynyt ryhtyä kärjistyneessä perintökysymyksessä Georgetten pitkällisen hedelmättömyyden vuoksi, minkä puolestaan arveltiin saaneen aviomiehen suvaitsevaksi poikkeuskeinoihin nähden. Eivätkä nuo samaiset naapurit malttaneet olla kiusoittelematta aviomiestä, sanoivatpa aivan suoraan hänelle sellaista, mistä hän olisi kernaimmin ollut aivan tietymätön. Se kateellinen kauna, jota he kantoivat entistä palvelijaa kohtaan, sai heidät rohkeiksi, ja he syöttivät hänelle »Cadet'ta» pienimmänkin aiheen tarjoutuessa. Cadet ja yhä vain Cadet! Toiste tehtiin salaviittauksia, joita selvensivät merkitsevät silmäniskut.

Joku esimerkiksi oli luulevinaan, että Didier ja Cadet muka olivat hyviä ystäviä.

— Hän on kuin veljesi. Kun tarvitset apua, ei se mies pane vastaan.

Didier oli raivoissaan. Hän olisi voinut turvautua nyrkkeihinsä syöttääkseen nuo ilkeät huomautukset asianomaiselle, mutta varoi kuitenkin niin tekemästä kaihtaen juttua, joka vain olisi levittänyt tietoa hänen häpeästään. Hän siis pui nyrkkiä taskussaan. Se tiedettiin hyvin ja sitä käytettiin kaikin tavoin hyväksi.

Didier lohduttihe ajattelemalla, että hän oli tilan omistaja. Se ei ainakaan pettänyt häntä. Se antoi hänelle runsaan korvauksen kaikesta vaivannäöstä, jonka hän oli uhrannut sen palvelukseen. Garou muorin kaappiin kasaantui tuhannen frangin seteleitä, ne sijoitettiin korkoja kantamaan ja vaihdettiin otollisen tilaisuuden tarjoutuessa uusiin peltolohkoihin. Sekä setelit että laajentunut tila olisivat kerran hänen, Didier'n, omaisuutta, tuon vaivaisen ryysypekan pojan ansiosta, jonka laillinen isä hän oli. Vähät hän muusta! Hänen varma ja karttuva rikkautensa korvasi hänelle kaiken.

Hän oli muutoin aivan varma siitä, ettei Georgette pettänyt häntä. Mahdollistahan oli, että hänen vaimonsa oli yhden kerran tehnyt niin hankkiakseen välttämättömän perillisen maaomaisuuden turvaksi. Didier hyväksyi täydelleen tämän olettamuksen. Jopa hän tunsi Garou muorin tavoin tuosta teosta omituista kunnioitusta vaimoaan, voimakasta naista kohtaan, joka oli lujatahtoisena kuin mies osannut niin taitavasti turvata heidän yhteiset etunsa. Silti hän ei ottanut uskoakseen huhu Cadet'sta, yksistään siitä syystä, että tuo mies oli hänestä vastenmielinen ja että mokoma valinta harmitti häntä. Epävarmuus taas oli hänelle mieleen, se kun rauhoitti hänen omaatuntoaan. Lisäksi hän arveli salaisesti olevansa yhteisymmärryksessä vaimonsa kanssa. Hän luuli, että Georgette hyväksyi hänen vaiteliaisuutensa ja suvaitsevaisuutensa. Ja kun ei hänen sielunsa kyennyt käsittämään niin suurta rakkautta, hän ei uskonut, että Georgetten uskottomuus, sen salassa pitäminen sekä orpojen karkoittaminen olisi tapahtunut siitä syystä, että hänen vaimonsa olisi tahtonut yksinomaan hyödyttää häntä, osoittaen kieltäymystä ja sankaruutta, joka tuottaa pyhimyksen sädekehän, vaan että hän oli alistunut uhraukseen voitonhimosta ja kiintymyksestä tämän maailman hyvyyteen.

Kostaakseen loukatun ylpeytensä puolesta ja antaakseen todisteen sisäisestä tasapainostaan hän osti kylvökoneen, ja se karvas kateus, jota tämä uusi varallisuuden näyte herätti kylän asukkaissa, tuotti hänelle täyden hyvityksen loukatusta aviomiehen arvosta.

IV

Pappilan puutarhan aidassa oli raskas, sateesta mustunut ja halkeillut portti, jonka ruostunut, suunnattoman suuri rautalukko ei ollut enää pitkiin aikoihin ollut kunnossa Didier työnsi portin auki.

Puutarha oli oikeastaan vain aidattu alue, jonka täyttivät siellä täällä epäjärjestyksessä kasvavat puut, kukat ja vihannekset. Orvokit ja kaalit versoivat siellä suloisessa sovussa. Metsämansikoiden naapureina oli kieloja, kevätesikot rehoittivat vaapukkapensaiden oksien suojassa. Hieno rehevä elämänlanka, joka paisutteli umppujaan, painoi tiheällä, vihreällä vaipallaan kumaraan päärynäpuun latvan. Melkein koko Tourainen kasvisto, sekä ihmistä ravitsevat että hänen silmäänsä ilahduttavat yrtit olivat sikin sokin edustettuina tässä pappilan puutarhassa.

Kaupunkilainen, »sivistynyt» ihminen, jonka on tapana kiduttaa kasveja pakottaaksen ne mukautumaan sovinnaisiin kehyksiin ja joka osaa ihailla niitä yksistään siinä muodossa, olisi ylenkatseellisesti kääntänyt pois silmänsä tästä sekasorrosta. Mutta pappi rakasti sitä. Hän piti sitä kristillisen veljeyden vertauskuvana, ja hänen oli tapana sanoa, että hyvä Jumala oli hänen puutarhurinsa. Kun hän tarvitsi vihanneksia keittoonsa, hän otti kääntöpääveitsensä ja leikkeli pensaista muutamia liikoja oksia, jolloin hän pääsi käsiksi vihanneksiin. Kun hän tahtoi koristaa kukilla tai muilla kasveilla Pyhän Neitsyen alttarin, hänen tarvitsi vain ottaa ne puutarhastaan. Kaikkina vuodenaikoina taivas tarjosi jotakin. Toisinaan pastori sonnusti ohuesta kankaasta tehdyn, vanhuuttaan kiiltävän kauhtanansa ja muokkasi multaa jossakin puutarhan sopukassa. Hän kylvi maahan siemeniä, mutta unohti sitten, mitä lajia ne olivat, uskoen kasvun Kaitselmuksen huostaan. Ja tämä hoiti tehtävänsä hyvin. Papilta ei koskaan puuttunut mitään puutarhantuotteita. Mutta hän tarvitsikin niin vähän.

Didier kulki pappilan päärakennukselle johtavaa keskikujaa, jota reunustivat neilikat ja ajuruohot. Talo oli yksikerroksinen, vankkaa tekoa; se oli rakennettu kivestä, jonka pinta oli aikojen kuluessa saanut harmahtavan sävyn. Ovessa ei ollut soittokelloa. Viiden askelman korkuisten portaiden yläpäässä oleva ulko-ovi oli lukitsematta yöt ja päivät. Kotona ollessaan pappi vastaanotti tulijat sydämellisesti, aina valmiina täyttämään sielunpaimenen velvollisuutensa, antamaan neuvojaan ja tarjoamaan radiomusiikkia, jos teki mieli kuunnella sitä. Jollei hän ollut kotona, sopi jäädä odottamaan tai vapaasti käyskennellä huoneissa. Talossa ei ollut edes palvelijatarta. Silloin tällöin joku jumalinen vaimo, leski tai vanha naimaton nainen kävi siistimässä pappilassa saaden palkakseen hunajaa tai rukouksia.

Köyhä talo! Salia ei ollut, sen sijaan paljasseinäinen työhuone, jossa ei ollut muita huonekaluja kuin höyläpenkki, radiokone, vanha mahonkipiironki, joka oli sekä liinavaatekaappina että kirjoituspöytänä, sekä tuoli vieraille. Lattialla oli paksulti höylänlastuja. Työkaluja oli kasoissa ikkunalaudoilla. Toisella puolella oli keittiö, jossa pappi pyhän erakon tavoin itse valmisti ruokansa. Jossakin sanottiin olevan makuuhuoneen, jossa kerrottiin olevan kalustona rautasänky ja ristiinnaulitunkuva. Muut huoneet olivat tyhjinä.

Didier tapasi pastorin vasara kädessä korjaamassa särkynyttä mehiläispesää. Kun pappi huomasi tulijan hänen pyöreille kasvoilleen, jotka yhä vielä olivat nuorekkaat ja vilpittömät, levisi hämmästyksen ja pettymyksen varjo. Hän oli toivonut, että Georgette itse olisi tullut sopimaan ristiäisistä. Jo viikkokausia hän oli odottanut tätä hetkeä. Sillä huolimatta tuosta saastaisesta synnistä hän ei voinut täydellisesti tuomita nuorta naista. Yksinkertaisilla sieluilla on tuollainen sisäinen aavistus, varsinkin kun ne ovat, saatuaan jumalaisen kutsumuksen antaa synninpäästön ihmisten halpamaisista rikkomuksista, saavuttaneet jonkinlaisen tottumuksen tutkia ja vaistota ihmisten omientuntojen syvyyksiä. On olemassa varma yhteys sielujen välillä. Niillä on näkymättömät tunnustimet, joiden avulla ne aavistavat toistensa olemuksen. Vaikka Georgetten ja hänen rippi-isänsä välillä oli suuri luonteen eroavaisuus — olihan jälkimmäinen perin lempeä, edellinen taas juro — heille oli yhteistä samanlainen vilpitön suoruus. Eihän voinut olla mahdollista, että tuo ujo ja ylpeä nainen, joka oli pidättäytynyt rakastamastaan miehestä avioliittoon asti — sen pappi hyvin tiesi, kun oli ripittänyt häntä häiden aattona — niin, eihän ollut mahdollista, että tuo nainen olisi tehnyt syntiä Cadet'n kanssa, ellei siihen olisi ollut aivan muita vaikuttimia kuin aistillinen himo. Hän arvaili jotakin toista syytä, esimerkiksi aviomiehen uskottomuutta. Jos naiset ovat luonteeltaan vilpittömiä ja kiihkeitä, he lankeavat tuollaisiin hairahduksiin, joissa niiden aiheuttaman loukkautuneisuuden ja surun ansiosta piilee anteeksiantamuksen itu. Oli miten tahansa, tässä piili arvoitus, jonka selvityksen hän olisi tahtonut saada Georgettelta. Ja nyt taivas lähettikin hänen luokseen aviomiehen!

— Tulin puhumaan pienokaisen kasteesta, Didier virkkoi pyörittäen ujona lakkiaan kädessään, niin kuin kaikki Sublaines'in heikkouskoiset asukkaat aina tekivät puhuessaan sielunpaimenensa kanssa.

Saattoi näyttää siltä, että pappi uskoi juorujen ehtineen miehen korviin; hän ei ainakaan voinut onnitella isää, niin kuin hänen oli tapana tehdä, kun häntä tultiin pyytämään ristimään lasta. Hänen kristillinen rakkautensa oli joutunut kovalle koetukselle. Tätä petettyä aviomiestä kohtaan hän ei tuntenut sääliä, vaan vaistomaista, käsittämätöntä ankaruutta.

— Hyvä, hyvä, hän virkkoi vain… Ja… teillä kai voidaan hyvin?

Hän odotti silmäluomet alhaalla, nojaten molemmin käsin höyläpenkkiin, joka erotti hänet Didier'stä. Ilmeisesti hän näytti odottavan toisenlaista vastausta, kuin mitä hänen jokapäiväinen kysymyksensä edellytti. Didier huomasi sen ja joutui kovin hämilleen.

— Kiitoksia kysymästä… niin… kaikki voivat hyvin, hän soperteli.

Silloin pappi kohotti päänsä ja katseli tuota lyhyttä vaaleatukkaista miestä. Hän ymmärsi, mikä tätä suretti.

Miksi tuo loukattu aviomies ei valittanut? Miksi hän ei ilmaissut oikeutettua vihaansa, kun aviorikoksesta syntynyt lapsi oli varastanut hänen nimensä? Olihan hänellä tilaisuus tehdä niin, varmana siitä, ettei hänen luottamustaan petettäisi. Saattoihan hän itkeä, luhistua tuskansa painon alle tarvitsematta hävetä. Hän saattoi vedota sielunpaimenen arvovaltaan, jotta tämä johdattaisi eksyneen aviovaimon oikealle tielle. Pappi oli jo kahdenkymmenen vuoden ajan harjoittanut kutsumustaan tässä syrjäisessä kylässä. Hän oli nähnyt paljon kurjuutta, ja vaikkeivät Sublaines'in asukkaat olleetkaan hartaita uskovaisia, hän oli lohduttanut omantunnon ahdistuksen vaivaamia, jotka olivat olleet vähemmin uskovaisia kuin Didier ja jotka olivat tulleet etsimään häneltä tukea, jota eivät löytäneet muualta. Mutta Didier sulkeutui mykkään jäykkyyteen, joka tuntui selittämättömältä ja levottomuutta herättävältä. Tässä ei ollut sellainen mies, joka vaikenee ylpeydestä. Sentapaisilla ihmisillä on toisenlainen ilme kasvoillaan. Tuo vaikeneminen ei liioin johtunut tietämättömyydestä; jos niin olisi ollut laita, hän olisi hymyillyt kovin iloissaan siitä, että oli tullut isäksi. Hän ei olisi seisonut siinä papin edessä jäätävän kylmänä, melkein vihamielisenä. Hän näytti syytetyltä, joka on jäykistäynyt puolustautuakseen.

Mutta sielunpaimen ei voi ruveta kylvämään epäsopua aviopuolisoiden välille.

— Olette siis tyytyväinen? hän mutisi huolissaan.

Mies väänteli vaaleita viiksiään. Totta kai hän oli tyytyväinen! Olihan tila nyt hänen!

— Hyvin tyytyväinen! hän vastasi.

Ja hän loi pappiin uhittelevan katseen, joka samalla paheksui tuota kysymystä.

Pappi käänsi silmänsä kohti jykevää kirkontornia, joka kohosi toisella puolen puutarhaa. Hän odotti innoitusta. Mutta sitä ei tullut. On olemassa sellaisia kiusallisia, pulmallisia tilanteita, joista ei kaikkein älykkäinkään selviydy. Pappi ehdotti siis muitta mutkitta ristiäisten päivämäärää ja hetkeä:

— Toukokuun toisena sunnuntaina, jumalanpalveluksen jälkeen.

Hän näki Didier'n poistuvan puutarhan kautta ja äkkiä pysähtyvän katselemaan avointa vajaa. Siellä oli paja ja tuo merkillinen auto; naurettava ja samalla liikuttava vehje, joka oli kuuluisa koko seudulla ja jota kirkkoherra ei enää rohjennut ottaa esille piilosta peläten sukkeluuksia. Ne eivät olisi kohdistuneet yksistään tuohon kummalliseen rakkineeseenkaan myös sen tekijän kauhtanaan. Nuori mies kohautti olkapäitään halveksien moista vaivannäön tulosta, joka ei ollut tuottanut mitään etua tekijälleen, samalla koettaen myös karkoittaa tuskalliset ajatukset. Hän meni sitten ulos raollaan olevasta portista, jonka hän paiskasi kiinni jälkeensä.

Pappi Cruchet tunsi syreenien tuoksun virtaavan sisään avoimesta ikkunasta. Yksinäisessä pappilassa vallitsi taas hiljaisuus. Miettiväisenä vanha sielunpaimen tarttui jälleen höyläänsä.

V

Oli siinäkin ristiäiset!

Viimeinen villitys oli ensimmäistä pahempi. Garou muori oli maksanut hyvät rahat kirkonkellojen soitosta. Täytyihän lähettää kauas ympäristöön vihityn metallin värjyvät viestit uuden kristityn tulosta!

Kylän väki juoksi kynnyksille kuuntelemaan kellojensoittoa lasketellen ilkeitä sukkeluuksia:

— Jean Rousseau, Jean Cadet, Jean Garou, Jean… Herra tiesi, mikä sen palleroisen sukunimi oikeastaan olikaan!

Viimein tuo odotettu, pilkattu pienokainen ilmestyi maantielle, käärittynä hienoihin liinoihin, koristettuna pitseillä ja pitkillä nauhoilla, kuin ruhtinaan lapsi ikään.

Georgette oli tehnyt pienokaisensa koreaksi, samoin kuin hän oli somistanut häävuoteensa silkkisellä untuvapeitepatjalla. Mutta hän ei ollut lähtenyt saattamaan lasta kirkkoon, vaan jäi kotiin valmistamaan juhla-ateriaa. Se herätti kyläläisissä pettymystä; valmiiksi varatut häväistyksen nuolet putoilivat tehottomina kuin taittuneesta jousesta.

Garou muori kantoi pienokaista, ristipoikaansa ja perillistään. Hän ojensi pienokaisen kasteeseen isoilla käyräsormisilla noita-akan käsillään. Järkähtämättömältä ja häijyltä näytti tuo vanha nainen, joka oli vaatinut tämän lapsen syntymistä sukuylpeytensä koko voimalla.

Kuinka erilaisia henkilöitä olikaan vuosisatojen kuluessa kokoontunut laidoiltaan kuluneen, kellervän kastemaljan ympärille! Kummisetiä ja -tätejä, jotka pitivät vapisevia käsiään ristissä tehdessään kristityn suojelevaa valaa, nuoria äitiä sydän sykähdellen äitiyden ilosta, ylpeitä nuoria isiä, heltyneitä isovanhempia, jotka olivat tulleet näkemään sen pienen vesan ristimistä, jonka oli määrä jatkaa heidän sukuaan.

Tällä kertaa kastemaljan ääressä oli synkkä, peloittava isoäiti, jolle tuo sattuman maailmaan säätämä pienokainen ei ollut muuta kuin varma tilan suvun hallussa säilyttäjänä isä, joka ei ollut isä ja joka itse sen hyvin tiesi, mutta joka samasta omistamishimosta oli vaiti. Kummina oli Boutet; hänen toiveensa olivat täydelleen pettäneet, mutta hän oli saapunut läheltä toteamaan asioiden tilaa ja toivoi nyt sydämessään, että lapsi mitä pikimmin katoaisi maailmasta. Hänen vaimonsa mustan silkkipuvun alla myllersivät kateelliset tuumat, jotka olivat melkein yhtä tuhoa toivovia. Ja kaiken tämän kataluuden, kaiken tämän ihmisolentojen sisimmästä pinnalle nousseen loan alkujuuri oli se ainoa pyyteiden päämäärä, joka ainaisesti saa ihmiset julmiksi: raha, ja vielä enemmän: omaisuus.

* * * * *

Tällä siveellisellä rumuudella oli kaksi uhria: viaton lapsi ja poissaoleva äiti. Mutta sen tiesi yksin Jumala.

— Manaan sinusta pois kaiken pahan hengen saastan — pappi lausui kolmannen kerran.

Aivan hiljaa hän lisäsi:

— Ja myöskin äitisi synnin.

Hän oli kastanut monenlaisia lapsia, julkisten naistenkin äpäröitä, mutta ilman juhlallisia menoja, niin kuin sellaisissa tapauksissa on oikein ja kohtuullista. Joskus hänen oli ilokseen onnistunut saada hairahtuneet kirkon helmaan pyhän avioliiton avulla. Ja nyt tämän sielunpaimenen oli ristittävä tuo pienokainen, jonka hänen lempilampaansa oli tuonut aviopesään!

Kun uskonnolliset menot olivat päättyneet, pappi rukoili itsekseen pitkän aikaa tutkiskellen omassatunnossaan, mitä hänen olisi tehtävä hengellisenä välittäjänä. Ei! Hän ei voinut tehdä mitään, ei uskoa asiaa aviomiehelle; ja vaikka tämä sen tietäisikin, hän ei voisi ruveta soimaamaan tätä. Olihan anteeksiantamus Jumalan säätämä. Eikä hän voinut yhdistää Georgetten ja Cadet'n käsiä. Vastoin tahtoaankin hän oli syyllinen, rikostoveri!

Toukokuun heleä aurinko valaisi pientä kirkkoa, jossa ei ollut poikkilaivaa ja joka oli yksinkertaisen valkoinen tuhatvuotisessa alastomuudessaan, sen isoja lattialaakoja ja korutonta alttaria. Se oli köyhän väen pyhäkkö, karkea ja kaunistelematon kuin hekin. Kirkkoherra peitti korvansa käsillään, jottei kuulisi helähtelevää kelloa, joka kuulosti ilkkuvalta kuin paholaisen nauru, eikä poikanulikoiden huutoja, jotka ulkona olivat vastaanottamassa ristiäissaattuetta.

Kaikki Cadet'n pienokaisetkin olivat saapuvilla yllään haalistuneet punaiset esiliinansa, kompuroiden pölyssä ja poimien maahan heitettyjä makeisia. Silloin Boutet kummi päästi ilkeän naurun ja kolhaisi kyynärpäällään vaimoaan, hän kun jo tiesi yhtä ja toista, vaikka olikin saapunut vasta samana aamuna.

* * * * *

Georgette oli odottanut lastaan tien laidassa. Kärsimättömänä hän oli lähtenyt kävelemään muutaman askeleen kylään päin varjostaen kädellään silmiään tähystellessään ristiäisväen paluuta. Kun pienokainen viimein ilmestyi näkyviin pienen saaton etunenässä, kalkatti vielä kirkonkello, sama kello, joka oli soinut hänen vihkiäistilaisuudessaan… Hän ei nyt ajatellut muuta kuin pienokaistaan, ei nähnyt muuta kuin tuon valkoisen mytyn, joka hipoi Garou muorin olkapäätä.

Georgette otti lapsen muorin käsivarsilta, vei sen juoksujalkaa sisään, suuteli sitä moneen kertaan ja avasi puseronsa ruokkiakseen sitä.

Pikku Jean Garou oli vaaleatukkainen, samoin kuin Cadet, ja hänellä oli samanlaiset siniset silmät. Mutta Didier oli niinikään vaaleatukkainen ja sinisilmäinen, joten niiden ihmisten häväistyshalu, jotka saaton kulkiessa ohi olivat kumartuneet tarkastamaan lapsen kasvoja, ei ollut saanut tilaisuutta päästä valloilleen. Jotta yhdennäköisyys saataisiin selville, täytyi siis malttaa mielensä ja odottaa.

Näin Boutet tuumiskeli hajasäärin katsellessaan, kuinka Georgette imetti pienokaista tuossa klassillisessa ja liikuttavassa asennossa, joka aina miellyttää miehiä! Käsivarsi tukena kuin kätkyt, mukavasti kannattaen lasta, yläruumis, joka tarjoaa ravintoa, kumarassa, katse hellästi kiintyneenä tuohon hedelmään, joka imee mehua äidillisestä puusta. Pieni käsi tavoittelee elinvoiman uhkuvia lähteitä.

Mutta tuo näky ei pystynyt lauhduttamaan Boutet'ta. Pienokainen kiinnitti Georgetten lopullisesti, ratkaisevasti maatilaan. Säilyttääkseen sen pojalleen hän asuisi ikänsä Sublaines'issa. Mennyttä koko toivo saada hänet taivutetuksi myymään talo ja muuttamaan Parisiin!

Käytyään entistään ovelammaksi oltuaan tekemisissä kaupunkilaisten kanssa ja opittuaan tinkimään omantuntonsa vaatimuksista himoitessaan rahaa Boutet arvasi koko salaisuuden, joka ei ollut selvinnyt kelpo kirkkoherralle. Oltuaan kaksi vuotta lapsetonna Georgette oli Cadet'n avulla saanut välttämättömän perillisen; mies ja isoäiti olivat suostuneet tuumaan, koska kaikki kyläläiset tiesivät sen. Sitä julisti mielenosoituksellinen kirkonkello, ambrahelminen kaulakoriste, hopeinen lelu ja pieni silkkiturkki; näiden omaisten antamien ristiäislahjojen rinnalla Boutet-puolisoiden tuomiset olivat pahaisia köyhien antimia. Se harmitti Boutet'ta ylenmäärin.

Mutta suuttumus ja kateus sytyttivät hänen verikoiransilmiinsä ilkeän kipinän. Koska kaikki oli mennyttä, hän aikoi päästää häijyytensä valloilleen ja häiritä tätä salaista yksituumaisuutta. Ehkäpä lisäksi perheen keskuuteen heitetty epäsovun kekäle saattaisi tuottaa hänelle jotakin etua! Rahvaan mieltymys vallankumouksiin ei johdu niinkään etuoikeuksien saavuttamishalusta, kuin toivosta, että sekasorron vallitessa saattaisi anastaa toisen omaisuutta.

— Pöytä on katettu, ilmoitti Garou muori.

Lautaset oli asetettu punaraitaiselle pöytäliinalle, ja pöydän ympärillä oli viisi tuolia — ei enempää, kuin mitä perheen jäsenten luku vaati. Peläten kyläläisten kielevyyttä he eivät olleet uskaltaneet kutsua naapureita.

Germaine ja Didier istuivat jo pöydässä. Boutet ei pitänyt kiirettä. Hän puhisi ja tuumi, mitä sanoa. Aluksi hän ihmetteli, että orpolapset olivat poissa.

— Eivätkö Rolande ja François enää ole talossa? hän kysäisi osoittaen lautasia.

Ensin ei kukaan vastannut, ja kiusallisen hiljaisuuden aikana hän nauraa hihitti ivallisesti.

— Isoäiti lähetti heidät takaisin, selitti Didier lopulta pyöritellen lautasta peittääkseen hämilläoloaan. Talossa alkoi olla lapsia liiaksi. Mitäpä täällä toisten kakaroita…!

— Sepä vahinko! Boutet virkkoi kolistellen tuolia istuu tuessaan. Se tyttö oli aika sievä ja näppärä.

— Varmaankin lapset olivat kovin suruissaan! Germaine huomautti hiljaisesti.

Kylmä, jäätävä tunnelma laskeutui täten heti alussa juhla-aterian ylle.
Muisto Rolanden epätoivosta tuntui väräjävän ilmassa.

— Missä he nyt ovat? Boutet uteli kaataen mielenosoituksellisesti lasinsa täyteen viiniä.

Georgette, joka oli viereisessä huoneessa pannut lapsensa makuulle, tuli samassa tupaan ja sanoi:

— Emme tiedä.

— Eivätkö he ole kirjoittaneet?

Kyllä, nuo lapsiparat olivat kirjoittaneet kaksikin kertaa. Mutta heille ei oltu vastattu. Heidän lähettämänsä postikortit, jotka oli piirretty täyteen isoja, kömpelöitä kirjaimia ja joissa oli alinna molempien nimikirjoitukset, oli heitetty johonkin pöydänlaatikkoon. Yhteisestä sopimuksesta ei kolmikko hiiskunut asiasta halaistua sanaa.

— Eivätpä kirjeet haihduta ikävää, jonka nuo lapsukaiset jättivät jälkeensä, muori selitti valehdellen häpeämättömästi.

Rohkaistuen Didier mutisi:

— Koko köyhäinhoito on ikävä laitos. Jos joutuu tekemisiin sen kanssa, siitä syntyy pelkkää epäsopua perheessä.

Boutet saattoi nyt kuvitella, mitä oli tapahtunut, kun lisäksi otti huomioon kylällä kuullut juorut.

— Minä puolestani olisin teidän sijassanne, hän sanoi kumartuen kädet lanteilla lähemmäksi ruokavatia, jonka Garou muori asetti keskelle pöytää, pikemminkin ottanut lapsikseni nuo orvot kuin lähtenyt hankkimaan tuota kakaraa.

Hän käänsi leukansa sitä huonetta kohti, jossa pieni Jean Garou nukkui, ja lisäsi upottaen katseensa suoraan Didier'n silmiin, joka ei ollut tätä odottanut:

— Siitä olisi vähemmän juoruiltu.

— Älä sekaannu asioihin, jotka eivät sinulle kuulu! Garou muori tiuskaisi äkäisenä peittäen arvovallallaan nuorten aviopuolisoiden nolouden.

Muori laski tyttärensä miehen lautaselle palan vasikanpaistia vihreiden herneiden kera. Annoksesta kohosi ilmaan hyvälle tuoksuvaa höyryä.

— Syö, äläkä höpise joutavia!

Parisista tulleet vieraat söivät vahvasti ottaen korvausta kaupungissa kärsimästään puutteesta. Mutta Boutet'n äskeisiä sanoja seurannut nolo tunnelma ei haihtunut, eikä hänen häijyytensä talttunut. Hän nautti ensi hyökkäyksensä vaikutuksesta, ja hänen julkeutensa yltyi nuorten aviopuolisoiden raukkamaisuudesta, molemmat kun näyttivät olevan kuuroja tai välinpitämättömiä. Asemamies ei antanut heidän teeskennellyn välinpitämättömyytensä johtaa itseään harhaan. Tuo isoleukainen, jykeväolkainen ja ilkeäkatseinen mies piti heitä koko ajan silmällä ja levottomuuden vallassa viittaamalla kiusalliseen salaisuuteen, jonka perille hän näytti päässeen.

Vasikanpaistin jälkeen tuotiin pöytään vanha kana, joka oli uhrattu tilaisuuden kunniaksi. Sitten tarjottiin lammasta, joka oli paistettu isossa leivinuunissa. Talonpojat ylenkatsovat vihanneksia, joiden näkevät liian runsaina rehoittavan ympärillään; heille on liha kaikki kaikessa.

Boutet'n jano oli sammumaton. Hän tyhjensi viinipullonsa ja pyysi heti kursailematta toista varmana itsestään.

Hän alkoi kerskaillen puhua Parisista ja iloisesta elämästä, jota siellä vietetään huvittelujen pyörteessä. Antaakseen puheilleen pontta hän vetosi vaimoonsa: — Eikö niin, Germaine?

Hauskat illat elokuvissa, huvimatkat ystävien seurassa kaupungin ympäristöön, kävelyretket sunnuntaisin Boulognen metsässä, katutanssiaiset, perhekemut, joita pantiin toimeen kaikkina lomapäivinä. Hohhoh! Siinä kaupungissa ei tarvinnut istua ikävissään! — Eikö niin, Germaine?

Germaine myönsi, kasvoilla hymy, josta kuulsi salaista yhteisymmärrystä. — Enpä vain enää tahtoisi asua Sublaines'issa.

Hän kallisti päänsä lautasensa yli ajatellen paikkaamis- ja parsimistyössä lyhentyneitä öitään hotellin liinavaatteidenhoitajattaren toimessa, joka rasitti silmiä ja teki vähäveriseksi, niukkoja aterioita, miehen liiallista kiintymystä lasin nautintoihin, jotka nielivät liian suuren osan tuloista. Tietysti hän ajatteli myöskin huvitteluja ja juhlia, jotka kuitenkin olivat kovin väsyttäviä, kun niihin täytyi mennä jalkaisin, vaikka oli koko päivän ollut seisomatyössä. Jotta tuo kaikki olisi ollut hauskaa, olisi ollut tarpeen Georgetten rahat — nuo rahat, jotka hän, Germaine, niin typerästi oli päästänyt käsistään.

Vastaukseksi Didier viittasi maan tuottamiin varmoihin tuloihin. Kun lapsi kerran oli olemassa, ei hänen enää tarvinnut salailla niitä.

— Neljäkymmentätuhatta tänä vuonna pelkästä viljasta… Ja sitten on oma herransa. Kun tahtoo lähteä kävelylle ja huvittelemaan, ei tarvitse pyytää lomalupaa. On riippuvainen ainoastaan itsestään.

— Mutta ettehän te koskaan huvittele!

Molemmat miehet mittelivät salavihkaa toisiaan katseillaan.

— Meikäläisen taas ei tarvitse välittää sateesta, tuulesta eikä rakeista. Ja kun lähden kaupungille porvarisvaimoni kanssa, ollaan »herra» ja »rouva». Ei ole mitään eroa meidän ja miljoonamiehen välillä, joka kulkee samalla katukäytävällä! Talonpojalla on sitä vastoin aina sontaa kengänanturoissaan.

— Saattaa niin olla, Didier myönsi kiusaantuneena.

Mutta täytyy katsoa, että on, mitä pistää taskuun. Mepä emme pidäkään yllämme koko omaisuuttamme!

Hän keskeytti puheensa. Georgette toi pöytään tuoreista munista ja vaniljalle tuoksuvasta kermasta tehdyn jälkiruoan. Otettuaan sitä lautaselleen Didier jatkoi:

— Teidän ammatissanne on omat vastuksensa, politiikat ja lakot ja kaikki… Eikä niistä ole pataan pantavaksi. Minä puolestani annan palttua politiikalle. Jollei olisi maataviljeleviä talonpoikia, ei olisi syötävääkään. He ovat siis lopen tärkeät olemassa. Jollei heitä olisi, niin, hyvästi nisuleipä! Teillä on kahdeksantuntinen työpäivänne… Mutta me olemme vapaita! Tahtoisinpa nähdä sen ihmisen, joka estäisi meitä raatamasta kahtatoista ja neljääkintoista tuntia vuorokaudessa kiireisimpänä aikana. Ja kun sataa, pysytellään kauniisti katosalla, mutta päivä ei suinkaan mene hukkaan, meillä on hommaa silloinkin!

— Mutta niinä vuosina, jolloin sataa rakeita, tai on liiaksi poutaa tai sataa tihuuttaa lakkaamatta, menetätte kaiken! Boutet kivahti paukauttaen pöydänlaitaa nyrkillään.

Didier ei antanut perään.

— Maa pysyy sentään aina paikoillaan. Vaikka se tuottaisikin vain vähän, siinä on yllin kyllin meille. Lisäksi on erilaisia elintarpeita, halpoja ja kalliita. Kyllä täällä maalla aina suoriutuu. Hyvinä vuosina tekee säästöjä.

Boutet huomasi joutuvansa heikommalle puolelle. Hän oli alakynnessä; se ärsytti häntä yhä enemmän.

— Vanhoilla päivilläni saan rautatieyhtiöltä eläkkeen, hän yritti puolustella.

— Joka lakkaa heti kuoltuanne — Didier penäsi puolestaan. Maaomaisuus taas siirtyy lapsille! Vaikka tulisi sotia ja vallankumouksia, se on aina paikoillaan.

Garou muori tarjosi ääneti kahvia ja kotitekoista paloviinaa pienistä laseista, jotka hän täytti reunaa myöten. Boutet tyhjensi lasinsa yhdellä siemauksella. Sitten hän virkkoi iskien sen pöytään:

— Sinä olet vaimosi avulla päässyt hyviin oloihin. Ilman häntä et olisi sen kummempi kuin vaivainen renki!

Hän jatkoi:

— Saatpa kiittää häntä hyvin paljosta… No, riittäköön! Ymmärrät sanomattakin…

— Émile… ole vaiti! Älä puhu pötyä! varoitti hänen vaimonsa.

Koettiko hän pidättää miestään vai kiihoittaa tätä? Kukapa tiesi, mitä tuo epäilyttävän lempeä vaaleatukkainen nainen oikein hautoi mielessään!

Boutet kääntyi rajusti häneen päin: — Vai pötyä! Eikö koko maailma jo tiedä sitä!

Aamiainen päättyi. Se oli kestänyt kello kolmeen.

— Menkää kävelemään, kehoitteli Garou muori. Saatte minut jo tuskastumaan!

He nousivat kaikki pöydästä. Boutet'n katseet etsivät Georgettea. Hän oli kadonnut. Oliko hän paennut kielevää miestä?

Aterian aikana nuori äiti oli itsepintaisesti pysytellyt vaiti ja kuunnellut miesten keskustelua niin välinpitämättömän näköisenä, että saattoi epäillä, olivatko asemamiehen salaviittaukset lainkaan osuneet hänen korviinsa. Kun hän palasi pirttiin ylpeänä äitiydestään kantaen käsivarsillaan lasta tarjotakseen sitä suudeltavaksi — ristiäiset kun olisivat ilman sitä tuntuneet hänestä puutteellisilta — Boutet'n viha kuohahti valloilleen raakana, väkijuomien ja pitkällisen kateuden kiihoittamana.

Mennen suoraa päätä Didier'n luo hän paiskasi raskaasti kätensä hänen olalleen huutaen:

— Siinä on kakara, jonka maailmaan tulosta sinulla ei ole ollut suurta vaivaa. Oletpa aika veitikka! Kun tarvitset perillistä, hankit sen itsellesi tilaamalla.

Didier oli horjahtanut asemamiehen kouran kovasta iskusta. Kalman kalpeana, huulet hermostuneesti nytkähdellen hän katseli ympärilleen kuin hätyytetty eläin tutkien, mistä pääsisi pujahtamaan pakoon. Mutta Boutet puristi hänen olkaansa uudelleen kuin pihdeillä.

— En ymmärrä, mitä tarkoitat! Didier sopersi.

Hätyyttäjä purskahti leveään nauruun. — Vai niin! Vai ei »herra» tiedä. »Herra» ei tahdo tietää, sillä tämä on hänen etunsa mukaista, eikö niin?! Jollei olisi tuota kakaraa, niin terve menoa koko perintö! On niin mukava tekeytyä tietämättömäksi tolvanaksi. No: jollet tiedä sitä, niin saat nyt kuulla minulta, että pienokainen on vaimosi ja Köyhän Cadet'n lapsi, ja että sinä itse olet kehoittanut eukkoasi siihen siistiin hommaan, kun et itse pysty saamaan perillistä. Senkin retku!

Germaine oli lysähtänyt tuolille itkeä tillittäen ja peittäen kasvonsa hajuvedelle tuoksuvalla nenäliinalla. Garou muorin huulet lepattivat, mutta hän ei saanut kuuluviin pienintäkään ääntä. Valkoisen myssyn alla hänen kasvonsa hehkuivat tummanpunaisina. Mutta hänen leimuavat katseensa eivät iskeneet Boutet'hen. Ne tuntuivat sinä hetkenä lävistävän Didier'n. Vanhus odotti, että tämä puolustaisi perheen kunniaa, että hän nyrkillään iskisi juopuneen, ruokottoman miehen kurkkuun nuo herjaavat sanat. Vaistomaisesti nuo kolme naista hankkiutuivat erottamaan heitä toisistaan. Didier seisoi neuvotonna ja vaieten kuunnellen solvausta. Nyt Boutet kähisi hänelle vasten kasvoja, joka sanan välillä murjoen kourallaan hänen olkaansa ikään kuin iskeäkseen vasaralla jokaisen lauseen hänen nahkaansa:

— Minä en kärsi tätä suvun häpeää, koska Georgette on minun rouvani tytär, enkä salli, että meille sinun vuoksesi ilkutaan kylässä… Sinulla ei ole muuta tehtävää, kuin että laputat tiehesi, kuuletko, heittiö? Sonta ja maa eivät ole sinun sen paremmin kuin tuo äpäräkään. Maa kuuluu oikeuden mukaisesti meille. Ja meille se olisi joutunutkin, jollet sinä olisi varastanut sitä meiltä.

Hengästyneenä hän vielä karjui käheäksi käyneellä äänellään:

— Senkin löyhkäävä, saastainen retku!

Sitten hän vaikeni ja näytti äkkiä tyrmistyvän kesken riehuntansa.

Mutta enemmän kuin miehen uhkaavia kouria ja aviomiehen häpeää julistavaa ääntä, jonka saattoi kuulla maantielle asti, Didier pelkäsi vaimonsa katsetta. Tuollaisena hän ei ollut koskaan ennen nähnyt sitä; se ilmaisi halveksimista, näytti karkoittavan hänet pois tuvasta. Hän horjahti kuin pyörtymäisillään, mutta tointui samassa tuokiossa tarrautuen kiinni ajatukseen, ettei kukaan voinut riistää häneltä taloa, ei edes hänen vaimonsa. Sillä laki ei katso avioeron aiheeksi vaimon uskottomuutta, johon aviomies suostuu. Häntä itseään ei saisi tuota eroa vaatimaan kukaan, ei edes lujatahtoinen Georgette, josta hän, käsittämättä miksi, alkoi epäillä saavansa tästedes vihollisen. Hän siis vain tyytyi kohauttamaan kapeita hartioitaan, joista asemamiehen kourat olivat hellittäneet.

Georgette pelasti odottamatta tilanteen kaikkien hämmästykseksi:

— Te lähdette tästä talosta heti paikalla, hän sanoi kylmästi isäpuolelleen, joka alkoi selvitä humalastaan ja seisoi murjottaen häpeissään.

Georgette jatkoi kohottaen käsivarsillaan lepäävää valkoista myttyä:

— Tässä talossa on vain yksi isäntä. Ja hän on tässä… Sen jälkeen, mitä olette sanoneet, en tahdo, että koskaan enää astutte tämän talon ovesta sisälle. Lähtekää siis, älkääkä palatko takaisin!

Georgette oli niin tyyni ja ankara, niin tarmokas ja arvokas, että
Boutet epäili syytöksien todenperäisyyttä ja soperteli:

— Hyvä, hyvä, kyllä lähdetään… Sen, minkä tein, tein sinun vuoksesi, kun ajattelin… Jos olen erehtynyt, niin olisi pitänyt keskeyttää minun puheeni… Sellaista voi sattua kenelle tahansa… Voithan muutoin itse tiedustella… koko kylä puhuu siitä… Tarvitseeko mokoman asian vuoksi erota vihamiehinä? Asiat sovitaan selittämällä… Lyödään sovinnon kättä.

Hän heilutti kättään valmiina nöyrtymään, jopa ojentamaan sen Didier'llekin, jos niikseen tuli. Kun hän ei saanut pienintäkään elettä vastaukseksi rauhantarjoukseensa, hän sanoi kömpelösti:

— Etkö siis tahdo?… Ajatko meidät pois? No, hyvä! Kyllä tästä lähdetään… Tule, Germaine!

Hän tarttui vaimoaan käsivarresta saadakseen hänet nousemaan. Tämä itki tällä kertaa oikeita kyyneliä, jotka kostuttivat hänen poskensa ja saivat hänen silmänsä verestämään.

— Tule! Boutet tiuskaisi silloin. Etkö ymmärrä ettei hän enää tahdo tuntea meitä? Sinä et enää ole hänen äitinsä.

— Ei tämä ole minun syytäni! Saat syyttää itseäsi kaikesta! huudahti
Germaine.

Kuivaten nenäliinalla poskiaan hän sanoi vaikeroiden:

— En voi lähteä matkaan tällä tavalla. Valvoin viime yön junassa.
Jalkani katkeavat allani.

— Kyllä kai me saamme yösijan kylästä. Älä välitä mokomasta…

Mies lisäsi kuin yrittäen peloitella:

— Onhan niitä aina, jotka kernaasti tarjoavat meille katon pään päälle, jo siitäkin syystä, että voivat siten auttaa rouva Garouta.

Muorin teki mieli pyytää heitä jäämään. Mutta hän katsoi Georgetteen; nuoren vaimon kasvot olivat niin järkähtämättömän ankarat, ettei hän uskaltanut sanoa mitään.

Silloin Boutet toisti kolmannen kerran:

— Tuletko, Germaine?

Lopulta tämä päätti seurata häntä.

Vielä kynnyksellä Boutet kääntyi sanomaan:

— Tästä ei totisesti koidu sinulle onnea!

Georgette ei enää kuunnellut. Hän oli istuutunut katsellen polvillaan nukkuvaa lastaan, joka itki ojennellen kätösiään. Georgette avasi puseronsa.

VI

Taaskin kesäkuu säteili voitokkaana Sublaines'in laajalla ylätasangolla, jota vallitsivat vainioiden vaalea kulta ja taivaan sini. Pähkinäpuut levittivät tuuheita vihreitä lehvistöjään, ja ruohon mehevät samettinauhat reunustivat valkoisia teitä.

Kumartuneina vieretysten vakojen väliin Didier ja Georgette harvensivat turnipsintaimia. Ne oli kylvetty kimppuihin, jotta siemenet yhdessä jaksaisivat puhkaista kovan maakamaran. Myöhemmin täytyi nyhtää taimikimput irti ja jättää vain yksi taimi kuhunkin reikään. Tähän tarkkaan ja samalla hitaaseen ja vaivalloiseen työhön käytetään Tourainessa naisen kättä. Askel askeleelta aviopuolisot ojensivat vartalonsa, heti jälleen kumartuen.

Pellon laidassa, pähkinäpuun varjossa Jean Garou nukkui kuivissa heinissä Penin valppaasti vartioimana. Kaukaa pilkottivat valkoisina pienokaisen vaatteet ja maahan pistetyn oksan päähän pantu olkihattu, jonka äiti oli siihen asettanut suojaamaan lasta kärpäsiltä ja auringolta tai ehkä vain muuten hellyydessään.

Georgette oli avopäin auringon hehkussa, joka paahtoi hänen hiuksensa kuumiksi kuin hiilloksen ja poltti hänen niskaansa… Mutta hänestä tuntui hyvältä kärsiä pienokaisensa vuoksi, jonka olemassaolon hän siten tunsi voimakkaammin ja riippuvammaksi hänestä. Usein hän kääntyi katsomaan lapseen päin vaistomaisen tarpeen pakosta ja jäi hetkeksi seisomaan eksyen haaveiluun, joka oli vailla kuvia ja sanoja, ja ajatteli tuota ruumiinsa hedelmää, jonka hän oli luonut ollakseen äiti ja rakastaakseen sitä. Sitten hän tyytyväisenä jatkoi työtään… Didier ei kohottanut päätään, vaan uurastaen uutterammin työssään jätti hänet taakseen. Heidän molempien hahmot tuossa kirkkaassa valossa ja kauempana nukkuva lapsi muodostivat perheen pyhän kuvan.

Korkealla näkymättömissä viljapeltojen yläpuolella laulelivat kiurut pesiensä kohdalla. Aviopuolisoita ympäröi avaruuksien hiljaisuus, jonka täytti kasvien ja eläinten rakkaus, puhtaan ilman huumaus, joka laskeutui maan pinnalle ilmakehän neitseellisistä piireistä, missä ei yksikään elollinen elento hengitä. Tämä virkisti Georgettea ja Didier'tä. Se sai heidät unohtamaan, että he olivat ihmisiä, ja tuntemaan itsensä kiinnikasvettuneiksi maakamaraan.

Äkkiä he säpsähtivät.

— No eikö vähitellen taas tarvita apulaista perhettä lisäämään?

Purevan ivallinen miesääni palautti heidät surkean onnettomuuden todellisuuteen. He tunsivat hyvin tuon inhoittavan kiusanteon, joka Tourainessa on ammoisista ajoista kohdistunut petettyihin aviomiehiin, »aisankannattajiin», ivailunhalun, joka ehkä on periytynyt Rabelais'n ajoilta saakka.

Ohikulkija, maalainen niinkuin hekin, oli jo kaukana. He eivät edes kääntyneet katsomaan, kuka hän oli. Tuo ääni ilmaisi samaa ylenkatsetta, jota kyläläiset nyttemmin joka tilaisuudessa sinkosivat heille vasten kasvoja vähääkään kursailematta, Didier'n raukkamaisesta vaiteliaisuudesta ja Georgetten uhmasta rohkaistuneina ja saatuaan uutta yllykettä Boutet'n kostonhimossaan latelemista loruista.

He eivät sanoneet sanaakaan, vaan kääntyivät toisiinsa selin saatuaan jälleen tämän muistutuksen syyllisyydestään.

* * * * *

Ristiäispäivänä Georgetten suuri rakkaus oli kuollut. Niin kauan kuin Georgette oli luullut, ettei Didier tuntenut hänen rikkomustaan, jonka hän oli tehnyt auttaakseen miestään, hän oli rakastanut tätä entistään hehkuvammin, tietoisena sankarimaisesta uhrautumisestaan. Ylpeyden uhraaminen, mikä merkitsi kieltäymyksen äärimmäistä astetta, herätti hänen mielessään tietoisuuden, että hän oli ylittänyt aviovaimon velvollisuutensa. Tämä hiveli hänen jaloa sieluaan. Tuossa nuoressa naisessa oli sellaista alkuvoimaista, suuripiirteistä rakkauden uskoa, joka on ollut kannustimena Ranskan suurimmilla tyttärillä. Jos hän olisi elänyt Kaarle VII:n aikoina, hänestä olisi voinut tulla Jeanne d'Arcin veroinen nainen. Mutta kun hän oli nähnyt niin hehkuvan ja voimakkaan palvontansa kohteen pysyvän äänetönnä, vaikka toinen mies paljasti hänen häpeänsä, kärsien raukkamaisesti häväistyksen kieltämättä ja kostamatta sitä, tuon entisen palvelijan koko voitonhimo ja ahneus paljastui Georgettelle äkkiä kolkossa alastomassa rumuudessaan, ja syvä halveksuminen antoi surmaniskun Georgetten hartaalle kiintymykselle.

Boutet puolisoiden lähdettyä Didier oli kadonnut. Päivälliseen asti hän viipyi poissa, minkä Georgette ymmärsi hyvin. Eihän hän ollut voinut vaatia vaimoaan tilille Garou muorin läsnäollessa. Tämä ajatus salli Georgetten puolustaa Didier'n toimettomuutta asemamiehen syytäessä hänelle solvauksia vasten silmiä. Ehkä Didier oli tuntien arvonsa hillinnyt raivonsa, päästääkseen sen valloilleen joskus myöhemmin, kun ei olisi todistajia näkemässä eikä kuulemassa.

Mutta illalla, kun aviopuolisoiden huoneen ovi oli sulkeutunut heidän jälkeensä, Georgette oli turhaan odottanut petetyn aviomiehen vihanpurkausta. Hän, Georgette, ei olisi suinkaan puolustautunut. Epäilemättä hän olisi, kun tuo viheliäinen tosiseikka, uskottomuus, olisi otettu puheeksi, luopunut taivuttelemasta miestään hyväksymään sen vaikuttimia. Georgette oli tottumaton selittelyihin eikä pystynyt erittelemään tunteita, jotka olivat saaneet hänet turvautumaan Cadet'hen, puhumattakaan siitä, että hän olisi ymmärtänyt Didier'n olevan osaltaan syynä tapahtumaan. Georgette olisi antanut tuomita itsensä, samoin kuin uskon uhrit ennen nousivat vastustelematta polttoroviolle. Silloin hänen nöyryytetty rakkautensa olisi loistanut entistään hehkuvammalla ja puhtaammalla liekillä, ja vaikka rangaistus olisikin ollut kohtuuton, hän olisi taipunut sen käden kuritukseen, joka lyödessään häntä olisi samalla antanut hänelle todistuksen rakkaudestaan, joka oli hänen, Georgetten, rakkauden veroinen. Ehkä hänen tutkimaton sydämensä silloin olisi kääntynyt Jumalan puoleen sanoen:

»Sinä tiedät, miksi niin tein».

Ja omatunto rauhoittuneena hän olisi elinkautisella kiintymyksellä sovittanut rikkomuksensa, jonka oikeaa laatua toiset eivät käsittäneet. Myöhemmin, kun he molemmat olisivat ehtineet vanhoiksi, hän olisi muistellessaan menneisyyttä vihdoinkin löytänyt ne sanat, jotka olisivat kyenneet saamaan puolison ymmärtämään; tai ehkä tämä itse olisi, huomatessaan tuon monivuotisen uskollisuuden, vaistonnut totuuden.

Mutta Didier ei sanonut mitään; hän luuli vaimonsa olevan huolissaan samasta asiasta kuin hän itse, nimittäin siitä, miten he saisivat säilytetyksi omistusoikeuden tilaan. Hän vain muutamin ylimalkaisin sanoin sadatteli Boutet'ta. Sen jälkeen hän ei koskaan puhunut asiasta, vaan pysytteli aina vaiteliaana tai äreänä. Ja hän sieti pelkurimaisesti naapurien loppumattomia viittauksia ymmärtämättä vaimonsa kylmyyttä ja luullen, että tämä oli asiasta yhtä mieltä hänen kanssaan. Eikä hän muutoin kiinnittänyt erityistä huomiota Georgetteen. Sillä eihän hänen vaimonsakaan ollut sanonut mitään, ei ollut moittinut miehensä raukkamaisuutta. Näin ollen Didier arveli, että hänen vaimonsa, samoin kuin hän itsekin, piti selittelyjä turhina ja vastenmielisinä. Georgetten koko kiintymys kohdistui nyt poikaan. Tämä oli kuin nouseva aurinko hänen synkistyneen elämänsä taivaan rannalla. Lapsi hallitsi hänen ajatuksiaan, sulostutti hänen tyhjiksi käyneitä hetkiään nuorella olemassaolollaan, jota hän, äiti, yksinomaan piti yllä. Pikku Jean oli hänen ilonsa, hänen ylpeytensä, hänen rikkautensa, hänen hyvityksensä ja turvansa.

Kuukaudet, vuodenajat kuluivat, ja niiden viehätyksenä olivat pienokaisen ensi hymy, ensi jokellus, ensi askeleet. Sen pieninkin edistys herätti ihastusta, sitten tämä edistys kävi äidistä liiankin nopeasti. Kun hänen täytyi vieroittaa lapsi, se suretti häntä. Lakatessaan nauttimasta äidinmaitoa Jean Garou samalla osaksi erosi hänestä alkaen elää omaa elämäänsä. Kun tuo pieni sielu toistaiseksi oli hänelle tuntematon, hän entistään kiihkeämmin kietoi sen huolenpitoonsa. Pienokaisessa herätti isän mykkä vihamielisyys pelkoa ja Garou muorin käyrä nenä, ilkeät silmät ja vajavainen puhe vastenmielisyyttä, minkä vuoksi hän turvautui yksinomaan äitiin, joka aina hymyili hänelle.

Vaikkei Didier sanoin ilmaissut pienokaista kohtaan tuntemaansa karsautta, se silti ilmeni hänen koko käyttäytymisessään. Siitä kuvastui selvästi hänen kylmyytensä »tungettelijaa», tuon pienen olennon kaikkia viehättäviä puolia kohtaan. Georgette ei loukkautunut siitä. Olihan lapsi siten täydellisemmin hänen omansa. Isän suhtautumisella pienokaiseen oli kuitenkin eri puolensa. Tämän kuolema olisi jälleen syössyt hänet siihen kammottavaan pelkoon, että hän voisi menettää omaisuutensa. Lapsen lievinkin sairaus sai hänet levottomaksi. Silloin hän viipyi kauan kumartuneena kätkyen yli ja oli ensimmäisenä vaatimaan, että noudettaisiin lääkäri. Mutta kun vaara oli ohi, hän entistään vihamielisempänä loittoni lapsesta suutuksissaan itselleen, kun oli tullut paljastaneeksi ajatuksensa.

Vuodet vierivät. Jean Garou oli viisivuotias. Hän oli lempeä ja soma lapsi, kasvonpiirteet hienot, silmät siniset kuin Sublaines'in kesäinen taivas, hiukset kultaiset kuin sen vehnävainiot. Ja hän oli onnellinen. Tuo onni oli itsekästä ja itsetiedotonta, niin kuin lapsilla ainakin, jotka tarvitsevat elämältä etupäässä ravintoa ja tuntevat ylintä iloa äidin sylissä ja joka päivä heidän silmilleen paljastuvasta maailman ihmeestä.

Talossa vallitsi näennäisesti rauhallinen ja sopuisa elämä. Ei kuulunut ainoaakaan riidan sanaa. Ei koskaan viitattukaan siihen, mikä oli tapahtunut. Garou muori vanheni ja kävi hiljaiseksi. Rolanden sijaan oli tullut kuusitoistavuotias palvelijatar. Mutta tämä ei osoittanut samanlaista kiintymystä perheeseen eikä levittänyt sellaista päivänpaistetta taloon kuin karkoitettu tyttö. Uusi palvelijatar, joka oli punatukkainen ja ontuva, oli käytökseltään julkea, ja hänellä oli uteliaat silmät, joilta ei mikään jäänyt huomaamatta. Hän vaati suurta palkkaa ja tahtoi olla vapaa joka sunnuntai-ilta, jotka hän enimmäkseen vietti tanssiaisissa, sillä vaikka hänen liikkaava jalkansa panikin kävellessä »ykskolmatta, ykskolmatta», se ei estänyt häntä menemästä Sublaines'ista Bléréhen eikä tanssimasta myöhäiseen yöhön. Mutta hän oli ahkera askareissaan, toimitti työnsä eripitkien jalkojensa tahdissa, ja hänen olonsa ruokapöydässä vapautti isäntäväen liian arkaluontoisesta keskustelusta.

Ulkoa päin perheen jäsenet näyttivät onnellisilta.

Tuo onnellisuus herätti pahennusta pastori Cruchet'ssä. Kulkiessaan kirkkonsa ja mehiläispesiensä väliä hän usein ajatteli tätä asiaa, joka aikoinaan oli herättänyt kylässä niin suurta melua ja jonka rankaisematta jääminen oli turmiollisena esimerkkinä muille.

Kuitenkin Georgetten tuon tapauksen jälkeen osoittama nuhteeton käytös, varmuus siitä, ettei hän enää ollut tavannut Cadet'ta — sillä heitä pidettiin tarkoin silmällä — ja Georgetten äitiys lohdutti kunnon sielunpaimenta. Silti asia jäi hämäräksi. Siinä oli ongelma, joka oli vaikeampi ratkaista kuin ilma-aaltojen sieppaaminen, jonka hänen käytännöllinen älynsä oli nopeasti tajunnut. Jos hän olisi kuunnellut juoruakkojen puheita, asia olisi heti selvinnyt. Mutta hän paheksui liiaksi panettelua kallistaakseen korvaansa sille.

Käsitellessään höyläänsä tai seurustellessaan ystäviensä mehiläisten kanssa hän toisinaan keskusteli tästä asiasta hyvän Jumalan kanssa:

— On ero syntien ja syntien välillä. Vaikka tuon naisen synti onkin kammottava, se ei kuitenkaan tunnu samanlaiselta kuin toisten rikkomukset.

Katsellessaan pitkää, kirkontorniin kiinnitettyä antennia, jota uudenaikaista koristettaan vanha pyhäkkö näytti ihmettelevän, pappi ajatteli edelleen:

— Onko kirkontornin syy, jollei antennin välittämä viesti ole mieltäylentävä? Ja kuitenkin itse se, nim. torni, näennäisesti puhuu. Luonnonihminen, joka suoraa päätä tulisi erämaasta, ei ollenkaan epäilisi sitä. Eikö voisi kuvitella, että syntien laita on joskus samoin? Ehkä jokin kaukainen asema määrää ne. Ehkäpä se, minkä silmäni näkivät tai minkä ainakin luulin niiden näkevän multavallien välisellä tiellä ja mikä on aikaansaanut kaiken tämän häpeän hälinän, oli jonkinlainen harhanäky, tavallaan kovaäänisen kaltainen, joka tosiasiassa on itsetiedoton ja viaton… Tiede ei ole vielä sanonut viimeistä sanaansa. Epäilemättä se ei koskaan sanokaan sitä… Eiköhän ihmisen tekojen vaikuttimien laita liene samoin? Anna hyvä Jumala palvelijallesi anteeksi, jos erehdyn! Mutta Georgette Garoun tapaus on epäselvä ja hämärä. Hän ei ole mustan lampaan kaltainen, päin vastoin; hän käyttäytyy kuin uhri, joka sovittaa toisen rikosta. Kuka tuo toinen on? Minun tehtäväni ei ole syyttää ketään eikä antaa synninpäästöä henkilölle, joka ei ole käynyt ripillä. Mutta kun Sinä, Herra, et lyö häntä rankaisevalla kädelläsi, rohkenen ajatella…

* * * * *

Kaksi vuotta kului vielä asioiden pysyessä suunnilleen ennallaan.

Sitten kerran koleana talviaamuna Garou muori kaatui äkkiä, kuin tammi, halvauksen tapaamana keskelle pihaa, jota pyyhki jäätävän kylmä länsituuli. Hän eli vielä muutamia tunteja, mutta oli menettänyt puhekykynsä, tuijotti ainoastaan pikku Jean'iin pitkään, ikään kuin olisi ollut tyytyväinen, kun häneltä jäi tuo poikanen, joka hänen kuoltuaan säilyttäisi maan suvun hallussa.

Pastori tuli antamaan hänelle armonvälikappaleet antaen hänelle samalla tietämättään synninpäästön hänen pojantyttärensä rikkomuksesta, josta vanhus oli alun alkujaan vastuussa. Georgette saattoi isoäitinsä kyyneltäkään vuodattamatta hautausmaahan. Vainajalta ei jäänyt jälkisäädöstä.

Ja aviopuolisot olivat nyt kolmisin poikansa kanssa.

KOLMAS OSA

I

Pitkällinen, kumea, ankara ukkosen jyrinä vaimensi kauppatorin melun, rattaiden räminän, autojen tärähdykset, siipikarjan kaakatuksen, kaikista naapurikylistä tuotteitaan kauppaamaan saapuneiden maalaisten huudot.

Raskaita sadepisaroita alkoi tipahdella katukäytäville. Aurinko peittyi pilvien taa. Rankkasade levitti ilmaan kostean mullan hajua. Jokainen koetti päästä sateen suojaan. Tytöt pakenivat nauraen juoksujalkaa saadakseen somat pukunsa turviin. Tori tyhjeni silmänräpäyksessä ostajista. Kananmunien myyjättäret vetäytyivät vasuineen porttikäytäviin. Tervavaatepeitteitä levitettiin myymäläpöytien ylle. Miehet istuivat jo kahviloissa pöytien ääressä.

Satoi kuin kaatamalla. Vesivirrat valuivat loiskien kouruista tielle. Purot paisuivat. Vettä tulvi joka taholta, se ropisi ja litisi kattotiiliä ja katukäytävien kiviä vasten.

Georgette Garou työntyi lähimpään myymälään, pieneen siirtomaatavarakauppaan, jossa sai myös juomatavaroita. Sen vuoksi se olikin ahtautunut täyteen miehiä, jotka seisoivat tinatulla levyllä päällystetyn myymäläpöydän ääressä.

Talo oli sangen huonossa huudossa. Sen omistajatar oli madonna kasvoinen nuori leski, joka vuokrasi huonettaan rauhaisaa tyyssijaa haluaville ohikulkeville rakastaville. Se tiedettiin kyllä, mutta siitä ei välitetty tällä paikkakunnalla, jossa tavat olivat löyhät ja jossa ei lemmennautintoja kursailtu. Olihan Sublaines'in ja Blérén olojen välillä useiden vuosisatojen ero. Sublaines'in ylätasangolla vallitsi vanhan ajan yksinkertainen elämä, joka tosin ei ollut aivan vailla harha-askelia, mutta sentään yleensä säädyllistä. Taas hymyilevässä Blérén laaksossa oli sivistys edistynyt pitemmälle, mutta se oli myös tuonut mukanansa enemmän tapainturmelusta ja suvaitsevaisuutta. Bléréssä välkkyi nuorilla naisilla silmissä synnynnäinen nautinnonhimo, ainainen viekoittelu ja alttius noudattamaan miesten houkutuksia.

Georgetten tullessa kauppaan käänsivät myymäläpöydän ääressä ryypiskelevät miehet katseensa häneen arvioiden hänen ulkonaista olemustaan ja ruumiillisia avujaan. Ja kun Georgetten tummat silmät ja solakka vartalo olivat yhä edelleen yhtä kiehtovat, syttyi miesten silmiin himokkaan ihailun välke. He eivät kuitenkaan ryhtyneet puheisiin hänen kanssaan, sillä he olivat paikkakuntalaisia, joten he tunsivat hänen tylyn luonteensa.

Mutta seisoskelijoiden joukossa oli voimakas, viidenneljättävuotias, leveäharteinen, vaaleatukkainen ja hauskan näköinen mies. Tämä sanoi kaikkien kuullen vieraasti korostaen:

— Onpas siinä kaunis nainen!

Vieraan levollinen ja samalla rohkea katse kiintyi Georgetteen eikä enää lakannut tähystelemästä häntä.

Kaupan omistajatar hankkiutui auliisti palvelemaan sisään tullutta, jonka hän tiesi vain sattumalta poikenneen myymälään, mutta jonka hän toivoi voivansa kohteliaisuudella voittaa asiakkaakseen. Hän hääri kyyristyneenä Georgetten jalkojen juuressa sulloen koppaan kauppatavaroita, joita Georgette osti runsaanpuoleisesti, häntä kun halutti viipyä myymäläpahasessa hieman kauemminkin, eikä yksinomaan sen vuoksi, että hän oli siinä suojassa sateelta. Ensi kerran hän kiinnitti huomiota toiseen mieheen kuin puolisoonsa ja ihmetteli tätä tunnetta, joka täytti hänen sydämensä suloisella mielihyvällä.

Kun Georgette oli maksanut ostoksensa, myyjätär sanoi:

— Älkää vielä lähtekö, emäntä! Odottakaa toki, kunnes sade taukoaa.

Silloin Georgette jäi odottamaan katsellen oven lasiruutujen läpi tielle, jolle tulvi vettä koskenaan. Selkänsä takana hän vaistosi liikkumattomien miesten läsnäolon ja tuon katseen, joka yhä tuijotti häneen. Kädet mustan esiliinansa taskuissa myymälän omistajatar huokaili:

— Voi, hyvä Jumala, millainen ilma!

Kellervät salamat välkähtelivät yhtenään valaisten silmänräpäykseksi räikeällä valollaan pimenevän myymälän. Ukkosenjyrähdysten ohella, jotka tämän tästä rämisyttivät ikkunaruutuja ja hyllyillä olevia astioita, kuului rakeita sulattavien pommien kuivia räjähdyksiä. Ilma kävi kuuman painostavaksi pienessä huoneessa, johon oli tiheään sulloutuneet paljon ihmisiä. Oli vaikea hengittää, ja hiki tippui helminä kasvoilta. Sähkön kyllästämä ilma ahdisti hermoja. Edellisiä lähempänä ja voimakkaammin räsähtävä jyrähdys sai kaupan omistajattaren päästämään kauhun huudon.

— Se ei ollut kaukana! kuului joku miehistä mutisevan.

Georgette oli vaistomaisesti kääntynyt miehiin päin ikäänkuin hakien heistä turvaa. Hänen katseensa kohtasi taas tuon miehen silmät, jotka hetken viivähtivät hänen omissaan, ikään kuin hämärästä rohkaistuneina. Tuon oudon miehen intohimoinen katse sai Georgetten tuntemaan sisimmässään selittämätöntä ahdistusta, joka kummasti järkytti hänen ihmisarkaa olemustaan. Siinä tunteessa ei ollut mitään määrättyä, ei mitään tahallista antaumusta. Hänen lepotilassa olleet vaistonsa vain värähtelivät.

»Sinä miellytät minua», niin nuo levolliset siniset silmät näyttivät sanovan.

Georgetten salaiset sukulaistunteet, joista hän ei vielä ollut selvillä, vastasivat:

»Näen kyllä, että miellytän sinua. Eikä mikään turvaa minua tältä suloiselta tunteelta».

Sitten ukonilma taukosi äkkiä. Pilvien lomassa näkyi sininen läikkä. Aurinko ehätti paistamaan ja muutti kuin taikasauvalla sadekuteet kipinäharsoksi.

Mies, joka oli luonut Georgetteen ihailevia katseita, nosti kohteliaasti lakkiaan ja poistui ensimmäisenä myymälästä. Georgette näki hänen katoavan muut miehet perässään. Myymälän omistajatar lähestyi silloin Georgettea.

— Tuo mies on valuri, belgialainen, hän selitti yksinkertaisesti, tottuneena suosimaan tämänkaltaisia tuttavuuksia. Hänen nimensä on Gustave Vanlaert.

Avoimesta ovesta virtasi sisään raikasta, kosteaa ilmaa, joka tunki tieltään ummehtuneen kuumuuden ja hyväili viileänä Georgetten poskia. Mitään sanomatta hän tarttui koppaansa ja meni talliin ajamaan pihaan rattaat ja hevosen — aasintamma oli jo käynyt vanhaksi ja voimattomaksi. Vaistomaisesti hänen silmänsä tähystelivät tielle päin, mutta eivät kohdanneet, mitä hakivat. Ja hän toisti itsekseen tuota nimeä peläten unohtavansa sen: »Gustave Vanlaert»…

* * * * *

Matkalla Bléréstä Sublaineshin Georgette ajatteli, tuntien yhä kasvavaa mielihyvää, tuota miestä, hänen ihailevaa katsettaan, hänen vakaumusta uhkuvaa huudahdustaan: »Onpas siinä kaunis nainen!» Ja yhä vielä hän toisteli tuota outoa nimeä, painaakseen sen merkillisenä kokemuksena syvälle mieleensä:

»Gustave Vanlaert».

* * * * *

Georgetten ajaessa portista pihaan palvelijatar ja Peni koira olivat vastassa. Mies ja poika olivat pellolla töissä. He palasivat vasta illan suussa, kello kahdeksan ajoissa. Silloin Georgette meni makuuhuoneeseen muuttamaan ylleen työvaatteet. Auki jääneestä ovesta hän kuuli palvelijattaren riisuvan hevosta valjaista. Molemmat poistuivat sitten talliin. Georgette tunsi itsensä yhä yksinäisemmäksi.

Istuen oljilla päällystetyllä tuolilla, äskeisestä ukkosilmasta oudosti uupuneena, hän katseli tätä huonetta, joka oli käynyt hänelle käsittämättömän vieraaksi. Perheen esi-isiltä periytynyt jykevä kaappi, häiksi hankittu, nyt jo haalistunut haahkanuntuvapeite, pomeranssinkukkaseppele kunniapaikallaan keskellä kaminaa! Kaikki tuo oli vihamielistä, kaukaista, hänestä irtaantunutta.

Kuusitoista vuotta kestäneen avioliiton jälkeen, nyt, kun uusi tunne ilmaantui hänen kohtalonsa kynnykselle, tämä hetki lopullisesti ratkaisi hänen haaksirikkonsa puolisona ja äitinä. Mutta kuka oli syypää tähän haaksirikkoon ja siihen lankeemukseen, joka oli tällä kertaa mahdollisesti vastustusta kohtaamatta uhkaamassa? Vanlaertko? Ei… Mutta yhtä kaikki, hän tai joku toinen; kaikkien vastuksien ja ikävyyksien jälkeen noiden uusien elämänkasvojen kohtaaminen oli kohtalokasta.

Georgetten yksinäisyys oli alkanut viisi vuotta aikaisemmin, kun Jean oli kerran koulusta palattuaan kääntynyt kasvonsa kylmän päättäväisinä pois äidistään.

Tämä ei tiennyt, mistä se johtui. Hän ei tiennyt, että Jean'in ymmärtämättömät, sydämettömät toverit olivat kiusoitelleet tätä tuuppien poikaa Cadet'n pienokaisia kohti ja huutaen: — Syleile veljiäsi!

Niin oli kerran huutanut joku nulikka, joka oli kotonaan kuullut selviä viittauksia, ja tuo huuto oli monta kertaa toistunut armottomien naurunhohotusten säestämänä. Jopa Georgette Garoun poika oli työnnetty päivätyöläisen, Köyhän Cadet'n jalkoihin, ja samalla oli huudettu yhtä solvaisevasti:

— Mene sanomaan päivää isällesi!

Lopulta Jean oli ymmärtänyt, ja leppymättömänä, jommoisia lapset saattavat olla, hän oli vieraantunut äidistään, tosin ei loukatusta kunniantunteesta, hän kun oli liian nuori kokeakseen sellaista, vaan siitä, että tuo ilkkuminen koski hänen heräävään itsetietoisuuteensa.

Siihen aikaan hänen kasvoistaan katosi poikaiän huoleton sävy, ja niille laskeutui sen sijaan sellainen puolustusvalmiuden naamio, jonka leima on havaittavissa kaikissa, jotka ovat saaneet kokea ihmisten ilkeyttä. Mutta kun hänen täytyi kärsiä äitinsä ansaitsemaa nöyryytystä, josta hän ei voinut vapautua, hänen katseensa menetti vilpittömyyden hohteensa.

— Mikä sinun on, rakas Jean'ini? äiti kysyi huolissaan.

Poika loi alas pitkät silmäripsensä eikä vastannut, ja kun äiti toisti kysymyksensä, hän meni tiehensä. Ennen iltaa häntä ei näkynyt. Hän lymyili viininpuserrushuoneessa roikkuen hämähäkinverkkojen peittämällä orrella ja katsellen rottien häärinää. Hän ei enää pelännyt niitä, vaan piti niitä vähemmän hirvittävinä kuin ihmisiä. Tai hän kulutti aikaansa vajassa kaivellen nappuloita ja väännellen säyliä pelkästään kostonhalusta, jonka hän kohdisti elottomiin esineisiin. Toiste hän piileskeli puutarhassa kukkien suojassa, rajusti raastaen niiden koreita terälehtiä. Sieltä hän katseli, sydän tulvillaan kaunaa, nuorta ja kaunista äitiään, jota hän oli siihen asti sokeasti ihaillut ja jonka nuhteettomuutta hän oli pitänyt selvänä tosiseikkana, mutta jonka syytä oli, että hänen nyt täytyi kärsiä näin katkera nöyryytys. Hellyys, hemmottelu, lakkaamaton huolenpito ja hyväilyt, kaikki hyvyys, mikä oli tullut hänen osakseen, unohtui nyt. Hän ei harkinnut. Hänen ajatuskykynsä oli yhtä puutteellinen kuin hänen elämänkokemuksensakin, eikä hän siis kyennyt ottamaan huomioon, ettei hänen äitinsä käyttäytymisessä silloin ollut mitään moitittavaa. Kahdeksanvuotias saa vaikutukset ulkoa päin, ei omasta harkinnasta. Hän tiesi vain, että kylän poikanulikat paiskasivat hänelle vasten kasvoja hänen äitinsä hairahduksen häpeän. Tämä herätti hänessä katkeruutta äitiä kohtaan.

Georgette koetti saada takaisin poikansa menetetyn hellyyden ja kiintymyksen. Hän kohteli tätä entistäänkin herttaisemmin ja sydämellisemmin. Levottomana ja valppaana hän valvoi tuota pientä synkistynyttä sielua koettaen arvata sen salaisuuden tai ennakolta ehkäistä tämän salaisuuden seuraukset. Ja tämä äidin levottomuus kiihtyi kuukausi kuukaudelta pojan varttuessa ja käydessä ymmärtävämmäksi. Ja kun äiti lopulta piti varmana, että ilkeät kielet ilmaisisivat jonakin päivänä pojalle, millainen häpeä liittyi hänen syntymäänsä, äidin hellyys löysi sellaisia lämmintä tunnetta uhkuvia sanoja, joita ei edes rakkaus mieheen ollut tuonut hänen huulilleen.

— Rakastatko äitiäsi, pikku Jean?… Tulehan nyt tänne sanomaan se minulle… tähän… aivan lähelle!

Äiti tutki tarkoin noita jäykkiä kasvoja, maahan tuijottavia katseita ja pingoitettua suuta. Ja painaen povelleen tuota vastahakoista ruumista hän rukoili:

— Olethan sinä minun… minun… Lupaa, ettet koskaan herkeä rakastamasta minua!

Kun hän lopulta oli puoliväkisin saanut pojalta vastaukseksi myöntävän päännyökkäyksen tai »kyllä» sanan, joka sihahti esille hampaiden lomitse, hän rukoili vielä:

— Suutele minua… oikein kovasti… vielä kovemmin…

Ja Georgette lähensi häneen ruskeata poskeaan, jolle poika painoi pidättyvät huulensa tuntien vastenmielisyyttä.

Georgette kärsi kaikesta tästä. Missä olivatkaan nyt äidin ja pojan entiset hellän hehkuvat suudelmat? Jean oli ruvennut hautomaan salaisia ajatuksia, käynyt umpimieliseksi; häneltä puuttui nyt välitön tunteen lämpö ja lapsen into. Sanat täytyi temmata hänen suustaan, ja suudelmat olivat hänestä vastenmielisiä.

Markkinapäivinä äiti palasi kaupungista taskut täynnä leikkikaluja ja makeisia. Tämä ei parantanut asiaa. Jean otti tuomiset vastaan ja kiitti. Mutta hän ei enää rakastanut äitiään. Hänen palvontansa oli kuollut.

Kun Didier torui Jean'ia, tämä ei enää paennut äidin turviin noudattaen vaistoa, joka saa lapsen etsimään tukea olennolta, joka on hänet synnyttänyt. Hän kärsi isän nuhteet tyynesti, ollen päälle päätteeksi ylpeä siitä, että häntä pidettiin syyntakeisena. Sillä lapsen viattomuudessaan hän saattoi, huolimatta äidin hairahduksesta, sanoa isäkseen Didier'tä, jonka nimi hänellä oli. Ja poika alkoi kiintyä häneen, koska hänen toverinsa eivät ahdistaneet tätä.

Torstaisin, kun pojalla oli koulusta vapaata, Georgette koetti saada hänet mukaansa lähtiessään töihin estääkseen häntä vetelehtimästä kylällä.

— Tule mukaan apilapellolle! Voit vähän auttaa minua.

Jean pudisti päätään. Tämä ei enää miellyttänyt häntä, vaikka hän oli aikaisemmin aina pyrkinyt äidin silmissä näyttämään oikealta maatyöläiseltä pieni sirppi ja apilaskimppu olalla. Poika pelkäsi, että hän voisi kulkiessaan äidin seurassa kohdata nuo peloittavat pojanvekarat ja heidän joukossaan päivätyöläisen pojan, joka oli syntynyt samana vuonna kuin hän ja joka toisten nulikoiden yllyttämänä yhä sanoi naurettavan hellästi Jeania »pikku veljekseen».

Mutta niin kävi kuitenkin kerran sadepäivänä, kun Georgette oli lähtenyt poikaansa vastaan tämän tullessa rippikoulusta. Ennen kuin nulikat olivat tulleet ulos rippikoulusalista he jo alkoivat ainaiseen tapaansa kiusoitella, mihin he eivät olleet vielä kyllästyneet. Georgette kuuli kaiken, lasten kuhinan suljetun oven takana ja huudot, jotka kutsuivat uhria:

— Jean Rousseau! Missä on Jean Rousseau?

Kun meluava poikaparvi sitten tuli esiin porttikäytävästä, Georgette näki, miten nulikat työnsivät Jean'ia Cadet'n poikaa kohti, ja hänen korviinsa kantautui parinkymmenen armottoman äänen typerä, ilkeä huuto:

— Suutele veljeäsi! Suutele veljeäsi!

Lapsensa tyynen alistuvasta käyttäytymisestä Georgette oivalsi, että tuo häväisy oli alkanut jo silloin, kun Jeanein sydän oli sulkeutunut äidiltä.

Äkillisessä vihastuksen puuskassa, jollainen moisessa tapauksessa saattaa vallata maltillisimmankin, Georgette hyökkäsi poikavekaroiden kimppuun jaellen iskuja ja korvatillikoita oikealle ja vasemmalle. Lasten huutaessa riensivät näiden äidit saapuville. Välittämättä sateesta siinä singahdutettiin herjauksia, uhkauksia ja pilkkasanoja, joita näillä seuduin on ammoisista ajoista ollut tapana syytää uskottomille aviovaimoille. Georgette kävi käsiksi. Syntyi mellakka; aluksi tyydyttiin tuuppauksiin ja kynsillä uhkailemiseen, mutta lopulta turvauduttiin nyrkiniskuihin, ja kelpo pastori Cruchet, jonka meteli oli houkutellut paikalle, sai mielikarvaudekseen nähdä raivokkaan kahakan. Suurin elein hän koetti rauhoittaa vihan vimmassa tappelevia naisia:

— Herran nimessä, lopettakaa jo, hyvät naiset!

Taivas oli puhunut: rangaistus kohtasi avionrikkojavaimoa. Pastori oli siitä hyvin pahoillaan. Georgetten hehkuvissa silmissä kuvastui liiaksi epätoivoa ja viattoman pojan kalpeissa kasvoissa liiaksi nöyryytystä. Tämä ei jäänyt papilta huomaamatta. Hän sanoi itsekseen:

»Riittää jo, hyvä Jumala! Riittää, riittää!»

Syöksyen tappelevien naisten väliin hän erotti heidät lempeillä ja kylmillä käsillään, jotka eivät tunteneet intohimon hehkua, vaan vaikuttivat rauhoittavasti.

* * * * *

Juttu joutui käräjiin, ja kyläläiset iloitsivat siitä, että riidan törkeä aihe tuli julkisen käsittelyn alaiseksi.

Koko Sublaines'in kylä saapui Blérén entiseen sakaristoon, joka oli muutettu käräjätaloksi, kun kirkko oli erotettu valtiosta. Raskaat, punaiset marmoripylväät loivat saliin Herodes Suuren, Betlehemin lastenmurhien toimeenpanijan, tai Herodes Antipaksen, Johannes Kastajan surmauttajan, aikaisen tuomiosalin leiman. Ja kaikki nuo uteliaat ihmiset odottivat ankaraa tuomiota, avionrikkoja-vaimon julkista ruoskimista. Mutta tuomari, joka oli viisas ja ovela mies, vainusi yleisön mielessä palavan julkisen häväistyksen himon. Hän katkaisi kesken tarpeettomat, liiaksi lavertelevat ilmiannot, teki vain muutamia harvoja kysymyksiä, jotka koskivat riidan yleistä kulkua, ja käski pian molempien riitapuolten poistua määräten, että heidän oli pantava kulut tasan.

Mutta isku oli annettu. Julkisten solvausten häpeä laskeutui raskaana onnettoman Georgetten hartioille. Jean'illa oli mielestään nyt täysi oikeus kartella äitiään. Eihän äiti ollut puolustautunut ilmaisemalla syyttömästi loukatun paheksumista eikä ollut antanut sellaisia selityksiä, joista totuus olisi ilmennyt selvästi. Lisäksi Georgette oli vielä mutissut kiihoittuneena mellakasta: »Mitä heidän tarvitsee sekaantua minun asioihini!» Ja kun äiti ei ollut valittanut tuota kauheata häväistystä miehelleen eikä vaatinut häntä kostamaan, poika ei enää epäillyt äidin häpeää. Hän kyseli salaa palvelijattarelta, liikkaavalta ja ovelalta tytönletukalta, joka oli liiaksikin perillä kaikista elämän rumista puolista. Käräjäpäivänä, jolloin poika ja palvelijatar Maria olivat kahden kotona, hän kysyi:

— Onko se totta, Maria?

— Mikä sitten, pikku Jean?

Rohkaisten mielensä, kädet taskussa poika sanoi päättävästi:

— Ettei isä ole minun isäni.

Palvelijatar herkesi nostelemasta hangolla tuoksuavia heiniä lehmien häkkeihin, nauroi pojalle vasten kasvoja avaten levälleen sinivihreät silmänsä, joissa loisti pahanilkinen veitikkamaisuus:

— Kas vain sinua pientä utelijaa!… Oletko kenties mustasukkainen?…
Jos asianlaita olisikin niin kuin aavistat, niin mitä se sinuun kuuluu?
Onhan hän ainakin äitisi mies ja käy täydestä. Muu ei liikuta sinua
vähääkään!

Poika lähti navetasta viheltäen raivoissaan. Ilmaisematta asiaa suoraan tyttö oli sanonut tarpeeksi; pojan täytyi ymmärtää.

Siitä päivästä alkaen Georgette sai ilmeisen selvästi kokea, miten hänen poikansa entistään enemmän kylmeni hänelle. Hänen elämänsä viimeinen valopilkku sammui. Poika karttoi äidin seuraa, lähentelipä vielä lisäksi mielenosoituksellisesti Didier'tä yhtenään seurustellen ja työskennellen hänen kanssaan. Kerran torstaina Georgette näki heidän molempien lähtevän pellolle auran perässä. Jean piteli itsetietoisena ruoskaa kädessään. Raju epätoivo kouristi äidin sydäntä.

Vaikka Jean olikin toisen miehen poika, Georgetten mielikuvitus oli, työskennellessään kuumeisesti hänen kantaessaan lastaan sydämensä alla, muovaillut tämän — kohtalon ivaa! — Didier'n, sen ainoan miehen, näköiseksi, jota hän, Georgette, rakasti. Yhdennäköisyys oli silmiinpistävä. Jean oli lyhyenläntä, mutta hyvin muodostunut, jäsenet solakat, mutta sitkeät, kasvonpiirteet miellyttävät, tukka samanlainen tuleentuneen kauran värinen, ja silmissä oli samanlainen kaihtava ilme. Jean oli työteliäs ja hiljainen, aivan niin kuin Didierkin. Tämä yhdennäköisyys, jonka oikeastaan olisi pitänyt ilahduttaa syyllistä äitiä, tuntui päin vastoin hänestä uudelta luonnon petokselta. Riistettyään häneltä hänen onnensa ja naisenkunniansa Didier anasti häneltä hänen poikansakin.

Tämä tapahtui Georgetten silmien edessä hänen voimatta sille mitään. Didier vapautui vähitellen ennakkoluuloistaan huomattuaan, että oli saanut pojasta taitavan ja palkattoman avustajan. Ja poika pani parastaan. Näytti siltä, kuin hän olisi tahtonut hankkia korvausta petetylle miehelle. Saadakseen isäpuolensa suopeaksi itselleen Jean oli altis palvelemaan häntä ja ottamaan onkeensa hänen neuvonsa. Täten heistä tuli kaksi omistajaa, jotka kiintymys samaan maakamaraan yhdisti toisiinsa.

* * * * *

Jeanin ensimmäistä ripillepääsyä oli vietetty ilman mitään ulkonaisia juhlallisuuksia. Ei syöty edes juhla-ateriaa perheen keskuudessa. Tietystikään ei siis naapureita kutsuttu taloon. Pöydässä oli vain nuo tavalliset neljä lautasta, ja aterian aikana vallitsi alakuloinen mieliala.

Kun Jean oli saanut päästötodistuksen kansakoulusta ja vapautunut koulutöistä, hän antautui kokonaan maanviljelykseen. Siitä oli nyt kulunut vuosi. Hän kävi neljättätoista. Hän oli ikäisekseen henkisesti harvinaisen kehittynyt ja vakava, ei näyttänyt enää pojalta, vaan nuorukaiselta.

Aamusta iltaan hän oli Didier'n mukana maatöissä. Hän hengitti mielihyvin peltojen tuoksua ja veti sieraimiinsa ylätasangon raikkaita tuulahduksia. Hänen povensa paisui itsetietoisuudesta, kun hän seisoen lantakuormalla piteli ohjaksia häikäisevässä auringonnousun valaistuksessa, joka värjäsi hänen maailmansa ruusunpunaiseksi, tai keskipäivän helteessä heilutti yhtä isoa kuokkaa kuin isäpuolensa höystäessään viinitarhojen multaa sulfaatilla. Hän piti kunnianaan matkia Didier'n raskaan laahustelevaa, huojuvaa käyntiä liikkuessaan viiniköynnösrivien välillä. Hän oli silloin onnellinen, unohti mielenhaikeutensa ja solvaukset, joita oli saanut kestää siitä syystä, että oli olemassa. Didier suhtautui häneen varsin suopeasti. Ei hän silti osoittanut isänrakkautta eikä poikakaan lapsenkiintymystä. Mutta he tulivat hyvin toimeen yhteisessä työssä. Eikä kumpikaan osoittanut lainkaan huomaavaisuutta Georgettea kohtaan.

Tämä tunsi tuon ylenkatseen raskaan painon. Aterioiden aikana molemmat miehiset perheenjäsenet puhelivat vain keskenään. He keskustelivat töistä eivätkä edes kysyneet Georgetten mielipidettä, vaikka maa kuitenkin oli alunperin ollut hänen yksinomaista omaisuuttaan, ennen kuin se joutui heidän käsiinsä. He jättivät hänet kokonaan seurustelemaan palvelijattaren kanssa.

Päivät olivat pitkät avaran tuvan yksinäisyydessä Marian hoidellessa elukoita, pestessä vaatteita, ollessa heinänteossa tai tarpeen vaatien auttaessa miehiä maatöissä. Iän karttuessa palvelijatar oli vähitellen anastanut arvovallan tässä rikkinäisessä perheessä ja suoritti kaikki ne askareet, jotka aikaisemmin olivat kuuluneet emännälle. Muun talonväen näin syrjäyttämättä Georgette joutui Garou-muorivainajan asemaan, valmisti ruoan ja paikkasi liinavaatteita ikkunan ääressä. Ikävä oli hänen toverinaan. Tämä perheen vanhan naisen osa, jota hänet pakotettiin näyttelemään, ennen kuin vuodet olivat riuduttaneet hänen nuoruudenvoimansa, yllytti hänessä kaihoa hakemaan itselleen tyydytystä toisaalta. Kaikkein enimmin katkeroitti häntä se, ettei hänellä ollut ketään, jota olisi voinut rakastaa, että sekin olento, jota hän oli kantanut sydämensä alla, oli hylännyt hänet, että hän oli menettänyt kaiken, suuren ylpeytensäkin.

Tätä kaikkea hän oli tuuminut sinä iltahetkenä, jolloin ukkosilma oli riehunut ja jolloin hän oli kohdannut Gustave Vanlaertin. Siitä illasta tuli ikäänkuin rajapyykki hänen elämänsä kahden, toisistaan eroavan taipaleen välille.

Hän olisi voinut sovittaa hairahduksensa, ja tämän sovituksen tuottama tyydytys olisi voinut täyttää hänen elämänsä tyhjyyden. Mutta hänen käsityksensä mukaan tuo hairahdus ei ollut niin suuri, kuin minä muut sitä näyttivät pitävän, hän kun oli tehnyt sen rakkaudesta. Hänen siitä kärsimänsä rangaistus olikin siis hänestä kohtuuton, ja se sai hänet inhoamaan kotitaloaan, koko synnyinseutuaan, koko entistä elämäänsä.

Tuolla hymyilevässä laaksossa tuntui kangastavan jotakin vallan toista, mikä sisältyi vieraan miehen katseeseen, joka oli kohdistunut häneen uhoten ihailua, jollaista ei kukaan enää osoittanut hänelle: kaupunki ja sen tarjoamat tuntemattomat ilot, ne salaperäiset huvit, joista Boutet oli kertoillut, toisenlainen Ranska, joka oli olemassa Sublaines'in ulkopuolella, unohduksen huumaava taikajuoma, heräävä usko uusiin jumaliin.

Hänen runneltu, yksinkertainen sielunsa kiintyi kiusaukseen yhtä voimakkaasti ja rajattomasti kuin se oli aikoinaan kiintynyt rakkauteen.

II

»Kaunis nainen!»

Tämä ylistely askarteli lakkaamatta hänen mielessään. Didier ei ollut koskaan sanonut hänelle mitään senkaltaista. Eikä heikentynyt tuon katseen lumous, joka niin suuresti erosi hänen silmiään ennen kohdanneista silmäyksistä. Tuo katse oli nöyrä, mutta samalla hallitseva; se sanoi: »Antaisinpa paljon, jos saisin omistaa tuon kauniin naisen!» Tuon kaunopuheisen katseen nähtyään Georgette tajusi, ettei Didier koskaan ollut rakastanut häntä.

Sillä viikolla, molempien perjantaipäivien välisenä aikana — seuvavaa toripäivää odottaessaan — Georgette seisoi pitkään makuuhuoneen kosteudesta himmentyneen pienen kuvastimen edessä. Hän ei enää, niinkuin aikaisemmin, arvioinut itseään yksinomaan työhön soveltuvan lihasvoiman vaa'alla.

Hän tutki, mikä muu, vähemmin puhdas viehätysvoima oli tuottanut hänelle tuon mairittelevan lauseen.

— Varmaankin minun silmäni ja hipiäni! hän tuumi itsekseen.

Pukeutuessaan aamulla hän avasi karkean paitansa ja antoi tuuheiden hiustensa valua hartioilleen. Ja nähdessään nyt aamun valossa kauniin povensa valkeuden, johon hän ei ollut aikaisemmin kiinnittänyt huomiota, hän ajatteli:

— Varmaankin minun poveni ja vartaloni!

Hän tarkasteli itseään kuin jotakuta siihen saakka tuntematonta olentoa, jonka olemassaolon hän oli nyt vasta huomannut kuvastimen edessä seisoessaan. Sillä vaikka tämä nainen olikin yksinkertaisen alkuperäinen, hän ei tutkiessaan edessään olevaa kuvaistaan jäänyt epätietoiseksi siitä, että hän oli kaunis; hänen hartiaviivansa olivat virheettömät, kulmakarvansa kuin samettia, tummissa silmissä paloi liekitsevä hehku. Vuodet olivat kypsyttäneet hänet kuin kauniin hedelmän tummentaen hänen poskiensa värin niiden somaa muotoa muuttamatta. Tuon himmenneen kuvastinlasin takana näytti puhkeavan esiin uusi syntyminen. Puolison takaa, jonka silmät olivat auenneet, äidin takaa, joka oli katkerasti pettynyt, oli ilmestynyt näkyviin nainen. »Kaunis nainen!»

Voitonriemuinen loiste välkehti noilla kasvoilla, jotka olivat tottumattomat hymyilemään.

* * * * *

Kun seuraava toripäivä oli tullut, Georgette riensi Bléréhen vieden myytäväksi kaksi korillista kananmunia. Mutta hän ei tavannut belgialaista kaduilla eikä siinä pienessä myymälässäkään, jossa he ensi kerran olivat nähneet toisensa. Kaupan omistajatar hymyili hänelle auliisti mielissään, kun hän palasi, hyvin aavistaen hänen tulonsa syyn. Mutta Georgette ei rohjennut kysyä eikä toinen liioin puhunut mitään.

Seuraavana perjantaina Georgette ei enää malttanut olla kysymättä.

— Missäs se Vanlaert…?

Myymälän omistajatar ei antanut hänen lopettaa lausettaan.

— Hän pääsee valimosta vasta kello kuudelta. Näitte hänet vallan sattumalta täällä pari viikkoa sitten. Luultavasti hän kävi isäntänsä asialla.

Hän lisäsi:

— Hän tiedusteli, kuka te olette…

Sitten kaupan omistajatar odotti ylen auliina, yhtä valmiina ja persoonattomana kuin puhelin, siirtääkseen Georgetten sanat belgialaisen korvaan. Hän näytti niin valmiilta palvelemaan ja järjestämään, että Georgette kysyi arkailematta:

— Onko hän naimisissa?

— Sanotaan, että hänellä on Belgiassa vaimo, joka on pettänyt hänet.
Sen vuoksi Vanlaert hylkäsi hänet. Hän on kelpo mies.

Kaksi miestä tuli sisään tilaten juomaa. Tarjoillessaan heille emäntä lennätti Georgettelle:

— Tulkaa ensi perjantaina vähän myöhemmin, kello kuuden aikaan. Olisipa merkillistä, ellei hän silloin olisi täällä.

Vanlaert tuli kuin tulikin kauppaan seuraavana perjantaina. Georgette ja hän kainostelivat aluksi, vaikka hyvin tiesivät, että miellyttivät toisiaan. Myymälän emännän täytyi puuttua asiaan. Hän vei heidät istumaan huoneen perälle syrjään muista asiakkaista ja koetti saada keskustelun alkuun puhumalla viinitarhoista, jotka sinä vuonna näyttivät lupaavilta, ja oluesta, jota juotiin Belgiassa. Hän jätti heidät pohtimaan näitä asioita. Vanlaert tarjosi Georgettelle lasillisen viiniä.

Poistuessaan myymälä-kapakasta he eivät olleet puolella sanalla kosketelleet kiintymystä, joka veti heitä toistensa puoleen. Mutta he olivat lukeneet toistensa silmistä, että kohtalo oli saattanut heidät yhteen otollisena hetkenä ja että he kerran vielä omistaisivat toisensa.

Sinä iltana Georgette palasi hyvin myöhään Sublaines'iin. Didier ja Jean olivat jo tulleet kotiin työstä. He eivät udelleet hänen viipymisensä syitä, ja hän tunsi siitä lähtien olevansa vapaa toimimaan mielensä mukaan.

Georgette näki jälleen Vanlaertin myymälän omistajattaren, Paulinen, luona, jonka he olivat saaneet ystäväkseen, sekä sitten kerran sunnuntaina tanssiaisissa. Tällä kertaa Jean ja Didier olivat tulleet mukaan. Heti kun hevonen oli riisuttu valjaista ja viety talliin ja rattaat asetettu kymmenien muiden joukkoon pihaan, vartian hoiviin, he erosivat kukin omalle taholleen. Georgette lähti keskikaupungille, Jean ja Didier poikkesivat kahvilaan. Hän tiesi miesten viipyvän siellä iltaan saakka keskustelemassa eri ihmisten kanssa viljanhinnoista.

Keskipäivästä alkaen valuri oli odottanut Georgettea kävellen ison aukion myyntikojujen tienoilla. Joukko nuoria tyttöjä kiusoitteli häntä, hän kun oli pulska nuori mies, ja hän oli puolestaan mielistellyt eräitä heistä. Mutta toisen naisen kuva täytti hänen mielensä, ja hän tuuppasi nuo liian lähelle tunkeilevat luotaan. Kun Georgette vihdoin ilmestyi kello kolmen ajoissa, Vanlaert meni häntä vastaan, ikään kuin kohtaaminen olisi ollut edeltä päin sovittu. Loukkaantuneina ja mustasukkaisina nuoret heilakat purskahtivat nauruun katsoen julkeasti vasten kasvoja tuota talonpoikaisnaista, joka riisti heiltä heidän liehittelijänsä. Mutta Georgette ja Vanlaert eivät välittäneet siitä vähääkään, he olivat jo liiaksi kiintyneet toisiinsa. Mutta jottei Georgette joutuisi huonoon valoon, Vanlaert erosi pian hänestä pyydettyään häntä tulemaan tanssiaisiin. Se ei herättänyt lainkaan huomiota, tytöt ja naimisissa olevat naiset kun tanssivat Tourainessa vapaasti julkisissa kemuissa.

* * * * *

Matala ja pimeähkö tanssisali oli väkeä täynnä kuin nuijalla lyöden. Parit hypähtelivät posetiivin soiton tahdissa, jonka kampea pyöritti kyttyräselkäinen mies. Vaikka ikkunat, joista kurkisteli huoneeseen joukko poikavekaroita, olivat seppoisen selällään, oli sisällä tukahduttavan kuuma, ja pöly, joka lähti kengistä ja saappaista — monet olivat tulleet pitkien matkojen päästä ja suoraan pelloilta — kohosi ilmaan harmaana pilvenä luoden verhon kaikkien niiden lemmenseikkailujen ylle, jotka salissa saivat alkunsa tai jatkuivat.

Georgette ei osannut tanssia, mutta hän suostui nojaamaan belgialaisen käsivarteen. Tämä odotti häntä tanssisalin ovella. He pujottautuivat liikkuvaan ihmisjoukkoon, ja noiden lukemattomien, toisiaan tuuppivien parien tungoksessa he tunsivat olevansa enemmän yksin kuin ulkona keskellä katua.

Koko ihmislauma huojui ja nytkähteli amerikkalaisten tanssisävelmien tahdissa, silmät haaveilevina hehkuen tai tulena palaen; kukin ajatteli vain itseään ja pariaan, kukin soi täyden vapauden toisten lemmenkaipuulle. Toisinaan hymyilevät huulet yhtyivät silmänräpäyksen ajaksi. Kuumat hikihöyryt, jotka sekoittuivat nenäliinoista ja naisten puseroista uhoaviin hajuvesiin, kyllästivät ilman sakeaksi. Huumaantuneena Georgette antautui tanssin pyörteeseen Vanlaertin kanssa, joka vei häntä painaen häntä lujasti vasten voimakasta rintaansa. Ja keskellä tätä tahdikasta, jymisevää hälyä, joka esti tanssijoita kuulemasta vieraiden parien puhetta, he vihdoin alkoivat jutella lausuen julki lyhyellä sanalla tai lauseella elämänsä haikeuksia ja yksinäisyyttä.

— Vaimoni oli lutka! tunnusti Vanlaert. Onneksi ei ollut lasta… Jätin hänelle huonekalut ja lähdin tieheni… Onko teidän käynyt vähän niin kuin samoin?

— Ei sovita yhteen, Georgette vastasi ainoastaan.

Mies olisi tahtonut tietää enemmän, mutta Georgette oli niin salaperäinen, että toinen pelkäsi pahoittavansa hänen mielensä kyselemällä lisää.

— No on siinä jo sokea elukka, joka ei tule toimeen teidän kanssanne!
Vanlaert mutisi vuorostaan.

Hän painoi Georgettea yhä lujemmin rintaansa vasten uskaltamatta kuitenkaan suudella tuota pyöreää, pehmeää haituvaista poskea, joka oli aivan lähellä hänen, Flanderin pojan, huulia ja joka hänessä herätti hehkuvan intohimon. Mutta hiljentäen ääntään hän kuiskasi:

— Olettepa harvinaisen kaunis nainen, jumaliste!

Georgette hymyili tuota hänelle ominaista hymyä, joka oli kuin kasvoille leviävä valonvälke. Silloin Vanlaert painoi päänsä lähelle hänen korvaansa, kosketti huulillaan hänen hiuksiaan ja sanoi arasti:

— Jospa rohkenisin toivoa…

Georgette tunsi miehen värähtelevän hellästä rakkaudesta ja virkkoi: Miksi ei — häneen katsomatta ja jurosti, niinkuin hänen tapansa oli. Vanlaert rohkaistui tästä ja suuteli hänen kaulaansa. Ja hänestä tuntui, kuin hänen sieraimiinsa olisi noussut kanervista solmitun kihlajaiskukkavihon raikas kedon tuoksu. Georgette otti vastaan suudelman ja virkkoi:

— Ensi perjantaina.

* * * * *

He omistivat toisensa syyskuisena iltahetkenä pienen myymälän omistajattaren huoneessa.

Tuon hymyilevän, valoisan huoneen kalustona oli kuparinen vuode, jossa oli kukkakuvioinen peite, sinisametilla päällystetty nojatuoli, piironki, jota koristi neitsyt Marian veistokuva, sekä myymälän emännän miesvainajan muotokuva metallikehyksissä. Pesupöydän vieressä oli vesisanko, ja kamiinan yläpuolella riippuva seinäpeili kuvasteli ikkunan heleitä musliiniverhoja.

Tässä neitseellisessä huoneessa Georgette tutustui rakkauteen. Ei aviolliseen, lain suojaamaan rakkauteen, vaan vapaaseen lempeen, rakkauteen rakkauden vuoksi.

Kuinka suloinen olikaan tämä hairahdus! Tällä kertaa hän ei ollut yksin rakastavana puolena. Toinenkin rakasti, rakasti häntä hänen itsensä eikä hänen omaisuutensa ja viljelysmaidensa vuoksi! Georgetten itsetietoisuus palasi jälleen. Hän iloitsi siitä, että oli miehelle jotakin muuta kuin rikkauksien jakaja. Hän tunsi hekumaa, joka vaimentaa omantunnon ja tuudittaa nukuksiin kadonneiden harhakuvitelmien jättämän haikeuden. Koko hänen alkuperäinen luontainen voimansa, jota hänen ilottomasti täyttäessään velvollisuuttaan oli poljettu, pulppuili vapautuneena ilmoille kielletyssä rakkaudessa.

Ja kuitenkin, jos hän olisi osannut tutkia, mitä liikkui hänen sydämessään, hän olisi tajunnut, että Vanlaertin hänessä herättämä tunne suuresti erosi siitä, joka hääpäivänä oli täyttänyt riemulla hänen sielunsa. Tuo edellinen tunne oli pikemminkin epätoivoisesti vastaanotettu korvaus kuin vapaasti valittu onni. Mutta silti Georgettelle tuotti mielihyvää se ajatus, että tämä komea ja voimakas mies, naisten suuri suosikki, oli valinnut hänet, eikä toisia, nuorempia naisia, ja että tuo valinta oli vapaa voitonhimosta eroten täydelleen Didier'n itsekkäistä vaikuttimista. Yhtä itsepintaisesti kuin Georgette aikaisemmin oli säilyttänyt koskemattomuutensa aviopuolisolleen ja sitten sankarillisesti hankkinut hänelle perillisen turvatakseen hänelle maan omistuksen, yhtä järkähtämättömästi hän antautui, melkein julkisesti, tuon kuljeksivan valurin rakastajattareksi, tietämättä hänestä muuta, kuin että hän oli onneton, samoin kuin hän itsekin, ja että rakasti häntä.

Palatessaan Bléréstä lemmenkohtauksestaan Georgette katseli Didier'tä kylmästi, kuin itsekästä anastajaa ainakin. Jos Didier olisi sanonut yhden ainoankaan epäluulon sanan, Georgette olisi huutanut hänelle julki tuon ajatuksensa. Mutta Didier ei lausunut ainoaakaan moitteen sanaa, hän kun ei tiennyt mitään; eikä hän muutoin vaivautunutkaan ottamaan asiasta selvää. Hän tunsi asemansa vahvaksi. Hän omisti Garou suvun maan. Nojaten Georgetten ja Cadet'n lapseen hän eli huolista vapaana.

Ei myöskään Jean, hänen oma Jean Garounsa jota, hän oli kantanut sydämensä alla, voinut pidättää häntä kaltevalla pinnalla eikä herättää tunnonvaivoja. Päinvastoin tuo nuorukainen joka päivä kielsi oman äitinsä olemalla ystävällisissä väleissä petetyn aviomiehen kanssa, jonka poika hän ei ollut. Ja nuorukainen oli lisäksi tuottanut äidilleen liian raskasta kärsimystä. Hän oli ilmi elävänä muistutuksena kaikesta kataluudesta, mikä hänen tähtensä oli täytynyt kestää.

Georgette ei enää ajatellut ketään muuta kuin Gustave Vanlaertia sekä nautintoa, joka herpaisi hänen ymmärtämystä vailla olevan sieluparkansa vastuuntunteen.

Viikko viikolta Georgetten ulkoasu muuttui. Pähkinäpuisesta kaapista hän penkoi esille Boutet puolisoiden Parisista lähettämät lahjat, joita hän oli aikoinaan ylenkatsonut: silkkipuserot, räikeänväriset nauhat ja vyöt. Niillä hän koristelihe lähtiessään Bléréhen toripäivinä.

Ennen pitkää nuo viikoittaiset kohtaamiset kävivät hänelle riittämättömiksi. Hän osti polkupyörän päästäkseen liikkumaan vapaammin ja keksi aina jonkin verukkeen pyöräilläkseen nuo seitsemän kilometriä, jotka erottivat hänet Vanlaertista.

Tätä kesti lokakuuhun asti. Tästälähin hänelle kävi vaikeaksi poistua illoin talosta. Aikaisemmin koittava iltahämärä sai miehen ja pojan palaamaan aikaisemmin töistä. Palvelijatar Maria oli sen lisäksi käynyt epäluuloisen uteliaaksi, kun emäntä niin tiheään poistui kotoa. Pimeän tullen nuo käynnit Bléréssä olivat suorastaan selittämättömiä.

Mutta iltaisin, tietäessään Vanlaertin häntä odottavan, Georgette ei malttanut jäädä kotiin. Jättäen toiset lieden ääreen istumaan hän sanoi:

— Kuulin jotakin ääntä kanalasta päin. Menen katsomaan, mitä siellä on.

Suljettuaan oven jälkeensä hän sieppasi kiireesti polkupyöränsä vajasta, livahti äänettömästi tielle ja saapui kohtauspaikalle entistään kauniimpana, kasvot punoittavina ja tukka valuen kasvoille. Mutta vaikka hän oli suorittanut sellaisen huomattavan voimannäytteen kulkemalla pitkän tien kahteen kertaan lyhyemmässä ajassa kuin tunnissa, talon muu väki vastaanotti hänet hänen palatessaan vihamielisen vaiteliaasti.

Silloin Georgette sopi Vanlaertin kanssa niin, että kohtaamishetki määrättiin aamiaislomaksi, ennenkuin työväki palasi tehtaaseen. Mutta tämäkään ei ollut mukavaa; Garoun talon aamiaishetki ei sattunut samaan aikaan kuin tehtaassa. Heidän kohtaamisaikansa supistui täten varsin lyhyeksi, ja Vanlaert oli nyrpeä, hautoen mielessään pohjoisemman seudun asukkaille ominaisia synkkiä ajatuksia, joita hän ei ilmaissut sanoin.

Bléréssä alettiin juoruilla talonemännästä, joka ahkerasti kävi tapaamassa belgialaista Paulinen, pienen myymälän omistajattaren, luona. Peni, koira, joka itsepäisesti seurasi Georgettea — pahanilkinen käsi irroitti sen kopista heti hänen lähdettyään — loikoili odottamassa myymälän portailla, kuono käpälien välissä, elävänä osviittana.

— Sublaines'in emäntä kuhertelee vielä valurinsa kanssa, sanoivat ihmiset nähdessään koiran.

Ja kun tämä toistui usein, pahat kielet saivat yllykettä. Blérén naiset olivat pakahtumaisillaan mustasukkaisuudesta, kun heiltä riistettiin komea, miehekäs mielistelijä.

Bléréstä juorupuheet kohosivat Sublaines'in ylätasangolle, kevyesti ja nopeasti kuin lehti, jota tuuli kiidättää. Jokainen puhalsi tähän lehteen saadakseen sen lentämään nopeammin. Se liiteli ympäri kylää, jopa päivänä muutamana tupsahti pappilan ovesta sisään.

Kaikki tiesivät kohta, että Georgette Garou, joka nuoruudessaan oli pitänyt peliään Cadet'n kanssa multavallien välisellä tiellä, oli nyt antautunut lemmenseikkailuun ulkomaalaisen työläisen kanssa. Olisi jo oltu melkein valmiit unohtamaan ensikertainen synti, mutta nyt tuli lisäksi tämä uusi hairahdus, joka nostatti paheksumisen myrskyn. Se yltyi aivan raivokkaaksi, kun jälkimmäinen hairahdus toistui toistumistaan. Se ei ollut anteeksi annettavissa. Palvelijatar Maria muiden muassa käytti joltisenkin julkeata kieltä puhutellessaan Georgettea. Kohdeltuaan alussa petettyä aviomiestä ja Georgetten poikaa ivaten ja ylimielisesti hän nyt peittelemättä siirtyi heidän puolelleen. Ehkä hän hautoi mielessään salaisia tuumia: aviovaimon harha-askel avaa ovet ulkopuolisten pyyteille.

Didier yksin oli tietymätön onnettomuudestaan, eikä kukaan toistaiseksi näyttänyt katsovan tarpeelliseksi ilmaista sitä hänelle. Vaikka häntä selän takana ivattiinkin, moni surkutteli häntä samalla.

— Tuolla miesparalla on huono onni matkassa. Hän on hyvä raatamaan, ei juo, ei juoksentele tyttöjen perässä, ja on niin hyvä vaimonsa pojalle. Kyllä hän ansaitsisi parempaa kuin joutua naurunalaiseksi vaimonsa luvattoman touhun vuoksi!

Naiset, jotka käyttivät lehmiään talvilaitumella tien varsilla, loivat myrkyllisiä katseita pyörällä ohi kiitävään Georgetteen täynnä siveellistä paheksumista. Tai kukapa tietää — naisen sydän on monesti niin täynnä ristiriitaisuuksia — ehkäpä he olivat kateellisiakin ajatellessaan, miten rohkea tuo nainen oli, joka riensi laaksoon rakkautensa lumoissa.

Georgette melkein hipaisi heitä ohi suhahtavalla pyörällään rientäessään hakemaan unohdusta Vanlaertin lämpimästä vastaanotosta tai jo lämmenneenä hänen suudelmistaan.

Tuo yksinkertainen, ajatuspiiriltään rajoittunut maalaisnainen ei voinut tajuta, että Luojan käskyt ja ihmisten säätämät lait, joiden tarkoitus on perheen turvaaminen, vaativat kaikesta huolimatta häneltä uskollisuutta tuota rakkaudetonta aviomiestä kohtaan, joka oli ottanut hänet hänen omaisuutensa vuoksi ja joka ei epäröinyt omistamasta lasta, aviorikoksen hedelmää, syöstyään vaimonsa uskottomuuden tekoon.

Vanlaert sen sijaan ei vaatinut Georgettelta hänen rahojaan, ei hänen maitaan, eikä perillisen saantia. Hän ei tahtonut mitään muuta kuin omistaa Georgetten.

Lisäksi valuri antoi hänelle, osoittaakseen kiitollisuuttaan, pieniä lahjoja.

Punnitessaan noiden kahden miehen arvoa Georgetten alkuperäinen arvioimiskyky antoi etusijan jälkimmäiselle. Ja hänen omatuntoparkansa, joka ei tajunnut monimutkaisten velvollisuuksien salaisuuksia, hairahtui…

III

— Eipä taida olla erittäin lämmin retkeillä kylällä näin kylmällä!
Maria sanoi emännälle.

Jo edellisenä päivänä oli alkanut sataa lunta. Pilvet olivat matalalla lyijynharmaina, talon katto, puutarha, etäinen kirkontorni ja näkyvissä oleva osa kylää olivat valkoisen lumivaipan peitossa, joka loi kylään kuolleen jähmettyneisyyden leiman. Missä vain oli ulkoneva tai rosoinen paikka, se kantoi raskasta lumitaakkaa. Minne tahansa lumihiutaleilla oli tilaisuus laskeutua lepäämään, siihen ne asettuivat; seinän varaan unohdetun kuokan varrelle, puoleksi suljetun ikkunaluukun syrjälle ne keräytyivät tiheäksi turkisreunukseksi. Pumpun patsaalla oli korkea kärpännahkalakki päässä, portin rautapylväillä oli haikaranhöyhenpuuhka kaulassa. Maata peittävään pumpulinpehmeään patjaan vaipuessaan askelet vaimenivat kuulumattomiin.

Palvelijatar ravisti puolikintaista esiin pistävillä punaisilla sormillaan villahuiviinsa takertuvia lumihiutaleita. Sitten hän vilusta värjöttäen painoi käsivartensa povelleen pistäen kädet kainalokuoppiin. Hänen jalkansa, jotka vajosivat nilkkaan asti pehmeään lumimattoon, jättivät jälkeen syviä, mustia kuoppia, jotka olivat leveämmät lyhyen jalkaterän puolella. Ihmisjäljet johtivat jo pihan poikki. Jean oli aamiaispöydästä noustuaan lähtenyt asettamaan linnunpyydyksiä. Peni koiran apilanlehden muotoiset käpälien merkit kulkivat Jeanin jälkien perässä. Vajassa kuului Didier sahaavan halkoja.

— Eipä nyt ole lämmin liikkua ulkona…

Pakkanen oli todella pureva. Se tuntui tunkevan luihin ja ytimiin asti.

Minun täytyy nyt kuitenkin lähteä Bléréhen, selitteli Georgette. Täytyy ostaa kahvia, joka on ihan lopussa. Itsekseen hän mutisi:

— En ole viiteen päivään käynyt siellä.

Saanhan minä kyllä lainaksi lähempää, kylästä, tyttö huomautti ilkeän ilkkuva sävy äänessään.

Georgette avasi navetan oven. Siitä virtasi ulos lämmintä huurua, joka hyväillen kietoutui hänen ympärilleen. Hetken hän epäröi. Tiellä häntä epäilemättä palelisi. Mutta Vanlaertin tapaamisen kaiho vei voiton.

— Onpa minulla muutakin asiaa sinne, Georgette selitti.

— Tietysti, ja sellaista asiaa, jota ei kukaan muu voi toimittaa.

Vastaamatta mitään Georgette pistäytyi vajaan, otti pyöränsä ja lähti. Valkoisia lumiperhosia liihotteli yhä ilmassa tarttuen hänen poskiinsa ja huuliinsa. Avatessaan rautaportin hän tunsi kättään jäätävän. Tie oli tuskin näkyvissä, niin vahvalti oli lunta. Välttääkseen eksymästä ja kaatumasta hänen täytyi ajaa pyörällä autonpyörän raiteita pitkin.

Oikealla ja vasemmalla, niin kauas kuin silmä kantoi, hän ei nähnyt muuta kuin toivottoman yksitoikkoisia kinoksia. Tuttu maisema oli muuttunut oudoksi, vihamieliseksi. Se loi hänen sieluunsa ahdistusta, joka tuntui pahalta enteeltä. Tällainen oli myös nyttemmin hänen elämänsä, erämaa, jossa hän liikkui ypö yksin, ainoana lohdutuksena kielletty suhde Vanlaertiin.

Nuo kohtaamiset kävivät yhä vaikeammiksi. Lumi tosin katoaisi pian, mutta pitkä talvi oli edessä, taukoamattomat sateet, lokaiset tiet, lyhyet päivät ja kaiken päälliseksi Marian ja kyläläisten epäluulo ja aavistukset, jotka jonakin päivänä saapuisivat Didier'n korviin. Kaikki tämä alkoi painaa Georgetten mieltä. Pyörän ohjaustanko poltti hänen jäykkien sormiensa alla.

Tie tuntui hänestä tällä kertaa loppumattomalta. Ajaessaan pähkinäpuun ohi hän hipaisi sen riippuvaa oksaa, joka pudotti raskaan lumitaakkansa. Se tupsahti maahan kumeasti kuin kostea liinavaate. Samassa puusta lehahti lentoon peltovarisparvi, jotka vaakkuen painuivat pellolle päin eroten mustina pilkkuina valkeasta lumesta, synkkinä kuin paha enne. Kyyneleet vierivät Georgetten poskille pakkasen purressa, mutta kenties ne nousivat hänen sielunsa haikeuden syvyyksistä. Tällainen valheen täyttämä elämä ja olo oli hänelle niin outoa. Masentuneena hän ajatteli, että paras olisi hautautua lumeen ja odottaa kuoleman tuloa. Mutta tämä oli vain hetken heikkoutta. Hän oli liian terve sortuakseen masennuksen kouristukseen. Tie alkoi jo viettää laaksoon. Ennen pitkää hän saapui ensimmäisten talojen kohdalle. Katukäytävillä oli ovien edestä luotu lumi, vastaantulijoiden katseissa, jotka eivät häntä tunteneet, ei ilmennyt vihaa, vaan pikkukaupunkilaisten tylsyyttä ja välinpitämättömyyttä. Hän polki nyt lujemmin pyöräänsä päästäkseen pikemmin lämmittelemään rakastajansa syliin ja itkeäkseen ilmoille sydämensä tuskan.

Hän tapasi Vanlaertin pienen myymälän perällä ääneti tupakoimassa. Viisi päivää hän oli turhaan odottanut Georgettea, joka luuli, että hän valittaisi, niinkuin hän oli aikaisemmin usein tehnyt. Mutta sen sijaan hän vei Georgetten perähuoneeseen, ja suljettuaan oven hän heti virkkoi:

— Minut on sanottu irti.

Nuo sanat kuulostivat surullisilta himmeässä valossa, joka pääsi sisään musliiniuutimien lomitse. Irtisanominen tiesi sitä, että Vanlaertilla oli lähtö edessä. Bléréssähän oli vain yksi ainoa valimo.

Georgette ei huomannut edes riisua hartiahuivia, johon hän oli kääriytynyt, ravistaakseen pois lumen, joka oli siihen tarttunut, eikä ripustaa sitä kuivamaan keittiöön lieden eteen, niinkuin hänen oli ollut tapana tehdä sadepäivinä. Hän jäi seisomaan märkänä ja jäykkänä vilusta, tietoisuudessaan ajatus, että hänen jalkojensa eteen oli äkkiä auennut syvä kuilu, jonka pohjaan hän oli syöksynyt. Tällaista tapausta hän ei ollut osannut edeltä päin aavistaa eikä ollut tullut ajatelleeksi, että laittomat suhteet ovat sattuman varassa.

Peltovaristen näkeminen, toivottomaksi tekevä lumen paljous, paha aavistus, joka oli kouristanut hänen sydäntään — ne tiesivät siis tätä… Koko maailma hylkäsi hänet, niin sekin mies, joka sanoi rakastavansa häntä.

Vanlaert selitti:

— Valimon omistaja ei enää tahdo maksaa kappaleluvun mukaan. Hän sanoo, että liike kannattaa huonosti. Ansaitsin neljäkymmentä frangia. Hän tahtoi vähentää sen kahteenkymmeneenkahdeksaan. En suostunut siihen. Lähden hakemaan työtä muualta.

Georgette oli liikkumattomampi kuin kuvapatsas, vaaleampi kuin lumi, jota putoili ikkunaruutujen takana.

Silloin mies laski kätensä hänen olkapäälleen:

— Nainen, sinun täytyy tulla kanssani!

Hän katsoi Georgettea syvälle silmiin uhoten vilpitöntä ja rukoilevaa rakkautta. Hän siis yhä rakasti tuota kaunista naista. Hän tahtoi viedä hänet mukanansa välittämättä vastuunalaisuudesta, kuin ainakin työläinen, jolla ei ole muuta omaisuutta kuin kunakin päivänä ansaitsemansa palkka ja ilo harhailla mielin määrin maailmalla noudattaen yksistään päähänpistojaan. Sellaisia nuo valurit ovat kaikki, seikkailunhaluisia ja varmoja siitä, että he kaikkialta löytävät hyväpalkkaisen paikan sekä että he ovat vapaat lähtemään matkoihinsa, milloin haluavat. Vanlaert oli kuitenkin luonteeltaan rehellinen. Hän oli pikaisuudessaan päättänyt erota työstään valimosta, hän kun kiihkeästi halusi pitää Georgetten yksinomaan ja varmasti, eikä vain hetkellisesti tässä pienessä myymälän perähuoneessa, kun vielä tällaistenkin kohtaamisten toivossa oli usein pettynyt ja joutunut toveriensa hampaisiin. Hän oli tavallaan vilpitön ja mustasukkainen Didier'lle. Hän oli kyllästynyt siihen, että hänen mielitiettynsä oli toisen vaimo. Odotettuaan turhaan noina viitenä päivänä hän oli äkkiä tehnyt ratkaisevan päätöksen. Joko Georgette lähtisi hänen mukaansa, tai hän, Vanlaert hylkäisi tämän.

— Ansaitsen tarpeeksi kahdellekin, hän vakuutti lopuksi.

— Minä olen rikas! Synnynnäinen ylpeys nosti päätään Georgettessa.

Vanlaert sai kasvoillensa huolettoman ilmeen.

— Miehesi ei luovuta rahoja, enkä minä niitä kaipaakaan.

Suloinen tunne valui lievittävänä palsamina Georgetten runneltuun sydämeen. Huurre, joka äsken oli ollut kolkko ja kylmä, tuntui äkkiä kirkastuvan ja lämpenevän. Tuo belgialainen oli rohkea ja jalomielinen mies. Georgetten ajatukset eivät kantaneet niin pitkälle, että hän olisi osannut pelätä rakastajansa mahdollisesti kylmenevän hänelle tulevaisuudessa. Hän kallisti päänsä rakastetun miehen olkaa vasten tuntien ensi kertaa elämässään olevansa tyttö, aivan pikku tyttönen, joka tottelevaisena ja vahvemman turvaan luottaen täydellisesti antautuu tämän ohjattavaksi.

— Minne tahansa menetkin, minä lähden mukaasi! hän sanoi vain.

Kun ensi pelästyksen hetki oli ohi, Georgette oli perin tyytyväinen ja hyvillään, kun hän pääsisi eroon ylätasangolla asuvista ihmisistä, heidän häijyydestään ja juorujen ahdistelusta. Hän oli niin väsynyt, niin kyllästynyt kaikkeen, itseensäkin.

Kun Vanlaertinkin osaksi oli tullut samanlainen kohtalo, he rakentaisivat yhdessä itselleen kodin, vaikka laittomankin; mutta sehän ei ollut heidän syynsä! Siinä kodissa vallitsisi rakkaus, pelkkä rakkaus. Georgetten herkkä sydän takertui tähän toivoon. Ja tietäessään, että tämä nainen luopuisi hänen vuokseen tilastaan, miehestään ja lapsestaan suostuen taloudellisesti niukkaan elämään, antautuen vapaan suhteen sattumien varaan, Vanlaert tunsi mieltymyksensä häneen kasvavan ja itserakkautensa yltyvän, joka usein on rakkauden kannustimena.

He istuivat vieretysten vuoteen laidalla, sylityksin sisarusten tavoin, ja viettivät tämän kohtaamishetkensä punomalla tulevaisuuden tuumia. Tai oikeastaan Vanlaert yksin esitti aikeensa. Georgette ei puhunut mitään. Hän ei edes vaatinut mitään lupausta. Hän ei asettanut ehtoja. Hän suostui seuraamaan tuota valuria, samoin kuin oli mennyt naimisiin palvelijansa kanssa, yhtä järkähtämättä uskoen inhimillisten tunteiden vilpittömyyteen ja kestävyyteen. Ja hänen oli niin kiire toteuttaa tämä unelma, ettei hän olisi tahtonut enää palata Sublaines'iin lainkaan; varsinkaan hän ei tahtonut enää nähdä Didier'n nyrpeitä kasvoja. Mutta se oli kuitenkin välttämätöntä. Vanlaert sai hänet myöntämään sen. Valuri aikoi heti lähteä matkaan hakemaan muualta asuntoa ja työtä.

Ole huoleti, rakkaani! Ei sinun tarvitse odottaa kauan!

Pari viikkoa myöhemmin Georgette sopimuksen mukaan sai postikortin, jossa ei ollut allekirjoitusta. Se merkitsi sitä, että Vanlaert oli palannut Bléréhen. Georgetten oli määrä lähteä sinne ja heidän molempien poistua seudulta seuraavana päivänä ensimmäisessä aamujunassa.

Ei kukaan tiennyt mitään heidän tuumistaan.

IV

Vuosikausia puhuttiin kylässä Georgetten siveellisestä harha-askeleesta ja sydämen kovuudesta. Sillä mitäpä muutakaan se olisi voinut osoittaa kuin kovasydämisyyttä, että hän oli ollut niin harvinaisen kylmäverinen pakonsa kynnyksellä? Hän oli edellisenä päivänä suorittanut tavalliset askareensa ja istuutunut pöytään viimeiselle aterialle perheen keskuuteen ilmaisematta vähintäkään mielenliikutusta. Mutta tosiasiassa raastoivat hänen sisintään levottomuus ja ahdistus, ja vaikka ruumis konemaisesti suorittikin jokapäiväiset tehtävät, sielu vavahteli tietäen olevansa kuilun partaalla. Sillä Georgette Garou ei lähtenyt pois tietämättä ja tuntematta, miten koko menneisyys rynnisti häntä vastaan koettaen tehdä tyhjäksi hänen mielettömän aikeensa. Mutta taistelun kuumin hetki odotti yön tultua, jolloin hänen oli suoritettava viimeiset valmistuksensa.

Levätessään pimeässä silmät auki hän koetti mittailla sarastukseen kestävää aikaa. Oliko tämä aika laskettava minuuteissa vai tunneissa? Viimein hänen luomensa painuivat umpeen. Muutamaksi hetkeksi hän vaipui tajuttomaan horrokseen. Sitten hän taas kavahti hereille kolhaisten silmäteränsä pimeän läpitunkemattomaan seinään. Päivänkoittoon oli epäilemättä vielä pitkä aika Hänen vieressään nukkui Didier sikeästi. Lumi oli ollut maassa viikon ajan hidastuttaen toukojen tekoa, ja Didier oli viipynyt ulkona myöhäiseen yöhön. Hänen syvä ja säännöllinen hengityksensä oli ainoa ääni, joka voitti Georgetten korvissa pauhaavan veren kohinan. Turhaan hän odotti tuvasta kuuluvaksi kellon lyöntiä. Minuutteja tai tunteja kului vielä…

Äkkiä hän päätti nousta. Olihan parempi olla valmis ennen aikojaan kuin mahdollisesti myöhästyä kohtaamispaikalta. Hän nosti peitteen syrjään ja kohosi istualleen vuoteessa. Didier ei liikahtanutkaan. Georgettella nousi sydän kurkkuun… Lopulta hän harppasi uneen vaipuneen ruumiin yli, joka tukki häneltä tien, ja alkoi nopeasti pukeutua seisoen paljain jaloin kivilattialla ja pidättäen hengitystään, kun vaatteet kahisivat ja hän pimeässä vahingossa survaisi tuolia. Pukeuduttuaan hän otti jalkineensa toiseen käteensä ja hiipi, hapuillen toisella kädellä, makuuhuoneen ovea kohti. Mutta kun hänen sormensa koskettivat porsliinista ovenripaa, hänen lihaksensa kieltäytyivät tekemästä ratkaisevaa liikettä. Ahdistus jähmetytti hänet. Tällaista ei tämä luonnonlapsi ollut ennen kuunaan kokenut. Mikä häntä pidättikään?

Hän käännähti. Huone näytti tulvahtavan aaveita täyteen. Hänen arka nuoruutensa, hänen tulinen rakastumisensa kahdeksantoistavuotiaana, pienokainen, joka oli syntynyt näiden seinien sisällä. Ne vetivät häntä takaisin. Hän palasi niitä kohti.

— Jos jään tänne, hän sanoi niille, annatteko te minulle takaisin, mitä olen menettänyt?

Hänen silmänsä tottuivat pimeään, hän näki pyöreästä ikkunasta siivilöityvässä heikossa valossa häämöttävän miehensä varjokuvan. Oliko hän tarpeeksi rakastanut tuota Didier'tä? Oi! jos tuo mies vain olisi tahtonut, niin kuinka onnellisena Georgette olisikaan rakastanut häntä vanhuuden päiviin asti! Mutta tuo mies ei ollut tehnyt paljoakaan, vaikk'ei heidän välillään ollut liioin koskaan ollut kinaakaan. Ehkäpä siis hän, Georgette, oli rikkonut, koska kaikki heittivät häntä kivellä? Hän ponnisti kaiken sisäisen tarkkaavaisuutensa tutkiakseen itseään.

Tosin hän oli antautunut Cadet-seikkailuun, mutta sen hän oli tehnyt Garou muorin uhkauksesta ja tavallaan itse Didier'nkin pakotuksesta… Siveellisen elämän järkkyessä menneisyys astui hänen eteensä selvenneenä. Hän muisti varsin hyvin tuon lauseen, joka sai hänet tekemään päätöksensä, että hän turvautuisi päivätyöläiseen. Hänen muuten niin ahtaassa muistissaan oli varma sija tuolla lauseella:

»Naisten tehtävä on toki synnyttää lapsia!»

Hänen miehensä ärtyisä ääni kaikui vielä hänen korvissaan antaen epäsuoran käskyn:

»Hanki minulle hinnasta mistä tahansa välttämätön perillinen!»

Tämän ajatuksen suggeroimana hänessä oli herännyt tuuma: hän pyytäisi apua joltakulta toiselta! Jos hän oli käsittänyt miehensä sanat väärin, niin miksi tämä ei ollut nuhdellut häntä? Sopu palaa anteeksiannon jälkeen. Sitä vastoin vaikeneminen, Boutet'n ja naapurien solvauksien raukkamainen sietäminen…

Tuo vaikeneminen, tuo sietäminen oli sumentanut hänen rakkautensa. Jollei Didier kerran pitänyt häntä rikollisena, hänen velvollisuutensa oli puolustaa vaimoaan. Jos hän taas hyväksyi yleisen mielipiteen ja tunsi itsensä loukatuksi, hänen olisi pitänyt paeta puolisonsa talosta, jossa saman katon alla elivät avionrikkoja ja toisen isän lapsi. Didier'n kunnia olisi täten puhdistunut, ja Georgette olisi ammentanut äidinrakkaudesta, täydellisestä antaumuksesta lapsensa onnelle sekä sovituksen tarpeesta sen hyveen voiman, joka olisi turvannut hänet kiusauksilta. Sen sijaan Didier oli tarrautunut kiinni maahan, joka ei kuulunut hänelle, sietänyt kaikki solvaukset, hyväksynyt avioliiton ulkopuolella syntyneen lapsen ja liittynyt tähän halveksien häntä, Georgettea.

Mutta ajatellessaan tässä aviohuoneessa rakastajaansa nyt eron hetkellä hänestä tuntui, että lähtö tuon miehen luo oli ainoa rikkomus, josta häntä todella voitaisiin syyttää, hän kun suostui siihen syystä, jota langenneet naiset noudattavat. Se syy oli aistillinen himo, joka oli tyystin vailla velvollisuuden tunnetta.

Tänä omantunnon heräämishetkenä, odottavan eron puistattaessa Georgetten koko olemusta, hän vetosi haamuihin, jotka äsken olivat ilmestyneet pidättämään häntä.

»Mitä tehdä?»

Ne tulivat lähemmäksi, kietoivat hänet syleilyynsä.

»Jää tänne, Georgette!» ne kuuluivat sanovan. »Älä halveksi meidän kehoitustamme!»

Hänet valtasi äkkiä sellainen tarve, jota ovat tunteneet kaikki kunnialliset naiset ajatellessaan tuhoutunutta avioelämäänsä, kun menetettyjen, puhtaiden ilonaiheiden kaiho herää mielessä heidän seistessään viritetyn ansan edessä, tarve pyyhkiä pois kaikki, antaa kaikki anteeksi, unohtaa kaikki, aloittaa alusta.

Lisäksi hänestä tuntui mahdottomalta ja hänen ylpeyttään liiaksi loukkaavalta poistua talosta näin, yöllä, rikosten hetkenä, pahantekijän tavoin.

Sydän raadeltuna, epäröiden, surkeana hän istuutui tuolille oven viereen. Ja hän värjötti vilussa ja epävarmuudessa yhä pitäen kenkiään kädessään.

Aika riensi. Täytyi tehdä päätös. Vaistomaisesti hän kavahti pystyyn ja lähestyi vuodetta.

— Didier! hän sanoi, kumartuen tämän puoleen.

Hän mainitsi miestään nimeltä sydämensä pohjasta, koko entisen rakkautensa voimalla, joka tänä hetkenä palasi hänen mieleensä.

— Didier!

Hän ravisteli nukkujaa olkapäästä. Didier mutisi:

— Mitä nyt?

— Kuulehan, Didier!

Mies ei vastannut.

— Tahtoisin puhua kanssasi.

— Ei nyt. Huomenna sitten.

— Huomenna on liian myöhäistä.

Silloin Didier heräsi kokonaan, huomasi, että vaimo oli pystyssä vuoteen ääressä, ja vaistosi vaaraa.

— No? mikä nyt on hätänä? hän kysyi levottomana.

Hän höristi korviaan peläten, että vaimo lausuisi kammottavat sanat: Tuli on irti! Ja hän kohottautui vuoteessa valmiina syöksymään taloa pelastamaan.

Georgette vastasi yksinkertaisesti:

— Minä lähden pois.

Didier vajosi rauhoittuneena patjoille:

— Minne sitten?

Kun Georgette ei selittänyt lähemmin, mies alkoi aavistaa, miten asiat olivat. Hän ojensi kätensä ja tunnusteli Georgetten vaatteita, jotka eivät olleet karkeata työpuvun kangasta. Georgette ei estänyt tätä ajatellen, että mies jo muutenkin melkein ymmärsi. Sitten hän sanoi:

— Eihän tätä voi jatkua.

Ja äkkiä, muuttuneella äänellä, hän rukoili:

— Tule mukaan! Sublaines'issa kaikki halveksivat meitä. Sinä et enää koskaan puhu minulle. Olet riistänyt minulta lapseni. Olen huonommassa asemassa kuin tämän talon palvelijatar. Te kohtelette Mariaa paremmin kuin minua. Myydään maat ja mannut ja muutetaan asumaan muuanne! Unohdetaan kaikki ikävyydet! Jeankin unohtaa, ja sinä rupeat jälleen minun ystäväkseni.

Didier kuunteli tyrmistyneenä. Niinä kuutenatoista vuotena, jotka he olivat olleet naimisissa, Georgette ei kertaakaan ollut puhunut näin pitkälti.

— Sinä olet mieletön!

Mutta Georgette ei hellittänyt, vaan tahtoi puhua suunsa puhtaaksi.

— Ehkä tein väärin, kun menin Cadet'n luo. Sekö on saanut sinut katkeraksi minulle? Tiedät hyvin, miksi niin tein. Sinä et kyennyt saamaan lasta, ja isoäiti vaati vaatimalla perillistä.

— Sinä ikävystytät minua! Didier ärähti upottaen päänsä pielukseen.

— Miksi et ole sanonut mitään?… Jos olisit ottanut asian puheeksi, olisimme sopineet sen… En totisesti ollut siihen mieheen mieltynyt… ja itsehän sanoit, että naisten tehtävä on synnyttää lapsia. Etkö ehkä niin sanonut, voitko kieltää?… Minä muistan sen tarkoin, sillä sinä päivänä ymmärsin kyllä, mitä tarkoitit. Luuletko, että se oli minusta hauskaa? Mutta suostuin siihen tehdäkseni sinulle mieliksi, ja valitsin sen miehen, koska hän oli kyennyt saamaan neljätoista lasta. Hän tai joku toinen… yhdentekevää… Se oli inhoittavaa… Enhän rakastanut ketään muuta kuin sinua… Jollei Jean'ia olisi syntynyt, olisi François tätä nykyä tilan toisen puoliskon isäntänä.

Didier oli vaiti, ja Georgette vaistosi, että tuo vaikeneminen merkitsi kärsimättömyyttä ja vihamielisyyttä. Georgette lisäsi päästyään todistelunsa loppuun:

— En enää voi kestää tätä. Lähden pois.

Didier ärähti:

— Mene vain matkoihisi, jos niin tahdot!

Silloin Georgette teki viimeisen yrityksen. Palavasti halutessaan sovintoa hän lopulta syytti itseäänkin lievittääkseen miehensä syyllisyyttä:

— Sinä olet menetellyt väärin. Sinun ei olisi pitänyt antaa ihmisten solvaista minua, eikä sinun olisi pitänyt suostua ottamaan minulta Jean'ia, kun kuitenkin tiesit kaiken. Mutta minussakin on syytä. Jo puolen vuoden ajan olen seurustellut valurin kanssa.

Nyt Didier'lle selvisi kaikki: polkupyörä, silkkipuserot, liian tiheät käynnit Bléréssä, muutamat Marian säälivät katseet ja naapurien käyttäytyminen, jotka nyttemmin tervehtivät Didier'tä vakavasti. Hänet valtasi kuivakiskoisen, asioista perille päässeen mitättömän miehen ilkeä ilo. Hänen vaimonsa uskottomuus vapauttaisi hänet vanhasta suvaitsevaisuuden syytöksestä, joka niin kauan oli kiusannut häntä. Ja kun häntä, Didier'tä, ei voitu asettaa lailliseen syytteeseen, hän jäisi tilan ainoaksi omistajaksi.

— Luuletko, että minä siitä välitän?

— Jos päästät minut lähtemään, aion matkustaa pois saman valurin kanssa.

— Johan sanoin, etten välitä siitä rahtuakaan. Kaikkien tekosiesi jälkeen en totisesti tahdokaan, että jäät taloon. Onko tämä nyt jo sinulle tarpeeksi selvää puhetta?

Vuoteen rasahduksesta Georgette päätti, että Didier kääntyi selin häneen. Hän odotti hetkisen… Hiljaisuus laskeutui jälleen huoneeseen juhlallisena kuin ratkaisu. Georgettella oli yhä kengät kädessä.

No niin! Hänellä ei siis ollut muuta neuvoa kuin lähteä, ei enää vapaaehtoisesti, vaan tuon miehen pakottamana, joka lepäsi siinä Garou suvun vuoteessa, tuon entisen rengin häätämänä, jolle hän rakkaudesta haltioituneena oli antanut kaiken, lapsensakin!

Hän horjahti tuntien olevansa hylätty. Hän jätti heille morsiusseppeleensä, liinavaatteet, huonekalut, kaiken. Edellisenä iltana hän oli vain vaatepinkan alta vanhasta kaapista ottanut muutamia sinne piilottamiaan seteleitä. Hän tunnusteli, oliko hänen kukkaronsa taskussa. Sitten hän meni ovelle ja avasi sen tällä kertaa epäröimättä.

Tuvassa hän sytytti hiilloksesta pienen lampun ja kohotti sitä katsoakseen seinäkelloa. Seinälle loi hänen ojennettu käsivartensa jättiläisvarjon, joka tuntui merkitsevän kirousta. Hän tunsi kylmiä väreitä. Kello oli vasta viisi.

Hän asetti lampun pöydälle, jolta otti siihen unohtuneen leipäpalan alkaen konemaisesti syödä sitä. Sitten se putosi hänen kädestään. Hän riensi kalkilla sivuttuun käytävään ja pysähtyi ovelle. Sen takana nukkui Jean, Jean, hänen Jeaninsa, joka jälleen oli hänen pienokaisensa tuona suurena lähdön hetkenä. Pojan jättäminen mursi äidin sydämen. Hänen teki mielensä hakea turvaa ja pelastusta lapseltaan. Olihan hänelle oikeus riistää hänet Didier'ltä, aloittaa uusi elämä poikansa kanssa. Olihan poika hänen, yksinomaan hänen lapsensa! Mutta sinä hetkenä, jolloin hän aikoi astua tuohon huoneeseen, ilmeni hänelle armoton totuus: Jean ei enää ollut hänen kaulaansa kietoutunut pienokainen, jolle maailman meno oli tuntematonta. Hän tiesi olevansa Cadet'n poika, eikä hän voinut antaa sitä anteeksi eikä unohtaa.

»Syleile veljiäsi! Syleile veljiäsi!»

Hän näki edessään Jeaninsa pienet, häväistyksen runtelemat kasvot, muisti selvästi, miten poika oli kääntänyt pois silmänsä ja kuinka hän oli ollut täynnä vihan kaunaa, kun Georgette oli tarttunut hänen käteensä ja vetänyt hänet pois kuulemasta poikanulikoiden ilkeää ivaa. Sinä päivänä Jean Garou oli äidiltään mennyttä. Paheksuessaan arvotonta äitiään hän oli liittynyt Didier'hen. Poika ei suinkaan seuraisi äitiään, eikä laki antaisi häntä äidille. Tuon oven takana oli vain Jean Rousseau, vieras nuorukainen, vihamies, joka karkoittaisi hänet samoin kuin aviomieskin oli tehnyt.

Georgette palasi tupaan, pani kengät jalkaansa, kääri hartiahuivin ympärilleen ja leikkasi itselleen vielä palan leipää — Sublaines'in leipää, joka tuoksahti heinäkuun auringon paahtamalle punervalle nisutähkälle. Sitten hän avasi ulko-oven säpin ja astui pihalle. Tuima, kostea tuuli tuiversi häntä pimeässä. Taivas oli pilvessä. Himmeässä valossa, pilvien lomitse heijastuvassa kuutamossa, hän näki epämääräisinä häämöttävän edessään riihen, puutarha-aidan, pihan keskellä olevan kaivon. Tämä oli hänelle perin tuttu näky, joka nyt uinaili yön varjoissa ja joka ei enää koskaan näyttäytyisi hänelle päivän valossa.

Oven naristessa Georgetten sulkiessa sitä Peni koira haukahti. Mutta tunnettuaan emäntänsä se hyväili päällään hänen kättään. Silloin Georgette kumartui, ja ajatellessaan, ettei hänellä ollut ketään muuta, jota olisi hyvästellyt, hän tunsi kyynelten nousevan silmiinsä. Hän istuutui kylmälle kivikynnykselle ja itki katkerasti pää käsien varassa.

Kun hän oli niin yksin, niin hylätty, ainoana lohduttajanaan koira, ajatukseton eläin, joka hyväili hänen niskaansa lämpöisellä kuonollaan, hän tunsi hirvittävän syyllisyyden tunteen raatelevan sydäntään ja ylpeyttään. Olihan hänen, Georgetten, joka oli kaiken tämän omistanut ja menettänyt, raskasta noin syöksyä yöhön ja lähteä tuon kuljeksivan työläisen luo. Ja katkerana hän muisteli avioliittonsa päivänpaisteisia alkuaikoja. Silloin kaikki häntä kunnioittivat, jopa kadehtivatkin. Olihan hänen harvinaisessa onnessaan jotakin ärsyttävää, olihan hän Sublaines'in kaunein ja kunniallisin nainen, rikas omaisuudeltaan ja hyveiltään, kohtalon lempilapsi… Silloin oli äkkiä tullut tuo onnettomuus: lapseton avioliitto. Oliko se todella ollut niin suuri onnettomuus? Ehkä lapsi olisi vielä aikaa voittaen syntynyt. Äkkiä hän kohotti uurteisen otsansa. Syyllinen oli siinä hänen edessään, vähitellen paljastuen silmälle aamuhämärässä: Se oli maakamara! Se oli vaatinut kaikki uhraukset, se oli tuottanut kaiken häpeän, kaikki solvaukset.

Samassa kohosi muiston kätköistä Rolanden raikas kuva, hänen vaalea palmikkonsa, hellä kiintymyksensä ja epätoivonsa tuona onnettomana aamuna, joka oli pelottavassa määrin tämän aamun kaltainen ja jolloin Georgette itse oli valvoessaan Jean Garoun etua vaatinut, että nuo viattomat pienokaisparat karkoitettiin talosta.

»Anna minun jäädä tänne, äiti, anna minun jäädä!»

Miten tuon tunteellisen ja hellän tyttölapsen oli sitten käynyt? Ja mikä oli François'n kohtalo, kun hänet oli jälleen teljetty hoitolaan, hänen saatuaan kokea Garou muorin teeskenneltyä hellyyttä, äidinrakkauden suloa ja onnen harhaluuloa? Ja kaiken tuon vääryyden aiheuttaja oli Georgette, joka täten oli loppuiäkseen sälyttänyt hartioilleen julmuutensa sovittamattoman tunnonvaivojen taakan. Tämä oli ollut hänen suurin rikkomuksensa.

Voi! Noiden pienten lapsenkäsien, ristiin pantujen käsien, jotka rukoilivat armoa, hän oli antanut epätoivosta vaipua tarttumatta niihin, ja hänen korvissaan kaikui jälleen hirvittävän selvänä sydäntä viiltävä huuto:

»Anna minun jäädä tänne, äiti, anna minun jäädä!»

Sama huuto kohosi nyt Georgetten huulille: sama armoton kuurous oli vastauksena. Nyt oli maalla omistajansa, Didier piti sitä hallussaan Jean'in ansiosta. Garou muori lepäsi haudassaan tyytyväisenä, kun hänen tahtonsa oli täyttynyt. Ja Georgette, joka oli kaiken tämän hankkinut noille eläville, karkoitettiin pois. Maakamarakin karkoitti hänet luotaan, se kun ei enää tarvinnut häntä.

— Saastaista! katalaa! Georgette huudahti ääneen.

Hänen mielensä täytti inho. Hän ei enää rakastanut Sublaines'ia, ei enää Didier'tä. Hänen oma ylpeytensäkin oli kadonnut. Antautuessaan palvelemaan kaikkia noita ihmisiä, joiden tekoja ohjasi pelkkä oma etu, hän oli syössyt itsensä turmioon.

Ei siis muuta neuvoa kuin lähteä pois, koettaa unohtaa tai rakentaa itselleen uusi elämän perusta. Sarastus voimistui, vaikka oli vielä yön harmaiden usvien verhossa mutta ennen pitkää elämä heräisi talossa. Jos hän vielä viipyisi, hänet yllätettäisiin siinä. Vanlaert odotti…

Mutta täytyikö hänen lähteä kokonaan ilman hyvästijättöä, saamatta evääksi keneltäkään »onnea matkalle!» hänen, joka oli koko olemuksensa juurilla kiinni tässä talossa, tässä seudussa, nyt kun hän lähti taivaltamaan hirvittävää tuntematonta ja lain suojan ulkopuolella olevaa rakkautta kohti? Hän tarvitsi jotakin tukea, jotakin turvaa. Hän tarvitsi jonkinlaista anteeksiantamusta ja tuntemattoman voiman ymmärtämystä…

Kaukana, näköpiirin rajalla, kohosi varjoista jykevä kirkontorni, sama vanha torni, jonka juurella monet synnit oli anteeksi saatu, monet huolet huojentuneet, monet kyynelet kuivuneet. Tuntui siltä, kuin se olisi puhjennut puhumaan kehoittaen tuota ankaran ahdistuksen valtaan joutunutta naista turvautumaan rukouksen lohdutukseen.

Georgette oli jo portilla, avasi sen ja alkoi hienosti tihuuttavassa sateessa rientää kirkolle.

Hän avasi oven ja meni sisälle. Kirkko oli tyhjä. Tuona hetkenä pappi oli kääntyneenä tyhjiin penkkiriveihin päin, kädet levitettyinä, yläpuolellaan kolme sytytettyä vahakynttilää. Nuo molemmat ihmiset katsoivat toisiinsa, nainen silmät täynnä haikeata surua, pappi katseessaan ääretön, osaaottava hyvyys. Georgette polvistui kivilaatoille alttarin eteen.

Ja pappi rukoili hehkuvasti tuon onnettoman, hänen mielestään syvälle vajonneen naisen puolesta:

»Tiesinhän, hyvä Jumala, että hän palaisi luoksesi!»

Kun hän taas kääntyi, nainen oli kadonnut.

Georgette kiiruhti pyörällään syntiä ja Vanlaertia kohti. Ylätasangon pureva, vinha viima tuiversi hänen hartioitaan. Mutta hänen yksinkertainen sielunsa oli rauhoittunut.

Hänen hahmonsa suli kokoon mutkaisella tiellä. Lopulta näkyi pelkkä tumma piste, joka sekin katosi.

Alhaalla rinteen juurella hän kohtasi Vanlaertin, joka tuli kärsimättömänä ja levottomana häntä vastaan.

— Joudu! Joudu! Saatamme myöhästyä junasta.

He huomasivat, että uskollinen Peni koira oli salaa seurannut emäntäänsä. Saadakseen eläinparan eroamaan heistä heidän täytyi heittää sitä kivellä. Mutta kun pakenevan koiran ulvonta oli kadonnut metsikköön, Georgette tunsi, että hänen menneisyytensä oli lopullisesti hylännyt hänet ja että hän jätti tuolle tielle sydämensä kivitettynä, murjottuna.

V

— Tiedätkö, missä äitisi on? Didier kysyi Jean'ilta.

Jean tuli ulos huoneestaan vielä lopetellen pukeutumistaan työvaatteisiinsa. Poika pudisti päätään välinpitämättömästi.

Palvelijatar, joka vaistosi jotakin tavatonta, hääri heidän ympärillään.

Didier toisti kysymyksensä:

— Missä emäntä on?

— En minä tiedä, vastasi palvelijatar. Noustuani huomasin, että oven säppi oli avattu ja portti jätetty raolleen. Luulin, että te olitte lähtenyt töihin.

Hän jatkoi:

— Penikään ei ole kotona.

Didier pistäytyi pihalla.

— Polkupyörä ei ole paikoillaan vajassa, hän ilmoitti palatessaan tupaan.

Tyttö irvisti ilkkuen. Häväistysjutun käryä oli ilmassa. Didier meni makuuhuoneeseen. Hetken kuluttua hän palasi pureskellen viiksiään.

— Äitisi on lähtenyt matkoihinsa, hän sanoi armottomasti Jean'ille.
Eikä hän palaa. Hän on ottanut mukaansa kaapista kaikki rahat.

Silloin palvelijatar rohkaistui puhumaan:

— Jos hän todella on lähtenyt tiehensä, hän on mennyt sen belgialaisen valurin kanssa, jota hän kävi tapaamassa myymälän emännän, Paulinen, luona harva se päivä… Koko kylä puhui siitä… Teillä, isäntä, yksin ei ollut vihiä asiasta. Enkä minä uskaltanut puhua…

Poika alkoi itkeä. Koko lapsuudesta kasaantunut katkera nöyryytys purkautui esiin, ja siihen yhtyi suru, ettei hänellä enää ollut äitiä, sekä pelko, että isäpuoli käyttäisi tilaisuutta hyväkseen karkoittaakseen hänet talosta.

* * * * *

Jo aamupäivällä koko kylä sai tietää, mitä oli tapahtunut; poika oli itkenyt ja Didier istunut tunnin ajan pöydän ääressä, pää käsien varassa vastaamatta palvelijataren valitteluihin, joiden lomaan tämä pisti kaikki isännälle tuntemattomat jutut ja juorut.

Maria oli muun muassa sanonut:

— Yhdessä suhteessa on teille molemmille parempi näin. Ihmiset nauroivat nähdessään hänen ajaa hurahduttavan polkupyörällään. Parasta oli, että hän iäksi päiviksi pyörähti tiehensä. Onhan teillä nyt rauhallisempi olo talossa, kun ilma on puhdistunut.

Hän lisäsi muistaen salaisen toiveen, jota jo kauan oli tuudittanut mielensä kätkyessä:

— Eipä teidän tarvitse mennä varsin pitkälle löytääksenne taloon emännän, joka on tuota entistä parempi!

* * * * *

Kylän naiset eivät löytäneet kyllin räikeitä sanoja mustatakseen äitiä, joka oli hylännyt lapsensa. Jopa häntä sanottiin varkaaksi, kun hän oli vienyt mukanaan omia rahojaan. Hylättyä aviomiestä taas surkuteltiin, hänen niskoilleen kun nyt oli kokonaan jäänyt maan viljeleminen ja huolenpito Cadet'n pojasta. Häntä ylistettiin siitä, ettei hän ollut kohdistanut vihaansa poikaan. Päin vastoin hänen kerrottiin lyöneen poikaa olalle sanoen:

— Älä itke, poikaseni! Olenhan minä luonasi ja turvanasi!

Jopa hänen sanottiin jalomielisyydessään menneen niin pitkälle, ettei kärsinyt puhuttavan pahaa Georgettesta:

— Hän on onneton nainen. Jättäkää hänet rauhaan!

Maria puolestaan pani parastaan kuvatakseen synkin värein entistä, emäntäänsä ja maalatakseen mitä kauneimmassa valaistuksessa isäpuolen ja pojan menettelyn.

— Kyllä se meidän miehinen isäntäväkemme on kelpo väkeä! Poika lempeä kuin tyttö. Isäntä… miesten parhaita. Ajatella, ettei hän sallinut heittää tunkiolle sen lutkan morsiusseppelettä! Mukamas pomeranssinkukkia! Rikkaruohoseppelettä hänen olisi pitänyt pitää hääpäivänään. Minua vain ei saada uskomaan, ettei hän juossut miesten perässä jo ennen naimisiin menoaan. Sen tähden hän meni vaimoksi rengilleen. Eihän kukaan muu olisi hänestä huolinut.

Georgetten ansioluetteloa Maria vielä lisäsi huomauttamalla, ettei sellainen ihminen tietystikään lähettänyt entiseen kotiinsa kirjettä. Tuo luonnoton äiti ei edes kirjoittanut pojalleen. Maria sen kyllä tietäisi, jos hän olisi kirjoittanut.

Mutta viisi kuukautta myöhemmin Georgettelta tuli kirje. Siinä ei ollut ainoatakaan katumuksen sanaa. Didier piti muutoin tarkoin salassa sen sisällyksen. Huolellisesti tarkastettuaan, että huoneen ovet ja ikkunat olivat kiinni, hän luki sen ja sanoi Jean'ille:

— Äidiltäsi on tullut kirje.

Poika luki sen hitaasti, tarkkaavasti kahteen kertaan. Se ei sisältänyt yhtään ystävällistä sanaa hänelle. Hänen nimeänsäkään ei ollut siinä mainittu. Georgette pyysi siinä vain, että hänelle lähetettäisiin hänen vaaleanpunainen untuvapeitteensä, ja tarjosi Didier'lle avioeroa.

Entinen palvelija alleviivasi kynnellä viimemainitun lauseen.

— En minä vaadi avioeroa. Ymmärrätkö? Hän, äitisi, on syyllinen. En minä ole tehnyt hänelle mitään pahaa enkä ole käskenyt häntä pois talosta.

Pojan vaietessa Didier kävi levottomaksi. Olihan Jean joka tapauksessa Georgetten poika. Ja isäpuoli tahtoi, esittäessään puolustustaan, saada laillisen perillisen puolelleen. Hän toisti:

— En minä vaadi avioeroa. Eikä se olisi hyvä sinulle. Herra ties mitä seurauksia siitä olisi; tarkoitan, mihin toimenpiteisiin äitisi voisi sitten ryhtyä. Ja sitten sinun olisi pakko elää heidän kanssaan, totella tuota miestä ja elää palvelijan asemassa.

Jean punastui, ja Didier jatkoi:

— He ehkä riistäisivät sinut puti puhtaaksi. Et ole vielä täysi-ikäinen. Avioerotapauksessa oikeus joskus vaatii omaisuuden myytäväksi. Olen nähnyt sellaista. Ja kun myynti on tapahtunut, maa luisuu pois käsistäsi. Jos se taas jää minun huostaani, minä säilytän sen sinulle. Ethän siis jätä minua? Maa on oikeastaan sinun. Päätämme kaikesta yhdessä.

Jean ei vieläkään sanonut halaistua sanaa. Hän kuunteli tuijottaen kirjeeseen.

— No? Mitä sinä nyt ajattelet? Kun meitä nyt on vain kaksi, täytyy yhdessä sopia asioista.

— On kai paras lähettää hänelle untuvapeite, Jean arveli.

— No lähetetään, jos niin tahdot, Didier myönsi.

— Eikä se muutoin enää ole häävi, poika lisäsi.

Ilon välke kiilui Didier'n silmissä.

— Ja mitähän sille muuten kirjoittaisi? Minun kirjoittamiseni käy kankeasti. Enhän ole käynyt koulua. Kirjoita sinä, niin minä panen nimeni alle. Lisäksi pelkään sanojani, jos ne joutuvat oikeuden eteen. Ole siis varuillasi, poika!

— Ehkä on varminta, ettemme kirjoita mitään, poika päätteli.

Didier totesi nyt, että Cadet'n ja Georgetten pojasta oli tullut hänen poikansa ja että he vast'edes kulkisivat käsi kädessä.

Maria, joka oli haaveillut emännän paikkaa, mutta joka olisi tyytynyt emännöitsijänkin asemaan, pantiin pois palveluksesta. Lehmät myytiin. Kylältä otettiin silloin tällöin vanhoja naisia suorittamaan välttämättömiä askareita. Isäpuoli ja poika valmistivat itse ruokansa. He elivät kitsaasti käyttäen maan tuotteista vain sen verran, kuin juuri tarvitsivat välttämättömäksi ravinnokseen. Muut tuotteet, vilja ja oljetkin, vaihdettiin seteleihin, joiden korot huolellisesti talletettiin sen päivän varalle, jolloin sanoma Georgetten kuolemasta vapauttaisi heidät mahdollisen oikeudenkäynnin ja anastuksen pelosta.

VI

Pappi ajatteli:

Missä oletkaan, Georgette Garou? Onkohan tuo kuljeksiva Vanlaert voinut olla sinulle uskollinen? Vai onko hän yks' kaks' hävinnyt teille tietymättömille kyllästyneenä kuihtuneeseen kauneuteesi ja yksitotiseen olemukseesi?

Ehkä olet joutunut toisen miehen syliin, joka vuorostaan on sinut hylännyt. Ehkä olet lopulta vajonnut julkisen naisen kurjuuteen suurkaupunkien laitamilla.

Kuvittelen, että olet monesti itkenyt, varsinkin alkuaikoina. Olen varma siitä, että usein olet ajatellut kotikylääsi Sublaines'ia, ja että kaupungin ummehtuneessa ja löyhkäävässä ilmassa olet ikävöinyt tämän ylätasangon puhtaita tuulahduksia. Toisinaan koetat kaiketi avaruudesta löytää sen katon suunnan, jonka alla synnyit, sen vanhan kirkontornin huipun, josta hääkellosi kerran kaikuivat. Mutta kuinka polttava kotikaihosi liekin, tiedän, että samettiset kulmakarvasi itsepintaisesti rypistyvät ja ettet koskaan palaa. Sinussa on liiaksi ylpeyttä, kannat liiaksi kaunaa niitä kohtaan, jotka ensimmäisinä paljastivat sinulle inhimillisen rumuuden.

Elämä on hyvin rumaa, Georgette Garou, ja me kaikki — harvoja poikkeuksia lukuunottamatta — olemme rumia. Mutta sinä et ole luonnostasi ruma, sinussa ei ollut alun perin toisten rumuutta, joka on olemukseltaan ahneutta, itsekyyttä ja tinkimistä tunteiden eheydestä. Ja jos olet vajonnut syvällekin, sielusi on alati pystyssä, yksinkertaisena, karaistuneena, kuin jos se olisi veistetty Sublaines'in kivestä. —

Tähän tapaan ajatteli kylän kirkkoherra, lempeä mehiläisten hoitaja, pyhä mies, jonka asioiden arviointi oli yksinkertaisen teeskentelemätöntä ja vilpitöntä, palatessaan pappilaansa Sublaines'in määrin seurassa, jonka hän oli kohdannut tiellä. Tämä tapahtui viiden vuoden kuluttua Georgetten paosta.

Oli sellainen surunvoittoisen kaunis hetki, jolloin aurinko vaipuu illan rauhallisiin usviin, jolloin ihmismieli tuntee olevansa lähempänä totuutta, maa on vaipumaisillaan yön helmaan eikä maailmasta tunnu olevan näkyvissä muuta kuin ääretön kullanhohtoinen taivaankupu, tuo onnen kaukainen valkama, minne saavutaan vapautuneina ihmisolentojen raskaista huolista ja kaikesta, mikä erottaa heidät toisistaan. Otsa valon kirkastamana ihminen kasvaa silloin suureksi vapautuneena oman itsensä raskaasta taakasta.

Pappi ja määri astelivat vieretysten vaihtaen harvakseen muutaman jokapäiväisen sanan. Pappi haltioitui toivon haaveilusta katsellessaan taivasta. Toinen taas loi katseensa avaroille viljavainioille, joille illan varjot levittivät pehmeää verhoaan, ja uneksi oman onnellisuutensa aiheuttajista: runsaasta sadosta, vaimostaan, lapsistaan…

Heidän kuljettuaan näin kotvan aikaa ilmestyi heidän eteensä tielle kaksi miehenhahmoa, jotka matkan päässä tulivat heitä vastaan. Molemmat miehet olivat samankokoiset, samalla tavoin pukeutuneet, ja heidän astuntansakin oli samanlaista. He tervehtivät kirkkoherraa ja määriä samanlaisin elein, ja heidän sinisissä silmissään oli samanlainen kaihtava ilme. Määri totesi vanhemmassa ja nuoressa miehessä niin paljon yhdennäköisyyttä, ettei hän heidän ohi mentyään malttanut olla huomauttamatta:

— Hän on kenties sittenkin tuon Didier Rousseaun poika!

Pappi ei sanonut tähän mitään. Kohtaus multavallien välisellä tiellä, jonka hän oli joutunut näkemään kulkiessaan ohi rippikoululapsineen, oli ilmi elävänä, inhoittavana ja kammottavana hänen edessään. Mutta saattoihan Jean silti olla Didier'n poika. Jumala sen asian vain täysin varmasti tiesi. Hetken vaiettuaan hän kysyi:

— Entä hänen vaimonsa…? Tiedetäänkö, minne hän on joutunut?

Toinen, jolle sielujen huolto oli myös uskottu tavallaan, vaikkakin maallisessa merkityksessä, ja jolla oli jonkin verran oikeutta tuntea heidän elämäänsä, vastasi:

— Olen koettanut ottaa siitä selvää, mutta asia näyttää olevan läpitunkematon ja tutkimaton. Sanotaan, että Didier Rousseau tuntee vaimonsa olinpaikan, vaikkei hiisku siitä kenellekään. Sanotaan hänen joskus lähettävän hänelle rahojakin. Yksinkertaisintahan olisi pyytää vaimoa palaamaan kotiin. Mutta Didier pelkäisi sitä. Tosiasiassa on Georgette maan omistaja. Didier pelkää avioeroa, tila voisi silloin luisua hänen käsistään. Ehkäpä poika sittenkin on Cadet'n lapsi. Aikoinaan puhuttiin asiasta paljonkin, Hoettiin, että Didier itse olisi ajanut vaimonsa Cadet'n syliin.

He saapuivat kylään. Pappi erosi äkkiä kävelytoveristaan.

— Annetaan kuolleiden haudata kuolleensa!

Ja kohottaen leveälieristä hattuaan hän lisäsi: — Näkemiin, herra määri!

Pappi alkoi astella nopein askelin. Mutta hän ei mennyt pappilaan. Hän otti taskustaan ison avaimen, avasi kirkon oven ja lukitsi sen jälkeensä. Alttari uinaili rauhaisassa varjossa. Tuosta rauhasta kohosi jumalaisia ajatuksia, jotka voittivat inhimillisen viisauden. Kristuksen syvät opetukset tuntuivat liitelevän ilmassa sielunpaimenta vastaan.

Värisevin huulin pappi polvistui ison kastemaljan eteen, samaan paikkaan, missä hän oli nähnyt Georgetten seisovan epätoivo kasvoillaan lähtöaamuna. Siis mies itse oli pakottanut vaimonsa syöksymään synnin helmaan! Olisihan vaimo voinut vastustaa, mutta hän oli noudattanut miehensä tahtoa. Ja päälle päätteeksi tuo aviomies lähetti rahoja avionrikkojalle!

Pappi loi silmänsä alttarille päin. Hän haki evankeliumista lohdutusta ja enteellisiä osviittoja ja mutisi: »Ja minä sanon teille, että tuomiopäivänä viimeiset tulevat ensimmäisiksi, ja ensimmäiset viimeisiksi. Suuret synnintekijät ovat Herran oikealla puolella, ja ne, joita ihmiset ylistävät, sovittavat liekeissä syntejä, joita ovat saaneet toiset tekemään… Kuule, Vapahtajani, joka annoit anteeksi avionrikkojalle, minä uskon vahvasti että tämä vaimoparka ansaitsee laupeutesi!»

Ja hän jatkoi palavaa rukoustaan sulkien siihen Didier'n ja
Garou-muorivainajankin.

Mutta hän ei arvellut rukouksen riittävän, vaan rupesi hakemaan vaatimattomasta ja puutteenalaisesta elämästään jotakin, minkä hän olisi voinut tarjota kieltäymyksen uhriksi Herralle, jotta hänet havaittaisiin mahdolliseksi rukoilemaan noiden poloisten puolesta. Epäilemättä hän löysikin köyhästä elämästään jotakin sellaista, sillä hän nousi lohduttautuneena nöyrästä rukoilevasta asennostaan.

* * * * *

Tästä on jo kulunut vuosia. Jean on suorittanut asevelvollisuutensa. Hän on palannut isäpuolensa luo. Hän ei puhu mitään naimisiinmenostaan. Kirkkoherra Cruchet on käynyt vanhaksi. Hänen hiuksensa ovat ihan valkeat. Jo monta vuotta sitten hän seurakuntalaistensa ihmeeksi irroitti radioantennin kirkontornista. Kuuluisa auto ei enää ole vajassa. Romukauppias on vienyt sen pois. Puhuttiin yhteen aikaan, että pappi ajatteli lentokoneen valmistamista. Mutta ehkä siinä ei ollut perää. Ainakin hän myi pajansa ja jakoi rahat köyhille.

Georgette ei ole palannut. Hänet on unohdettu. Ei kukaan enää puhu hänestä.

Mutta minä, joka tunsin hänet ja jolle oli suotu tilaisuus luoda silmäys hänen sielunsa uumeniin, minä, joka olen kertonut hänen tarinansa, sikäli kuin sivullinen on voinut tuntea tapahtumia, en koskaan voi unohtaa häntä. Hän on aina sisäisen katseeni edessä sellaisena, jollaisena näin hänet hääiltana hänen astellessaan Sublaines'in tomuisella tiellä, käsi entisen palvelijansa kainalossa, ylpeämpänä ja säteilevämpänä kuin kuningatar.

Rakkauden hahmoa ei usein kohtaa niin ilmi elävänä. Tuona iltahetkenä näin sen kasvoista kasvoihin ja tunnen vieläkin, miten se häikäisi silmäni.

Mutta missä olet nyt, Georgette Garou?

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SUURIN RIKKOMUS ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- TOINEN OSA

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI

- KOLMAS OSA

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE