Man-saaren tuomari
Author: Sir Hall Caine; Ville Hynynen
Date: 2026-03-28T00:00:00+00:00
Keywords: Isle of Man -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Man-saaren tuomari

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Man-saaren tuomari

Author: Sir Hall Caine

Ville Hynynen

Release date: March 28, 2026 [eBook #78311]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1920

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78311

Credits: Juhani Kärkkäinen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MAN-SAAREN TUOMARI ***

MAN-SAAREN TUOMARI

Kirj.

Hall Caine

Englanninkielestä suomentanut

Ville Hynynen

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1920.

»Mitä se ihmistä auttaisi, vaikka hän voittaisi koko maailman ja saisi sielullensa vahingon.»

SISÄLLYS:

I. Kaksi poikaa.
II. Poika ja tyttö.
III. Mies ja nainen.
IV. Mies ja vaimo.
V. Mies ja mies.
VI. Mies ja Jumala.

Ensimmäinen osa.

KAKSI POIKAA.

I.

Vanha tuomari Christian, Ballawhainen omistaja, oli kova mies — ainakin ulkonaisesti. Rauta-Christianiksi häntä yleisesti nimitettiinkin ja ihmisten oli tapana sanoa: »Varokaa joutumasta sen rautakouran kynsiin.» Mutta voiman ohessa hänen luonteessaan oli myös ylevyyden leima. Pohjaltaan hän ei ollut kylmä, vaikka häntä halutti jääkuoreen sulkeutua. Tulta hänessä oli kylläkin, vaikka kätkössä, ja sillä hän yksinäisyydessä lämmitti vanhaa sydäntänsä, verhoten itsensä jäätävällä ilmakehällä suojaksi ympäristöänsä vastaan. Hän oli kuoreensa sulkeutuva sielu. Vain sisään murtautumalla voitiin päästä hänen tunteittensa pimeään kammioon, mutta ken sen oli tehnyt, oli paljastanut hänen alastomuutensa, ja hänen kanssaan katkaisi hän ikipäiviksi kaikki välit. Näin oli käynyt hänen poikansa, Philipin isän.

Hänellä oli kaksi poikaa. Vanhempi oli luonteeltaan tulinen ja raju, noita huimapäitä, jotka syöksyvät päistikkaa perikatoon, elleivät heitä pidätä kireät ohjakset. Tuomari oli nimittänyt tämän pojan Tuomas Wilsoniksi sen hurskaan pyhimyksen muistoksi, joka muinoin oli ollut saaren piispana. Tuomarin virka Man-saarella ei koskaan ole ollut perinnöllinen eikä koskaan voi siksi tullakaan, mutta Ballawhainen Christianit olivat yhtä kaikki olleet tuomareina kuuden sukupolven aikana, ja vanha Rauta-Christian otaksui Tuomas Wilsonin tulevan hänen seuraajakseen. Asia oli kuitenkin epävarma, sillä virkamiesnimityksessä otettiin huomioon enemmän ansiot kuin sukuperä, ja siksi vanhus määräsi poikansa ensin opiskelemaan lakitiedettä Englannissa ja sitten käytännölliseen virantoimitukseen Man-saarella. Nuori lakimies ei ollut täysin toteuttanut isänsä toiveita. Englannissa oleskellessaan hän oli omaksunut uudenaikaisia, vanhalle tuomarille perin vastenmielisiä mielipiteitä. Hän oli saanut uuden käsityksen omaisuuden jaosta, uudet ajatukset naisesta ja avioliitosta, uudet teoriat uskonnosta, sanalla sanoen hän ei ollut välttänyt niitä kareja, jotka tuntemattomilla vesillä sattuvat nuoren purjehtijan tielle eikä tuomari vanhus ollut se laivanrakentaja, joka pystyi tekemään aluksen notkeaksi vahingoittamatta sitä. Englantilaisia lehtiä lukiessaan tuomari oli jonkun verran tutustunut näihin katsantotapoihin. Ne vaikuttivat melkein kammottavasti hänen kotoisessa yksinäisyydessä toimineeseen mielikuvitukseensa, jotenkin samaan tapaan kuin pahe vaikuttaa puhdassydämiseen, nuhteettomasti vaeltavaan ihmiseen. Ja ennen kaikkea olivat nämä mielipiteet tuntuneet hänestä niin kaukaisilta, vuorten ja merten takaisilta, etäällä häämöttäviltä, kuten Sodoma ja Gomorra, ja tuomiotaan odottavilta kuten nekin. Ja nyt ne äkkiä olivat saavuttaneet hänet, tunkeutuneet hänen oman kurkihirtensä alle.

»Luulenpa», virkkoi hän, merkitsevästi poikaansa silmäillen, »että oppipoika on nykyjään mielestäsi yhtä viisas kuin hänen mestarinsa.»

»Ei», kuului vakava vastaus, »kyllä hän tavallisesti on paljon viisaampi.»

Rauta-Christian muutti testamenttinsa. Vanhemmalle pojalleen antoi hän vain elinkautisen eläkkeen Ballawhainen tilan tuloista. »Se poika saattaa tehdä vaikka mitä», tuumi hän ja varustautui seurauksia vastaan. Hän toimi sisäisen pakon painostamana, hän oli häpeissään, mutta ei voinut olla sitä tekemättä — sisukas vanhus rupesi kantamaan kaunaa poikaansa kohtaan.

Tuomarin molemmat pojat muistuttivat pikarin ulkopintaa ja sisustaa, ja pikari oli tuomari itse. Pojista oli vanhempi, Tuomas Wilson, perinyt isänsä sisäisen tulen ja lempeyden, nuorempi, Peter, taas oli osakseen saanut vanhuksen pinnalla näkyvän jään ja raudan. Peter oli pienikasvuinen, melkein vaivainen, hartiat miltei sipasivat toisiaan sisäänpainuneen rinnan kohdalla, ja sääret notkuivat ryhdittöminä hänen liikkuessaan. Karu oli luonto ollut häntä kohtaan, mutta paljon suopeammin ei hänen isänsäkään häntä kohdellut. Mihinkään ammattiin ei häntä oltu kasvatettu, ja hänen perintöosuutensa oli oleva vain veljen maksettavaksi määrätty vuotuinen raha-erä Ballawhainen tuloista. Hänen puheensa oli katkeraa, hänen äänensä kylmä, harvoin hän nauroi, eikä kukaan ollut nähnyt hänen itkevän. Luonto oli monessa suhteessa pidellyt häntä kovakouraisesti.

Paitsi näitä poikia kuului tuomari Christianin perheeseen, hänen mielestään tosin vain kuin sattumalta, vielä nuori tyttökin, tuomarin ainoan, varhaisessa miehuudeniässä kuolleen veljen tytär. Arragonian Charlotan muistoksi oli hänelle annettu nimeksi Ann Charlotte de la Trémouille, sillä Christianin suvussakin oli hitunen tuota kaikille ihmisille ominaista sankari-ihailua. Tällä serkulla oli kauniit silmät, herkkäpiirteinen suu ja hyvin ujosteleva luonne. Vieno lempeä ilmapiiri ympäröi häntä alati ja hänen olennossaan väikkyi jonkinlainen värähtelevä iloisuus laaksonpohjassa leikittelevien auringonsäteitten lailla. Kahdentoista vuotiaana hän oli kadottanut äitinsä, ja hän oli kasvanut setänsä talossa miesten ja poikain parissa.

Eräänä päivänä Peter pyysi saada puhutella tuomaria kahden kesken. Häpeissään, mutta yhtäkaikki kerskaillen omasta tarkkanäköisyydestään hän kertoi jutun veljestään ja eräästä tytöstä. Hänen nimensä oli Mona Crellin. Hän asui Ballure Housessa, kukkulalla puoli englannin penikulmaa Ramseysta etelään päin, ja hänen isänsä oli entinen merikapteeni Billy Ballure nimeltään, kaupungin juomaveikkojen paras kestitoveri.

Seurasi kova melu ja hälinä ja Rauta-Christian kutsutti poikansa luokseen.

»Mitä minä kuulen?» huusi hän iskien silmänsä Tuomakseen. »Vai nainen? Siihenkö siis suuri oppisi on sinut saanut, häh? Ole varoillasi, poika, ole varoillasi! En salli, että poikani käyttäytyy häpeällisesti. Ulos talosta hänet ajan sinä päivänä, jona sellaista tapahtuu.»

Tuomas ponnisteli lujasti pysyäkseen rauhallisena.

»Mitä tarkoitat?», sanoi hän. »Kuka on käyttäytynyt häpeällisesti, jos suvaitset sanoa?»

»Kuka on käyttäytynyt häpeällisesti?» matki tuomari pilkallisesti piipittäen. Sitten hän karjasi: »Niin, se joka kunniattomasti menettelee tyttö-raukkaa kohtaan — se käyttäytyy häpeällisesti. Joko nyt puhuin kyllin selvästi?»

»Liiankin selvästi», vastasi nuori mies. »Mutta kuka niin on tehnyt? En ainakaan minä.»

»Sitten ovat asiat, vieläkin hullummin. Sanoinko hullummin? Niin juuri, hullummin, paljon hullummin! Kuuletko mitä sanon? Hullummin! Sinä juoksentelet ja hääräilet Balluressa ja uskottelet tytölle hassutuksia. Mutta siihen minä en suostu. Sitä vartenko sinut lähetin Englantiin? Hävetä sinun pitäisi! Pysy alallasi, poika, pysy alallasi! Köyhä tyttö on köyhä tyttö, ja tuomari on tuomari.»

»Niin kyllä», virkkoi Tuomas äkkiä tulistuen, »ja mies on mies. Mitä häpeään tulee, niin en huoli hävetä sellaista, mikä ei ole hävettävää. Ja rehelliset aikomukseni todistaa parhaiten se seikka, että aion naida tytön.»

»Mitä? Mitä sinä aiot? Kuulinko — —». Vanha tuomari käänsi oikean korvansa poikaansa kohti ja nuori mies toisti uhkauksensa.

Isä saattoi olla huoleti! Ei hänen aikomuksensa ollut ketään tyttö-raukkaa pettää. Häntä eivät joutavat ennakkoluulot estäneet.

Vanha Rauta-Christian mykistyi hämmästyksestä. Hän huohotti, hän tuijotti, hän änkytti ja kaiken lopuksi syyti katkeria syytöksiä pojallensa.

»Mitä? Vai vaimosi? Sinunko vaimosi? Se homsu! Se heilakka! Se — ja lisäksi tuon juopporallin, tuon vanhan kipparin, tuon raakasuisen kerskurin tytär — tuo — — Ja sinä aiot siis omin käsin sitoa hirttonuoran kaulaasi! Niin juuri, hirttonuoran kaulaasi. Ja minun pitäisi seisoa vieressä sitä katselemassa! Ei, ei! Ei, minä sanon, ei!»

Nuori mies koetti vielä pitää puoliansa, mutta hänen sanansa hukkuivat isän räyhääviin huutoihin.

»Vai aiot sinä sittenkin. Niinkö? No niin, silloin ei sinulla ole muuta kattoa pääsi päällä kuin hattusi. Pistä se päähäsi — pistä se päähäsi!»

»Sitä ei minulle tarvitse kahdesti sanoa, isä.»

»Matkaasi siis — pötki naikkosesi — letukkasi luo! Jumala estäköön minua nostamasta kättäni poikaani vastaan!»

Vanhus kohotti nyrkkiänsä, mutta hänen poikansa oli jo hyökännyt ulos huoneesta. Tuomari ei ollut ainoa, joka pelkäsi nostavansa kättänsä omaa lihaansa ja vertansa vastaan.

»Seis! Tule takaisin, senkin houkkio. Etkö kuule? En ole vielä puhunut loppuun. Pysähdy, senkin tuittupää, pysähdy! Etkö malta kuulla loppuun, mitä minulla on sanottavaa? Tule takaisin! Tuomas Wilson, tule takaisin, poika! Tuomasi Tuomas! Tom! Missä hän on? Mihin poika joutui?»

Vanha Rauta-Christian oli avopäin kiirehtinyt tietä pitkin poikaansa
huudellen, kunnes hän oli aivan käheä, mutta nuori mies oli kadonnut.
Silloin hän verkalleen palasi takaisin harmaat hapset tuulessa liehuen.
Ulkonaisesti hän oli pelkkää rautaa, sisäisesti vain isä.

Sinä päivänä muutti tuomari toisen kerran testamenttinsa ja teki vanhemman poikansa perinnöttömäksi.

II.

Isän kuoltua Peter otti haltuunsa Ballawhainen tilan, mutta hän ei ollut lakimies, ja Christianien tuomarilinja oli katkennut.

Tuomas Wilson Christian oli sillä välin viivyttelemättä mennyt naimisiin Mona Crellinin kanssa. Hän rakasti tyttöä, mutta tämän tietämättömyys oli häntä peloittanut, samoin — huolimatta hänen periaatteistaan — heidän yhteiskunnallisen asemansa erilaisuus, ja hän oli jo puolittain päättänyt luopua hänestä, kun isän kiivaat soimaukset olivat sytyttäneet hänen vihansa ja kannustaneet hänen rohkeuttansa. Niin pian kuin he olivat joutuneet naimisiin, hänelle selvisi, minkä hinnan hän oli maksanut vaimostaan. Onni ei voinut seurata sellaista alkua. Hän oli katkaissut kaikki vanhat siteet voidakseen solmia siteen, joka oli vievä hänet perikatoon. Rikkaat eivät enää huolineet hänestä ja köyhät kadottivat kunnioituksensa häntä kohtaan.

»Kerrassaan säädytöntähän tuo on», sanottiin. »Niinhän se on kuin sokea sokeata taluttaisi», arvelivat toiset.

Ja mikäli hänen yhteiskunnallinen arvonsa aleni ihmisten silmissä, sikäli väheni myöskin luottamus hänen lakimies toimintaansa. Hänen mielensä masentui ja hänen kunnianhimonsa katosi. Filosofia ei nyt ollut hänelle suureksikaan avuksi, sillä se ei ollut missään arvossa niillä markkinoilla, jonne hän sen vei. Niinpä hän päivä päivältä vaipui yhä syvemmälle harhautuneen elämän pohjattomaan liejuun.

Vaimosta ei vastoinkäymisissä ollut apua. Hän oli kauniskasvoinen, mutta ryhditön, hyvin turhamainen, sekä älyltään heikonlainen. Rakastajana oli hänen miehensä häntä miellyttänyt, mutta hänen nähdessään, ettei hänen avioliittonsa herättänytkään kenenkään kateutta, tyytymättömyys alkoi saada valtaa hänessä. Ja ennen pitkää hän jo mielessään kuvitteli joutuneensa kovan kohtalon alaiseksi. Hän valitteli alinomaa. Kaikki ihmiset kohtelivat häntä, ikäänkuin hän olisi aiheuttanut miehensä onnettomuuden.

Mies rakasti häntä yhä, mutta aikaa myöten hän alkoi halveksia vaimoansa. Kun ratkaiseva hyppäys oli suoritettu, oli hän ylpeillyt siitä, että oli uskaltanut seurata jaloa vaistoa. Hän ei ainakaan aikonut saattaa kunnon tyttöä häpeään siksi, että tämä mahdollisesti saattoi olla esteenä hänen virkamenestykselleen. Mutta Mona Crellin ei ollut koskaan ollut selvillä siitä, minkä uhrauksen Tuomas Christian oli tehnyt hänen tähtensä. Hän ei näyttänyt käsittävän, että hänen miehestään olisi voinut tulla saaren merkitsevimpiä miehiä, ellei hän olisi kuunnellut rakkauden ja kunnian ääntä. Vaimon tietämättömyys oli surkuteltava ja Christian häpesi sitä. Saadessaan osakseen muiden halveksumisen hän oli oppinut itsekin halveksimaan itseänsä.

Vanha merikarhu kuoli äkkiä eräillä markkinoilla juopottelujensa seurauksista ja aviopuolisot saivat nyt periä Balluren talon siihen kuuluvine maa-alueineen ja kiinteimistöineen. Heidän keskinäinen suhteensa ei siitä parantunut. Nyt oli vaimo perheen elättäjä, ja hän oli kyllä tietoinen siitä, että osat olivat vaihtuneet. Eräänä päivänä, kun miehen sukulaiset olivat kadulla kohdelleet häntä loukkaavasti, hän koetti lääkitä kirvelevää turhamaisuuttaan muistuttamalla miehelleen, että hänen oli nyt kiittäminen häntä ja hänen isäänsä kaikesta hyvästä, mitä hän tässä maailmassa nautti.

Mutta sittenkin mies rakasti häntä edelleen. Eikä Mona alussa ollutkaan mikään syvälle vajonnut olento. Aika ajoin hän oli iloinen ja pirteä, ja milloin äreä tuuli ei ollut pahimmillaan, oli hän toimelias ja vikkelä. Koti oli sievä ja hauska. Vain yksi seikka karkoitti miehen pois sieltä, mutta se seikka olikin kaikkein pahin. Yhtäkaikki elettiin talossa onnellisiakin hetkiä.

Heille syntyi lapsi, poika, jolle annettiin nimeksi Philip. Hänestä tuli heidän välisen suhteensa lopun alku, se rautatuki, joka, vanhempia samalla haavaa yhdisti ja erotti. Poikaa nähdessään isä muisteli vastoinkäymisiään ja äitiä kaivelutti hänen muistaessaan pettyneitä toiveitaan. Poikahan oli oikeastaan Ballawhainen todellinen perillinen, mutta isän syyn takia hän oli kadottanut perintönsä, eikä hänellä ollut mitään.

Philipistä tuli aikaa myöten rakastettava lapsi. Hän oli lempeä ja avomielinen, ystävällinen, jalomielinen, jopa tavallaan suurpiirteinenkin luonteeltaan. Eräänä päivänä isä istui puutarhassa ruohikolla kasvavan suuren fuksiapuun alla katselemassa, miten hänen vaaleatukkainen pikku poikansa heitteli keilaa käytävällä, seuranaan pari suurta poikaa, jotka hän oli viekoitellut maantieltä pihalle, sekä läheisempi leikkitoveri, pieni, avojalka Peter, joka asui suuren kaivon luona olevassa tuvassa. Alussa Philip hävisi ja isot pojat pistivät mielihyvästä ähkien voitot taskuunsa. Sitten Philip voitti ja pieni kiharapäinen Peter tuli aivan putipuhtaaksi nyljetyksi ja hänen suupielensä alkoivat nytkähdellä. Silloin Philip keskeytti pelin, käänsi päänsä sivulle, näytti tuumivan ja virkkoi sitten reippaasti: »Peterillä oli paha onni, annetaan hänen koettaa kerta vielä.»

Isän kurkkua kouristi ja hän läksi sisään äidin luo ja sanoi: »Minusta tuntuu — ehkä hyvinkin erehdyn — mutta minusta tuntuu, ettei meidän poikamme ole toisten poikain kaltainen. Mitä sinä arvelet? Naurettavaako? No niin, saattaa olla, saattaa olla! Sinusta hän on kuten muutkin. Ehkäpä, ehkäpä!»

Mutta sydämensä salaisimmassa sopukassa Tuomas Wilson Christian, murtunut mies, juurineen irti temmattu puu, mutaan ja liejuun vajonnut alus, alkoi hautoa rakasta toivetta. Poika tulisi voittamaan uudelleen kaiken sen, minkä isä oli kadottanut! Hän oli lahjakas ja hänestä oli tuleva lakimies; luonto oli anteliaasti suonut hänelle moninaisia taipumuksia, ja niitä oli edelleen kehitettävä; lisäksi oli lapsella kauniit kasvot, joita kaikkien täytyi rakastaa, oikeuden tuntoa sekä olennossaan säteilevän iloisuuden kaikkivoittavaa voimaa. Saaren tuomariksiko? Miksikä ei? Ballawhainen isännäksi? Kukapa tietäisi? Ehkäpä Man-saaren miehistä suurimmaksi, jaloimmaksi, mahtavimmaksi! Herra yksin tietää! Mutta — kävi miten kävi — poika oli pelastettava niistä vaaroista, jotka olivat tuhonneet isän onnen. Rakkaus? Se olkoon sallittu vain siinä tapauksessa, että siihen liittyy kunnioitusta — ei koskaan ulkopuolella omien piirien. Siihen oli saari liian pieni. Kadotettujen vaivoja kärsi se, joka rakasti ja halveksi samalla haavaa.

Näissä haaveissa eläen alkoi poloinen kiusaantua ja ärtyä kaikista hyväilyistä ja puheista, joita äiti kohdisti poikaan. Vaimon sivistymätön puhetapa kelpasi kyllä hänelle itselle, miehelle, ja hänen ylen kiihkeät hyväilynsä, milloin hän sattui olemaan hellämielisellä tuulella, olivat toisinaan hänelle mieleenkin, mutta niiden ei pitänyt saada alentaa poikaa.

Vaimo ei voinut seurata hänen ajatustensa korkeata lentoa, mutta hän ei ollut hidas tulkitsemaan sitä ilmaisutapaa, mihin se milloinkin pukeutui. Opettihan mies poikaa halveksimaan häntä. Sitä hän ei olisi hänestä uskonut — ei tottakaan. Mutta niinhän aina käy, kun kunnollinen, halpasäätyinen tyttö joutuu naimisiin hienolle herralle. Häntä kohdellaan kuin mitäkin lunttua, vaikkei herra itse tee muuta kuin istuu kädet ristissä ja antaa toisen raataa puolestaan. Hävytöntä! Oikeinhan tässä täytyy itkeä!

Tällaisina kateuden purkaushetkinä oli hänen tapana härnätä miehen köyhyyttä, ilkkua hänen joutilaisuuttansa ja soimata häntä siitä, että poika ilmeisesti rakasti enemmän isäänsä. Heidän kahden kesken ollessaan mies saattoi kärsivällisesti sen kestää, mutta Philipin läsnäollessa sanat muuttuivat hänelle myrkkyjuomaksi, tuntui kuin olisi häntä skorpioneilla ruoskittu.

»Mene tiehesi, poju, mene», hän toisinaan kuiskasi työntäen pojan pois huoneesta.

»Ei», kirkui vaimo, »pysy paikallasi, että saat nähdä minkämoinen mies isäsi on.»

Ja isä mutisi: »Ehkäpä hän myös näkee, minkälainen nainen hänen äitinsä on.»

Mutta kun Mona oli puhunut suunsa puhtaaksi ja pojan oli ollut pakko kuunnella loppuun hänen puhetulvansa, mies painoi otsansa pöydänkulmaan voihkien ja kyyneliin puhjeten. Silloin vaimo äkkiä muuttui, heittäytyi hänen kaulaansa, suuteli häntä ja itki. Hänen hellyydenpurkauksiaan oli yhtä vaikeata välttää kuin hänen solvaisujaan. Tuomas rakasti vaimoansa kaikesta huolimatta. Sehän juuri oli katkerinta hänen onnettomuudessaan. Ellei hän olisi häntä rakastanut, olisi hän tietenkin voinut irtautua taakastaan ja tulla uudelleen vapaaksi ja itsenäiseksi mieheksi. Ja niinpä hän teki sovinnon ja suuteli taas vaimoansa. Molemmat he sitten suutelivat poikaa, sulivat helliksi ja lopulta he tulivat iloisiksikin.

Philip oli vain lapsi, mutta hän älysi vanhempainsa keskinäiset suhteet ja omalla tavallaan hän käsitti kaiken. Isäänsä hän rakasti enemmän, mutta ei hän äitiänsäkään kammonut. Tämä oli melkein aina hellä hänelle, vaikka olikin mustasukkainen ja toisinaan hyvinkin ärtyinen isän pojalle osoittamasta suuresta rakkaudesta. Mutta nuo usein uudistuvat torat olivat ikäänkuin ruoskaniskuja, jotka jättivät hänen ruumiiseensa arpia. Hänen pieni vuoteensa oli vanhempain makuuhuoneessa, ja iltaisin hänen oli tapana piiloutua peitteeseensä ikäänkuin ruumiillista tuskaa peläten.

Ihminen ei voi kauaa taistella itseänsä vastaan. Tämä sitkeä vihollinen pääsee lopultakin voitolle. Philipin ollessa kuuden vuoden vanha hänen isänsä makasi kuolinvuoteellaan. Näihin aikoihin oli vaimo alkanut juoda, ja vähitellen oli hän luisumistaan luisunut alaspäin, niin että hän nyt oli syvälle vajonnut nainen. Joitakin lieventäviä syitä voisi hänenkin edukseen esittää. Hän oli pettynyt elämänsä suureen unelmaan nähden, hän oli niittänyt ylenkatsetta, missä oli luullut saavansa ihailua osakseen. Hän oli turhamainen eikä voinut kantaa vastoinkäymisiä, eikä hänessä itsessään ollut mitään syvää rakkauden lähdettä, mistä ammentaa, kun ylpeyden suoni oli juossut kuiviin. Jos hänen miehensä olisi ollut hiukan osaaottavampi häntä kohtaan, niin asiat olisivat ehkä luonnistuneet hiukan paremmin. Mutta Tuomas oli vain rakastanut häntä ja hävennyt hänen tähtensä. Ja nyt — hänen maatessaan siinä kuolinvuoteellaan — hänen rakkautensa alkoi huveta ja häpeä muuttua kammoksi.

Öisin hän nukkui huonosti ja usein hänen ummistaessaan silmänsä sorisi hänen korvissaan lakkaamatta ilkkuvia ja soimaavia ääniä.

»Poikasi!» huusivat ne. »Mitähän hänestä on tuleva? Unelmasi! Uljaat toiveesi! Tuomari! Ballawhaine! Taivas tietää mitä kaikkea! Sinä lähdet poikasi luota; kuka hänet kasvattaa? Äitikö? Mahdotonta!»

Vihdoin viimein valju toivonsäde tunkeutui yön unettoman kamppailijan luo, ja hänen mielensä keventyi.

»Minä juttelen pojalle», mietti hän. »Minä kerron hänelle oman tarinani salaamatta mitään. Niin, minäpä kerron hänelle omasta isästänikin, — maatkoon Herran rauhassa tuo ankara, vanha mies — ankara, mutta oikeamielinen.»

Pian tulikin sopiva tilaisuus. Oli myöhäinen ilta, hyvin myöhäinen. Vaimo nukkui kohmelossaan jossain alakerrassa ja poikanen, ikänsä viattomuudessa ja tiedottomuudessa käsittämättä lähestyvän, juhlallisen hetken enteitä, hääräili toimeliaana huoneessa hyvin tietäen, että hänen olisi jo oltava vuoteessa.

»Minä valvon, jotta voisin hoitaa sinua, isä», sanoi poika.

Isä huokasi vastaukseksi.

»Älä huolehdi, isä. Kyllä minä sinusta huolen pidän.» Isän huokaus muuttui voihkinaksi.

»Jos haluat jotain, niin huuda minua; ymmärräthän, isä?»

Ja poika puikahti näkyvistä kuin valonsäde. Hetken kuluttua hän ilmestyi jälleen äkkiä kuin aamunsarastus. Vapisevassa pikku kädessään hän piteli lääkkeeksi määrättyä kamomilli- ja unikonsiemenlientä sisältävää kannua.

»Unikonsiemeniä, isä! Unikonsiemenet ovat hyviä, usko pois, isä.»

»Mikset ole nukkumassa lapsi?» sanoi isä. »Tottahan olet väsyksissä.»

»En ole väsyksissä, isä. Äsken olin hiukan uninen, mutta kun haistelin unikonsiemeniä, niin uni sai kyytinsä. Ne ovat niin terveellisiä.»

Pieni valkopää oli jälleen katoamaisillaan, mutta isä kutsui hänet luokseen.

»Tule tänne, poikaseni.»

Lapsi astui vuoteen luo, ja isä pujotti hyväillen sormensa hänen pitkiin kultasuortuviinsa.

»Luuletko, Philip, että kahdenkymmenen, kolmenkymmenen, neljänkymmenen vuoden kuluttua, kun olet jo aika mies, — oikein iso mies, luuletko, että silloin muistat, mitä nyt sanon sinulle?»

»Kyllä, kyllä, isä, jos se on jotain tärkeätä, ja tottahan sinä muistutat minua, jos unohtaisin, eikös niin, isä?»

Isä pudisti päätänsä. »Silloin en enää ole täällä, pilttiseni. Minä lähden pois — —.»

»Lähdetkö pois, isä? Saanko tulla kanssasi?»

»Kunpa voisitkin tulla, poikaseni. Niin kyllä, melkeinpä sitä toivoisin.»

»Sittenhän varmaankin otat minut mukaasi! Voi kuinka hauskaa, isä.» Ja poika alkoi loikkia ja tanssia, ryömiä nelinkontin ja hyppiä harakkaa pitkin laattiaa.

Isä vajosi huohottaen takaisin tyynylleen. Turhaa! Turhaa! Mitä tässä auttoi puhuminen? Lasta odotti elämä, häntä kuolema. Heillä ei ollut mitään yhteistä pohjaa, he puhuivat eri kieltä. Ja sitä paitsi, miten saattaisi hän sallia lapsen viattoman sielun nähdä hänen oman murtuneen sydämensä saastutettuun ja raadeltuun kammioon.

»Et ymmärrä minua, Philip. Tarkoitan, että minä poistun elämästä — kuolen. Niin, rakkaani, ja ellen jättäisi sinua tänne, niin kuolisin mielelläni. Minä olen hukannut elämäni, Philip. Kun tulevaisuudessa kuulet isästäsi puhuttavan, niin sinua hävettää. Ehkäpä olet silloin jo unohtanut senkin, että hän oli hyvä isä sinulle — minkälainen muuten lienee, ollutkin — sillä hän rakasti sinua hellästi. Minun on taivuttava Jumalan tahtoon; kunhan vain voisin toivoa, että sinä mieheksi tultuasi uudistat manalle menneen isäsi hyvän nimen. Philip, mikä on — älä itke, rakas lapsi. Kas niin, kas niin, suutele isää. Ei puhuta enää siitä asiasta. Ehk'ei niin käykään, vaikka isä sellaista sanoi. Ehkäpä ei. Riisuhan nyt yltäsi ja pujahda vuoteeseesi, ennenkuin äiti tulee. Kas siinä on yöpaitasi, vuoteen jalkapäässä. Vai on se nappeja vailla? Vähät siitä — vuoteeseen vain. Kas niin, nyt olet kiltti poika.»

Mahdotonta, mahdotonta! Ja ehkäpä tarpeetontakin. Kuka tietää. Poikanen saattaisi halki elämänsä muistaa, mitä hän tällä hetkellä oli nähnyt ja kuullut, vaikka olikin niin pieni. Jonakin päivänä se oli hänelle selviävä. Näin lohdutteli isä itseään. Nuo nöyryyttävät torat, jotka usein polttoraudan tavalla olivat raadelleet hänen sydäntänsä — noiden vastenmielisten kohtausten muistot soivat hänelle nyt jonkinlaista katkeraa lievitystä.

Sillä välin oli lapsi kömpinyt vuoteeseensa, josta vähän aikaa kuului tukahutettua nyyhkyttelemistä. Puolitiessä unien sumumaahan, hän kavahti äkkiä istualleen huutaen: »Hyvää yötä, isä», ja isä vastasi:

»Hyvää yötä.»

Kolmen tienoissa seuraavana aamuna talossa oli kova touhu. Palvelija juoksi portaita ylös ja alas ja emäntä mitteli hätääntyneenä käsiään väännellen sairashuoneen laattiaa, ja hoki hokemistaan, ikäänkuin asia nyt vasta olisi hänelle valjennut: »Hyvänen aika, hän kuolee! Miksei sitä ole ennen minulle sanottu.»

Kuolevan silmät etsivät lapsen pientä vuodetta. »Philip», virkkoi hän. Poika nostettiin yöpuvussaan vuoteeltaan ja kannettiin isän viereen. Tämä ojensi hapuilevat käsivartensa lasta kohti ja sulki vielä unen pöpperössä haukottelevan pienokaisen syliinsä. Nyt tointui äitikin hämmästyksensä huumauksesta ja rajuihin nyyhkytyksiin puhjeten heittäytyi miehensä rinnoille ja suuteli häntä suutelemistaan.

Tällä kertaa ei hyväilyihin tullut vastausta. Kuoleva oli onneton, sillä hän ajatteli vaimoansa ja lastansa. Toisinaan hän yritti puhutella Philipiä, mutta sanat hukkuivat lempeään tolkuttomaan mutinaan, toisinaan hän tuijotti jäykin, ilmeettömin katsein vaimoonsa ja painoi sitten poikaa lujemmin rintaansa vasten, ikäänkuin peläten menettävänsä hänet. Pimeä hetki tuli, ja hän piteli yhä poikaa sylissään. Lopulta lapsi oli vapautettava kuolemankamppauksessa olevan isänsä puristuksesta.

Yön synkeys oli jo hälvennyt ja uusi päivä alkoi valjeta. Katonräystäiltä kuului varpusten viserrystä ja nousuvesi, joka nyt oli matalimmillaan, vyöryi lahden hietikolle pauhaten. Jäljestäpäin Philip muisti äitinsä itkeneen niin hillittömästi, että häntä oli peloittanut; kun poika oli saanut vaatteet yllensä, hän vei hänet kerallaan alakertaan, missä he söivät aamiaista auringon pilkistäessä sisään akuttimien takaa.

Äidin ei sallittu pimittää poikansa elämää. Hän vaipui yhä syvemmälle juoppouden paheeseen; viikkokausiin hän ei liikkunut ulkona, istui vain aamusta iltaan takan ääressä lasia kallistellen. Tämä hillitön juominen vaikutti aivoihinkin, ja alinomaa hän kuvitteli näkevänsä aaveita. Päästäkseen eroon niistä, jotka harhailivat hänen miehensä kuolinhuoneessa, hän nukkui öisin arkihuoneen sohvalla, ja eräänä aamuna hänet löydettiin kuolleena suullaan lattialla maaten vuoteensa vieressä.

Silloin Philipin isän serkku, jota poika oli tottunut sanomaan Nan-tädiksi, muutti Ballure Houseen kasvattamaan häntä. Pojan isä oli ollut hänen rakkain serkkunsa ja Tuomas oli kuolemaansa saakka pysynyt hänen sankarinaan huolimatta kaikesta, mitä oli tapahtunut. Syvä, salainen hellyys, niin arka, että hän tuskin itsekään oli täysin tietoinen siitä, oli Tuomaan ja Monan kurjan yhteiselämän aikanakin lakkaamatta kytenyt hänen sydämessään. Vanhan tuomarin kuoltua hänen toinen serkkunsa Peter oli mennyt naimisiin ja jättänyt hänet oman onnensa nojaan. Mutta hän oli aina ollut kuin eräät salomaan yrtit, joiden sanotaan muserrettuina ja tallattuina suloisimmin tuoksuvan. Philipin isä oli ollut hänen sankarinsa, hänen kadonnut ystävänsä, hänen lempensä, ja Philip oli isänsä poika.

III.

Pieni takkutukka, mustapäinen, paljasjalka Pete, jonka nuttu oli selästä halki muistuttaen hihallisia liivejä ja jonka housuissa oli reikä siinä kohdassa takapuolta, mistä pikku paidan olisi pitänyt pilkistää näkyviin, oli oikeastaan Peter Quilliam nimeltään ja Peter Christianin äpäräpoika. Niihin aikoihin, jolloin tämä tunnontarkka nuorukainen ryhtyi vaanimaan Balluressa olevan vanhemman veljensä toimia, hän huomasi soveliaaksi tehdä havaintojaan läheisen olkikattoisen mökin ulkopuolella kasvavan pensasaidan aukosta. Mökissä asui kaksi henkeä, isä ja tytär — Tom Quilliam, joka tavallisesti kulki Mustan Tomin nimellä sekä Bridget Quilliam, jolle annettiin nimeksi Bridget Musta Tom.

Mies oli lyhytrakenteinen ja karkeatekoinen, hänellä oli tavattoman suuri, alati auki ammottava suu viallisine, tupakan mustuttamine hampaineen. Tyttöä pidettiin yleisesti hupsuna, hän oli suurikasvuinen, isosilmäinen, muuten aika sievän näköinen, typeräjärkinen hupsu. Musta Tom oli ammatiltaan katonpaikkuri ja olkihattunsa reiästä törröttävine hiuksineen vaelteli hän ympäri saarta työtä etsimässä. Siinä toimessa hän joutui oleskelemaan poissa kotoa päiväkausia ja tällöin Peter Christian moittiessaan veljensä siveyskäsitteiden puutetta sai tilaisuuden tyydyttää omia halujaan.

Lapsen synnyttyä eivät isä eikä tytär esittäneet minkäänlaisia vaatimuksia isälle. Man-saaren punnan seteleissä maksoi Peter Christian edelliselle kaksikymmentä puntaa ja jälkimmäiselle kahdeksankymmentä puntaa. Paikkakunnan pojat töhrivät oven merkiksi, että talo oli häväisty, ja siihen se juttu päättyi.

Tyttö suoritti hiljaisesti »kirkkorangaistuksensa». Yhden huomautuksen hän yhtäkaikki teki. Ballawhainen Christian neidiltä hän oli saanut lainaksi lakanan, johon oli verhoutunut kirkossa, ja kun hän palautti sen, arveli tämä hyvä, lempeämielinen lady, että hänen täytyi lausua hänelle parisen vakavaa sanaa.

»Mitähän sinä oikein mietit, Bridget», virkkoi hän juhlallisesti, »kun viime sunnuntaina koko seurakunnan edessä seisoit siinä Bellan ja Lizan kanssa?» — sinä päivänä oli nimittäin kaksi muuta Magdalenaa Bridgetin ohella kärsinyt rangaistuksensa.

»Nähkääs, neiti», tuumi tyttö, »minä ajattelin, ettei heillä kummallakaan ollut niin hienoa ja vahvoista lakanaa kuin minulla. Oikein minua olisi hävettänyt näyttäytyä mokomissa rievuissa kuin heillä oli.»

Typerä Bridget tosin oli, mutta yhtäkaikki todisti kaksi seikkaa muutakin. Hän ompeli kahdeksankymmentä rasvaista seteliänsä vanhaan sukan varteen, ompeli sukan sänkynsä patjaan ja kastatti poikansa Peteriksi. Rahojen piti säästyä hänen lapselleen siinä tapauksessa, ettei hän jaksaisi elää ja itse kasvattaa sitä, ja nimi annettiin lapselle hänen arvelunsa mukaan ilmoittamaan, kenen lapsi oli, sanokoot sitten laki ja perkele siitä, mitä sanovat.

Sen jälkeen hän elätti itseänsä ja lastansa käymällä päivätöissä, hän kitki ja istutti perunoita ja teki muita peltotöitä kuivalla säällä kuuden pencen ja joka säällä neljän pencen päiväpalkasta. Hän olisi kylläkin voinut olla vastuksena Ballawhainen perilliselle, mutta häntä ei haluttanut. Mainittu herrasmies peri maatilan, valittiin Ramseyn kaupungin edustajaksi Man-saaren eduskuntaan, nai Nessy Tauhmanin, rikkaan oluenpanijan tyttären ja tuli toisenkin pojan isäksi. Tällä kannalla olivat asiat laaksossa olevassa hovissa Bridgetin ja hänen pienen Petensä syödessä silliä ja perunoita sekä kauraryynipuuroa olkikattoisessa majassaan.

Peten varhaisimmat muistot liittyivät poikaan, joka asui kauniissa valkoisessa talossa, niissä oli suuri fuksia siinä, missä tie kaartui rotkoon johtavalle sillalle. Poika oli Philip Christian, puolta vuotta häntä vanhempi, vaikka muutamaa tuumaa lyhempi. Hänellä oli liehuvat keltaiset hiukset ja rusottavat posket ja musta samettipuku polvihousuilleen. Peter jumaloi häntä, pysytteli aina hänen lähettyvillään, totteli häntä kuin pieni koira ja ihaili häntä viisauden, hyvyyden ja uljuuden perikuvana..

Hänen varhaisin muistonsa Philipistä oli, että hän oli pimeässä nukkunut hänen vieressään hiljaa ja kokoonkyyristyneenä pienessä, kapeassa rautaristikkoisessa sängyssä ja että hän aamulla herätessään oli nauraen hypännyt laattialle vuoteesta. Philipin isä — pitkä, kalpea herrasmies, joka ei koskaan nauranut, joskus vain hymähti — oli edellisenä iltana tavannut hänet maantiellä odottamassa äitiänsä, joka ei vielä ollut palannut ulkotöistään. Takkatulta tuvassa ei saanut sytyttää ennen äidin tuloa ja sillä välin Peter koetti juoksemalla ja hyppimällä pysytellä lämpimänä ja unohtaa nälkänsä.

Toinen muisto Philipistä oli, että he yhdessä olivat astuskelleet ympäri vierashuonetta — jonka paksuilla matoilla hänen paljaat jalkansa olivat liikkuneet kuulumattomin askelin — Philipin näyttäessä hänelle seinillä riippuvia tauluja ja selittäessä niiden merkitystä. Erästä kuvaa pääkalloa ja ristiä pitelevästä evankelista Johanneksesta esitti tämä tuikea ja totuudessa pysyvä opas ryöväriksi, joka murhasi uhrinsa ja nylki heidän pääkallonsa tikarilla, jonka kahva oli ristin muotoinen. Sen jälkeen olivat muistot Philipistä ja hänestä itsestään, kuten kaksi yhteen sulautuvaa auringonsädettä.

Philip oli ihastunut hurjien seikkailukirjojen lukemiseen. Tällaisia vaillinaisia ja töhrittyjä kirjoja hän löysi vanhan, metallisiloisen ja kahdella etulukolla suljetun kirstun pohjalta. Kirstu oli sataman puoleisessa huoneessa, jota hänen isoisänsä, vanha merikarhu, oli käyttänyt makuuhuoneenaan. Toisinaan oli Philipin tapana lukea ääneen Petelle eräästä kirjasta, johon hän oli erikoisesti mieltynyt. Siinä puhuttiin Carrasdhoon miesten toimista. He olivat hurjaa mellastelijajoukkoa ja koko saaren kauhu. Toisinaan he kyllä tekivät työtä pelloilla, kyntivät, korjasivat eloa ja tekivät heinäaumoja, kuten työväki ainakin, toisinaan he asuivat taloissa sellaisissa, kuin on juottopaikan luona oleva talo. Mutta kun luoteistuuli alkoi puhaltaa ja huulilla alkoi tuntua suolan maku, silloin he läksivät liikkeelle sanoen: »Meri kutsuu meitä — meidän täytyy lähteä.» Silloin he asuivat vuorenrotkoissa merenrannikolla missä ei kukaan päässyt heihin käsiksi ja siellä he öisin sytyttivät nuotiotulia tervatynnyreistä, siellä he hoilasivat ja lauloivat pitäen hurjia juominkeja; tämän jälkeen nousuvesi tavallisesti kuljetti rannoille laivanperäsimiä, kokkakoristeita ja mastoja, joskus ajelehti maihin myöskin heidän toimestaan karille joutuneiden merimiesten ruumiita, jopa toisinaan kasoittain satojakin ruumiita — muukalaisia toki kaikki. Mutta siitä oli jo pitkä aika kulunut. Carrasdhoon miehet olivat kuolleet ja heidän maineensa loiste oli himmennyt.

Eräänä hiljaisena iltapuolena poikien hartaina luettua näitä urotekoja, he istuivat juttelemassa, Philip ikkunalaudalla kyyristyneenä ja Pete hänen vieressään kuin mikäkin valkea sammakko. Äkkiä Philip huudahti: »Kuule, mitä se oli?»

»Mitähän se mahtoi olla?» virkkoi Pete.

Ei kuulunut hiiskahdusta, ei lehden kahahdustakaan, eikä Peten mielikuvituskaan voinut keksiä mitään!

»Pete», sanoi Philip kaamean juhlallisesti, »meri kutsuu minua.»

»Ja minua myös», vakuutti Pete totisena.

Illan alkaessa hämärtää pojat olivat Port Mooarin sataman yksinäisimmällä paikalla, mereen pistäytyvän mustan, rosoisen kallion alaisessa luolassa. Vanhaan, risaiseen tynnyriin he olivat sulloneet turvetta ja kaarnaa ja sytyttivät nyt tulta siihen.

»Näethän tuon hirmuisen terävän karin tuolla veden alla?» virkkoi
Philip.

»Totta maar sen näen?» sanoi Pete.

Ei näkynyt kiveä, ei nyrkinkään kokoista, heidän ja taivaanrannan välillä.

»Sitä sanotaan riutaksi», sanoi Philip. »Odotahan hetken aikaa, niin saat nähdä, miten laivat törmäävät siihen ja murskaantuvat ihan —… ihan kuin…

»Kuin mikäkin teekannu», sanoi Pete.

»Naiset me kumminkin pelastamme», sanoi Philip. »Vai kuinka, Pete, eikö pelasteta? Sehän aina tehdään.»

»Totta kai, naiset pelastetaan — ja pojat», lisäsi Pete miettivästä.

Philip ei ollut niinkään varma, mitä poikiin tuli, mutta ei tahtonut kiistellä. Pimeä oli jo tulossa ja ilta oli kylmä. Pojat istuivat loimuavan tulen ääressä kyyryllään ja koettivat unohtaa, että tee-aika oli heiltä mennyt hukkaan.

»Vähät siitä, jos onkin vähän nälkä», virkkoi Philip urheasti.

»Mitäs siitä, ei se haittaa», vastasi Pete.

»Mutta annas kun haaksirikosta päästään, niin silloin saadaan kinkkua ja suolalihaa ja kaikkea muutakin iltaruo'aksi.»

»Niin juuri, silloin syödään ja juodaan vaikka kuinka paljon.»

»Rommia, Pete, rommia me aina juomme.»

»Tottakai», myönsi Pete.

»Teelle me annamme palttua», sanoi Philip.

»Niin juuri, vanhat akat teetä juokoot», lausui Pete.

Nyt oli jo aivan pimeä ja nousuvesi kohosi nopeasti. Taivaankannella ei välkkynyt yhtäkään tähteä ja ainoa näkyvä valotuike oli etäisen loistolaivan alati pyörivä valo. Pojat hiipivät lähemmäksi toisiansa ja alkoivat muistella kotiansa. Philip ajatteli Nan-tätiä. Hän oli nelinkontin ryöminyt sen huoneen ikkunan sivu, missä täti oli ommellut hänelle uutta ruudullista yöpaitaa.

Silloin oli hänestä tuntunut naurettavalta, että Carrasdhoomies käyttäisi yöpaitaa; mutta missähän Nannie-täti nyt mahtoi olla? Pete muisteli äitiänsä — varmaankin hän nyt itkien ja etsien juoksi talon kaikki nurkat. Mustan Tominkin oli hän näkevinhän — kai hänkin juoksi häntä etsimässä ja kirosi.

»Emmeköhän pistäisi lauluksi Phil?» kysäisi Pete itku kurkussa.

»Vai laulamaan tässä!» sanoi Philip niin purevan ylenkatseellisesti kuin suinkin pystyi, »jotta he saisivat ajoissa varoituksen siitä, että istumme täällä väijymässä. Voi sinua, Pete-rukka, kylläpä olet viisas! Odotahan vaan, jahka laivat törmäävät kallioita vastaan — tuota, riuttoja — ja kuolleita miehiä kohoaa pinnalle kuin korkkeja — oikein sadottain ja läjittäin, silloin totta tosiaan saat kuulla minun laulavan.»

Pimeys kävi yhä sakeammaksi ja meren pauhu kuului luolan takaa, juuret ja kanervat eivät enää räiskyneet ja turve hehkui himmeänpunaisena. Kaamea yö oli tullut, ja pojat olivat eristetyt kaikesta.

»He eivät näykään tulevan — ei ainakaan vielä», kuiskasi Philip käheästi.

»Ehkäpä tässä on laita sama kuin kalastamisessa, väliin tulee kaloja, väliin ei», tuumi Pete.

»Niin juuri», myönsi Philip innokkaasti, »tavallisesti ei tule mitään — ja silloin ei auta muu kuin mennä kotiin ja palata uudelleen», lisäsi hän hermostuneesti.

Mutta ei kumpikaan liikahtanut. Hehkuvan tulen takana ammottava pimeys oli kauhistava. Pete painautui lähemmäksi Philipiä ja alkoi käydä uniseksi, sillä häntä ei vaivannut mielikuvituksen tuottama pelko. Kuullessaan hänen raskaan, tasaisen hengityksensä, Philip säpsähti ja hänet valtasi hirvittävä yksinäisyyden tunne.

»Pete, kuulehan», änkytti hän tuuppien armottomasti Peten päätä, joka lepäsi hänen olkapäällään ja koettaen turhaan estää ääntänsä vapisemasta, »sinä sanoit olevasi toinen perämies, mutta yhtäkaikki jätät kaikki työt minulle!»

Toinen perämies oli katuvainen, mutta ennenkuin puoli minuuttia oli kulunut, hän oli jälleen langennut samaan syntiin. »En voi sille mitään», virkkoi hän, »minä olen niin uninen, etten jaksa mitään.»

»Silloin on parasta, että kumpikin olemme vahdissa kannen alla», sanoi
Philip ja he päättivät yhdessä laskeutua pitkäkseen tulen ääreen.

»Luota sinä vain minuun», sanoi Pete; »kyllä minä kuulen, jos he tulevat yöllä. Minä aina kuulen, mitä yöllä tapahtuu. On ihan kauheata, kuinka helposti minä herään. Väliin kuulen senkin, kun Musta Tom tulee kotiin juopuneena. Ihan totta, väliin olen kuullut.»

»Huomenna emme makaakaan kivillä, vaan matoilla», sanoi Philip kiemurrellen rosoisella paadellaan; »pakoittain mattoja — oikeita brysselin mattoja.»

He laskeutuivat toistensa viereen niin lähetysten kuin mahdollista ja koettivat olla kuuntelematta meren vaikerrusta ja pauhua. Sitten kuului väräjävä kuiskaus:

»Pete!»

»Mikäs nyt?»

»Eikö sinun ole koskaan tapana lukea iltarukoustasi, kun olet vahdissa?»

»On kyllä toisinaan, kun ei äiti ole ylen väsynyt ja vanhus ei ole pahasti pöhnässä eikä räyhää.»

»Mutta eikö sinusta sitten ole hauska lukea iltarukousta?»

»On kyllä, se on oikein hirveän hauskaa.»

Merirosvot päättivät lukea rukouksensa, nousivat pystyyn ja laskeutuivat polvilleen vieretysten pienet kasvot tulta kohti käännettyinä. Sitten he uudelleen asettuivat lepäämään.

»Pete, missä on kätesi?»

»Tässä ollaan, Phil.»

Yön kolkkoa pimeyttä valaisi vain hehkuvan tulen himmeä heijastus, mutta huolimatta luolan seinää pieksävien aaltojen ärjynnästä, vaipuivat Carrasdhoon miehet uneen.

Pimeässä vähän ennen aamunsarastusta Pete äkkiä säpsähtäen kohosi pystyyn. »Mitä se oli?» huusi hän pelästyneenä.

Mutta Philip oli yhä unen sumumaassa, häntä paleli ja hän valitti:
»Peitä minua, Pete.»

»Phil!» kuiskasi Pete kauhistuneena.

»Peitä minua», mutisi Philip.

»Luulin, että Musta Tom oli siellä», sanoi Pete.

Luolan ulkopuolelta kuului epäselvää liikettä.

»Lempo vieköön!» kuulivat he kammottavan äänen sanovan. »Täällähän ne kakarat ovatkin! Vai mahdotonta! Eikä olekaan! Siinä ne totta tosiaan ovat, neiti. Piru heidät periköön! Onkos se ihminen sitten ihan järjiltänsä, kun tuollaista ääntä alkaa pitää. Tallella ovat, ovat niinkin, mutta kyllä heille tästä, kyyti annetaan, senkin penikat! No niin, kiittäkää te Jumalaa; että teidän on pelastunut, jos tykkäätte, mutta kyllä minä tälle pojalle muuta annan. Mokomatkin lurjukset! Kauankos siitä on, kun teidät vierotettiin ja kumminkin pakotatte kunnon ihmiset jättämään sänkynsä ja lähtemään yön selkään teitä etsimään. Ja tulikin teillä muka vielä piti oleman, häh? Sehän se sentään teidät ilmaisi. Vetäkää vene maihin pojat!»

Philip oli nyt puolittain hereillä. »Siinä he ovat», kuiskasi hän. »Laiva on tullut, he ovat riutalla. Voi sentään! Parasta on mennä heitä vastaan. Ehkä he eivät meitä tapakaan jos — jos vaan — voi sentään!»

Sitten merirosvot käsi kädessä vapisevina ja huohottavina lähestyivät luolan suuta. Seuraavassa tuokiossa Philip tunsi jonkun tempaisevan hänet syliinsä, ja Nan-täti suuteli häntä ja vuodatti viljavia kyyneleitä työntäen samassa suurta sokurikakkua hänen poskeensa. Toisenlaiseksi muodostui Peten kohtalo. Mustan Tomin nahkahihnan iskuista, joita hänelle sateli Philipinkin osalta, hän ulvoi kuin myrskyn ruoskima meri.

Ja niin palasivat Carrasdhoon miehet kotiin aamusarastuksen kalpeassa valossa — Pete hihnan takaa-ajamana hyppien ja ulvoen, Philip sokerikakkua syödä ahmien lohdutuksekseen.

IV.

Philip lähetettiin pois kotoa Castletownissa olevaan King Williamin kouluun ja silloin Petelle alkoi kovat päivät. Hänen äitinsä oli kyllä hellä, ja hyviäkin sieluja oli olemassa, sellaisia kuin Nan-täti, jotka kohtelivat kumpaakin säälivästi. Mutta yhtäkaikki sujui elämä vaivalloisesti kuin joustimia vailla olevien vaunujen kulku. Syntiä on usein helpompi suvaita ja antaa anteeksi kuin typeryyttä. Vain se, jolla on lempeä sydän, saattaa tuntea hellää osanottoa kovapäistä kohtaan.

Pete raukka oli epäilemättä hyvin kovapäinen. Häntä ei saatu lukemaan ja kirjoittamaan, ei hyvällä eikä pahalla. Hänet pantiin Maughold-kylän kirkon vieressä olevaan vanhaan kouluun. Koulumestari oli John Tuomas Corlett nimeltään, pieni mies, nokkelaliikkeinen ja karski, nenä hänellä oli terävä kuin hauella ja hänen käyntinsä muistutti kerskailevaa kukkopoikasta; John Tuomas oli myöskin räätäli. Kahden koulupenkin varassa olevalla läävänovella hän istui ristissä säärin kankaittensa, palikkainsa ja silitysrautojensa ympäröimänä. Oppilaat, pojat ja tytöt istuivat luokittain suuressa puoliympyrässä hänen edessään.

Pete-raukan tomuinen nuttu oli joka päivä pöläkässä tuon mahtavan pikku miehen kynsissä, kun hän purki raivoansa, sillä poika-parka myöhästyi joka päivä. Joka aamu räätäli-koulumestari tervehti häntä haukkumasanoin, joita säestivät rottinkikepin läimäykset. »Sinä laiskuri! Sinä pölkkypää! Sinä vintiö! Minä tässä opetan ja hikoilen, mutta mikään ei pysty sinuun.»

Tällä koulumestarilla oli kaksi inhimillistä heikkoutta. Hän kallisteli mielellään lasia eikä hän paljon kallistelemista sietänytkään, ennenkuin oli pöhnässä. Silloin hän aina opetti katkismusta ja kiroili pojille saaren murrekielellä.

»Peter Quilliam», kirkaisi hän eräänä päivänä, »kuka johdatti sinut ulos Egyptin maalta ja orjuuden huoneesta?»

»Opettaja, enhän minä ole koskaan käynyt sellaisissa paikoissa, sillä mistäpä minulla olisi rahat ja vaatteet moisiin matkoihin, mutta siinä sen näkee, mitä kaikkea ihmiset keksivät», sanoi Pete.

Koulumestarin toinen heikkous oli hänen rakkautensa tyttäreensä, pieneen nelivuotiseen raajarikkoon, jota hän tämän sylilapsena ollessa oli humalapäissään viskellyt ilmaan ja pudottamalla hänet maahan tehnyt vialliseksi. Nyt hän eleli alituisessa kauhussa peläten uusia onnettomuuksia lapselle tapahtuvan. Hänen oli tapana penkkien lomitse luovailla ikkunalle, josta hän alimmaista, nimiä täyteen kaiverrettua ikkunaa avaamalla saattoi nähdä nurkan omasta, valkoisesta tuvastaan sekä sen kuistilta tulevan pienten hopeavaahterain varjostaman polun.

Monesti oli Pete nähnyt pikku tytön vaivaisella pikku säärellään liikaten kiiruhtavan eteenpäin pitkin tietä riemastuksesta naureskellen, kun hänen oli onnistunut välttää äitinsä valvova katse ja päästä pujahtamaan tielle. Eräänä päivänä rajujen kevätsateiden paisutettua kaikki purot yli äyräittensä, Pete sattui näkemään tuon kiharapäisen palleroisen hyppelevän ja riuhtovan kuin mikäkin tuulen pieksämä viiri vahvan virran kulettaessa häntä eteenpäin pitkin Port Mooarin luona mereen laskevaa jokea. Pete pelasti lapsen ja kantoi hänet kotiin. Sitten, ikäänkuin ei mitään erikoista olisi tapahtunut, hän meni kouluun tihkuen vettä joka askeleella.

Kun John Tuomas näki hänen tulevan avojaloin vettä tippuen pitkin koulusalin laattiaa, hänen harminsa pojan tavanmukaisesta myöhästymisestä yltyi kihiseväksi raivoksi. Selityksiä odottamatta hän otaksuen pojan pyydystäneen rapuja Port Lewaiguen kivien luona, syyti suustaan tavallisia haukkumasanojaan tehostaen niitä pontevilla rottingin iskuilla.

»Senkin laiskuri (läiskis)! Senkin vintiö (läiskis)! Minä tässä opetan ja hikoilen, (läiskis! läiskis!) mutta mikään ei pysty häneen!» (läiskis! läiskis! läiskis).

Pete ei virkkanut sanaakaan. Hän väänteli nutun alla kivistävää selkäänsä ja pisti märät, lyönneistä kuumottavat kätensä housun-taskuihin ja astui luokan alapäässä olevalle paikalleen.

Mutta muuan tyttö, pieni tumma, punaiseen hameeseen puettu olento, ponnahti pystyyn pojan vierestä, pyyhkäisi nuolena koulumestarin luo tämän palatessa kankaittensa ja neulojensa ääreen, antoi hänelle aimo läjähdyksen vasten kasvoja ja puhkesi sitten suonenvedontapaisiin nyyhkytyksiin. Hänen nimensä oli Katherine Cregeen. Hänen isänsä oli Caesar, Comaan mylläri, joka oli perustanut Ballajoran kappelin ja oli mahtava mies metodistien joukossa.

Katherine jäi rankaisematta, mutta Peten koulunkäynti päättyi tähän. Hänen oppinsa ei painanut liian paljoa suuren pojan päässä — painettua hän osasi lukea joltisesti, mutta hänen kirjoitustaitonsa supistui muutamien isojen kirjainten tuntemiseen. Varustukset elämän taisteluun eivät olleet kehuttavat, mutta Bridget päätti jyrkästi, että se riitti.

Sillävälin hän itse oli joutunut kantamaan sellaista nimitystä, jonka rahvas halusta antaa naiselle, jolla on lapsi, mutta ei lasta tunnustavaa isää. Häntä pidettiin noitana. Peten aikaisimmat muistot maantiestä liittyivät tähän äidin nimitykseen ja kun sanan merkitys alkoi hänelle selvitä, hän ei kapinoinut sitä vastaan, vaan alistui jurosti, sillä hän ei tiennyt muuta, kuin että siinä kenties oli perääkin. Milloin hän toisten poikien kanssa leikkiessään riitaantui, huudettiin hänelle heti: »Äitisi on noita-akka!» Silloin hän toisinaan alkoi itkeä, toisinaan rupesi tappelemaan kostaaksensa poikien häväisyn, mutta yhtäkaikki hän uskoi sen todeksi rakastamatta silti äitiään sen vähemmän.

Bridgetiä syytettiin pahoista silmistä. Jos karja sairastui niityllä eikä voitu näyttää toteen hänen kurkistaneen veräjän yli, arveltiin hänen jäniksenä loikanneen tien poikki, jota elukat astuivat. Eräänä päivänä oli naapurin koira ajanut jäniksen piilostansa niitylle, missä joitakin lehmiä oli syömässä. Tämän huomasivat muutamat tiellä palloa lyövät pojat. Heti paikalla nousi meteli ja kirkuna ja pojat sauvoillensa juoksivat ulvovain koirain jäljestä huutaen: »Noita-akka! Noita-akka! Se on Bridget Tom! Corlettin koirat ajavat takaa Bridget Mustaa Tomia! Tapa hänet, Laddie! Pure kuoliaaksi hänet, Sailor! Ota kiinni, koira, ota kiinni!»

»Pallonlyöjien joukossa oli Petekin. Kun hänen toverinsa alkoivat juosta koirien jäljestä ja niitä kiihoitella, hänkin juoksi, mutta hänessä myllersivät tykkänään toiset tunteet. Nuolena hän pyyhkäisi ohi kaikkien muiden pääsi koirien kintereille ja toisia potkaisten, toisia hutkien kepillänsä huusi nyyhkyttäen niin kovasti kuin kurkusta läksi hänen edessään loikkivalle jänikselle: »Juokse, äiti, juokse, hyppää sivulle! Äiti, äiti rakas, juokse nopeammin, juokse henkesi edestä, juokse!»

Jänis kääntyi syrjään, kiiti pensaikkoon ja hävisi takaa-ajajiensa näkyvistä juuri samassa, kun Corlett, tilanvuokraaja, joka oli kuullut huudot ryntäsi pyssyineen paikalle. Silloin Pete pyyhkäisi takinhihallaan kyyneleistä kimaltelevia silmiään ja läksi juoksemaan kotiin. Siellä hän tapasi äitinsä oven edustalla istumassa ja rauhallisesti kutomassa. Poika heittäytyi hänen syliinsä ja hyväili kädellään hänen poskeansa.

»Voi, oma äiti-kultani», huusi hän, »kuinka nopsa olitkaan juoksemaan!
Et maar koskaan ennen elämässäsi ole juossut niinkuin nyt!»

»Onko poika järjiltänsä?» sanoi Bridget.

Mutta Pete yhä silitteli hänen poskeansa nyyhkyttäen ilosta ja huudahtaen: »Kuulin Corlettin huutavan talosta pyssyä ja onnenrahaa, ja minä luulin, etten koskaan enää saisi nähdä äitiä! Mutta kylläpä osasitkin harpata, äiti! Kyllä vaan osasit!»

Kun Katherine Cregeen seuraavalla kerralla näki Peter Quilliamin, istui tämä Ballure Glenin sumussa olevan kallion reunalla puhallellen haikeita säveliä omatekoisesta huilusta. Hän oli lohduttomuuden ja yksinäisyyden ilmetty kuva. Hänen äitinsä oli kuolemaisillaan. Rouva Cregeen, Katherinen äiti, joka oli lämminsydäminen ihminen, lempinimeltään Mummi, oli jäänyt hoitamaan hänen äitiänsä siksi aikaa, kun hän läksi tälle meren ja maan väliselle, kolkolle paikalle etsimään lohtua yksinkertaiselle sydämelleen.

Katherinen silmät kastuivat, kun hän näki pojan, ja kun Pete vilkaisematta ylös tahi puhumatta yhä lasketteli oudon surullisia säveleitä, tytön kurkkua alkoi kouristaa ja hän puhkesi itkemään.

»Älä ole pahoillasi, Pete. Ei, sitä en tarkoittanut — mutta älä itke,
Pete.»

Pete ei ensinkään itkenyt, soitteli vain huiluansa ja tuijotti ulos merelle merkillisin, ilmeettömin katsein. Katherine laskeutui polvilleen hänen viereensä, kietoi käsivartensa hänen kaulalleen ja itki molempain puolesta.

Joku huusi Peteä juottopaikan pensasaidan luota. Hän nousi pystyyn, silitteli hiuksiansa kädellään ja alkoi astua kotiansa kohti sanaakaan sanomatta.

Mullatessaan nauriita pellolla koko päivän rankkasateessa Bridget oli vilustunut ja sairastunut keuhkopussin tulehdukseen. Tohtori Mylechreest oli hautonut hänen keuhkojaan sinappitaikinalla ja liinansiemenpuurolla, mutta siitä ei ollut apua. »Ihan tuntuu sillä kuin aurinko paistaisi selkään elonkorjuussa ollessa», mutisi hän, mutta puurot eivät pystyneet kuumentamaan hänen kylmettynyttä rintaansa.

Caesar Cregeen seisoi vuoteen ääressä, samoin lukkari John, jota sanottiin leski-Johniksi, Kelly, joka kuletti postia ja tunnettiin varas-Kellyn nimellä, ja vielä Musta Tom, hänen isänsä. Caesar piti puhetta syntisistä ja heidän lopustaan. John huomautti, että hän, tullessaan virkaansa valituksi, oli luvannut haudata köyhät maksutta, Kelly päätti olla ensimmäinen, joka Ballawhainen Christianille ilmoittaisi, mitä oli tapahtunut, ja Tom murskasi mehiläisilleen rintasokeria laskien tuon tuostakin jonkun kompasanan kuolevan vaimon kustannuksella.

»Vähät siitä; lähtö on tullut. Minä lähden nyt pitkälle matkalle», lausui Bridget ja Mummi löyhytteli häntä rikkalapiolla helpottaakseen raskasta hengenvetoa.

»Oletko pistänyt taskuusi mitään matkan varalle, häh?» kysyi katonpaikkuri.

»Nyt en aiokaan käydä taloissa, jotka ovat tiilistä ja savesta tehtyjä», vastasi kuoleva.

»Voi poloista! Ala sinä rukoilla», kuiskasi Mummi miehelleen, ja Caesar otti hyppysellisen nuuskaa liivintaskustaan ja alkoi »kamppailla Herran kanssa.»

Se tuntui suovan lohdutusta Bridgetille. »Näen jaspisportit», läähätti hän kiinnittäen kuumeen verhoamat silmänsä olkikattoa kannattaviin hirsiin, joista riippui repaleisia, rotanhäntiä muistuttavia hämähäkinverkkoja.

Sitten hän kutsui Peten luokseen. Hänellä oli jotain hänelle annettavaa. Se oli sukanterä, johon hän oli kätkenyt ne kahdeksankymmentä tahraista seteliä Mansaaren rahassa, jotka Peten isä, Peter Christian viisitoista vuotta sitten oli hänelle maksanut. Pete sytytti kynttilän ja piteli sitä Mummin ratkoessa vuode-patjan seinänpuoleista saumaa ja kaivaessa esiin sukanterää. Musta Tom pudotti kädestään sokerisakset ja paljasti vialliset hampaansa nähdessään niin suuria rikkauksia; leski-John vilkutti silmiään ja varas-Kelly kurotti kaulaansa, kunnes hänen posteljooninlakkinsa solui hänen nenälleen.

Meriusva peitti sinä aamuna maan ja kun se hajaantui, kohosi
Bridgetinkin sielu taivasta kohti.

»Tyttörukka! Tyttörukka!» sanoi Mummi. »Kolkko oli hänen elontiensä — kolkko oli, kolkko!»

»Kunnon tyttö», sanoi lukkari John, »eikä häntä köyhäin hautaan nyt saa haudata, kun hänellä oli rahoja.»

»Vahva työihminen hän oli, ja aina jalkeilla ja hommassa, mutta järki-paha ei ollut oikein kuin olla piti.»

Ja Caesar huusi: »Hän oli tulesta temmattu kekäle! Herra suokoon, että minulla tuomiopäivänä olisi monta sellaista kekälettä!»

Kun hautajaiset oli pidetty ja kyyneleet, sekä lämpimät että kylmät, kuivattu — Pete ei vuodattanut kyyneleitä — palasivat Maghold Headin kirkkomaalla olleet naapurit pojan kanssa juottopaikan luona olevaan tupaan, neuvotellakseen, mitä oli tehtävä hänen perintöseteleillään. »Siinähän on koko omaisuus», sanoi yksi. »Pankoon rahasumman korkoa kasvamaan herra Dumbellin pankkiin», sanoi toinen. »Pojan on ensin opittava joku ammatti — hänhän on jo iso köntys, keväällä kuudentoista vanha», sanoi kolmas. »Eiköhän hänestä voisi tulla rihkamakauppiasta?» kysyi neljäs. »Veljenpoikani Robbie Clucaksen luo, Ramsayhin sopisi hänet lähettää, vai mitä arvellaan?» »Kelpo mies kaikin puolin», sanoi leski-John, »mutta kehumatta uskallan esittää vävypoikani John Cowleyn. Poika on kuin luotu sekatavarakauppiaaksi eikä kait mikään ole ihmiselle mieluisampaa kuin — oma puoti nimikyltti oven päällä, 'Peter Quilliam, tee- ja sokerikauppias', se joltain kuuluu. Kerrotaan, että John jo aikoo ostaa vaunut ja parihevoset.»

»Vait siinä, senkin suunsoittajat hevosinenne ja vaunuinenne», karjaisi lopulta Mustan Tomin mörisevä ääni. »Kuka sen sanoo, että rahat ensinkään kuuluvat pojalle? Minun ne ovat, ja minä ne perin, jos on lakia maassa.»

Sillä välin oli Pete, jonka korvissa yhä kaikui mullan kumahtelu arkulle, matkalla Ballawhaineen. Hän ei ollut milloinkaan ennen ollut siellä ja oli hiukan neuvoton, mutta ei vavissut. Lehtokujan puolitiessä hän kohtasi ikäisensä, keikarinnäköisen, punertavatukkaisen nuorukaisen, joka hyräili itsekseen ja vilkaisi häneen välinpitämättömästi olkansa takaa. Pete tunsi hänet — hän oli Ross Christian, jota pojat sanoivat Drossiksi, Ballawhainen poika ja perillinen.

Suureen taloon saavuttuaan Peter kysyi isäntää. Englantilainen palvelija, jolla oli tulipunaiset polvihousut, jätti hänet kiviseen eteissaliin odottamaan. Siellä oli hyvin hiljaista, ja jokseenkin kylmä. Kaikki oli puhdasta kuin kalalokin suvet. Keskellä huonetta oli tumma pöytä ja seinän luona korkeaselkäinen tuoli. Vastakkaisilla seinillä oli kaksi öljyvärimaalausta. Toinen esitti vanhaa parratonta, korkeaotsaista miestä, jonka kasvoja ympäröi lyhyt, harmaa tukka. Toinen oli nainen, väsynyt katse silmissään ja pikku lapsi sylissään. Tämän taulun alla oli pieni musta kuva, jonka Pete arveli esittävän hautakiveä. Sen alareunassa oleva kirjoituskin, mikäli Pete saattoi sen lukea, oli hautakirjoitus: »Muistoksi Verhenalle, Peter Christianin rakastetulle vaim…»

Nyt astui Ballawhaine sisään ja hiekka hallin kivipermannolla narisi hänen astunnastaan. Hän oli vanhannäköinen ja tuuheat, karkeat silmäkulmat olivat toisenväriset kuin hiukset. Pete oli usein nähnyt hänen ratsastavan maantiellä.

»No, poikaseni, mitä asiaa sinulla olisi minulle!» sanoi hän. Ääni oli kärtyisä, ja hän puhui kuin olisi tahtonut pelästyttää pojan.

Pete hypisteli äitinsä kutomaa lakkia. »Äiti on kuollut», vastasi hän neuvottomana.

Ballawhaine tiesi sen jo. Varas-Kelly oli tullut juoksujalkaa uutista kertomaan. Nyt arveli hän Peten tulleen vaatimaan eläkettä äidin kuoltua.

»Ja sinullekin hän kai on kertonut tuon saman, vanhan jutun», tiuskasi hän.

Peten kasvot jäykistyivät.

»Hän on kertonut, että herra on minun isäni», sanoi hän.

Ballawhaine koetti nauraa. »Todella!» sanoi hän.

»Se lapsi on viisas, joka tuntee oman isänsä.»

»En oikein käsitä, mitä tarkoitatte», virkkoi Pete.

Silloin Ballawhaine alkoi häpäistä haudassa lepäävää naisraukkaa. Hän sanoi, ettei Bridget voinut tietää, kuka oli hänen lapsensa isä, ja vannoi, ettei sen ihmisen pojista yksikään saisi häneltä pennin syrjääkään. Ja tätä ärjäistessään hän paiskasi nyrkkinsä pöytään. Etusormen keskikohdalla hänellä oli suuri, karvainen syntymämerkki.

»Vai niin, anteeksi sitten», sanoi Pete; »mutta hän sanoi saaneensa tämän teiltä.»

Hän käänsi nuttunsa lievettä ja veti taskustansa Man-saaren leimalla varustetut setelinsä, kahdeksankymmentä kappaletta, ja kurotti ne oikeassa kädessänsä pöydän yli. Petellä oli myös syntymämerkki etusormen keskellä.

Ballawhainekin näki sen. Hän vetäsi äkkiä kätensä pois ja kätki sen selkänsä taa. »No niin, poikaseni, eikö siinä ole tarpeeksi? Ethän sinä enempää tarvitsekaan?»

»En minä enempää tarvitse», sanoi Pete. »En tarvitse näitäkään. Ottakaa takaisin», ja hän pani setelitukun heidän välillään olevalle pöydälle.

Ballawhaine vaipui tuolille istumaan, kopeloiden nenäliinaa takkinsa takataskusta piilossa olevalla kädellään ja alkoi pyyhkiä otsaansa. »Häh? Mikäs nyt? Mitä tarkoitat, poika?» änkytti hän.

»Tarkoitan», sanoi Pete, »että jos pitäisin rahat, niin sanoisivat ihmiset, että äitini oli huono nainen, jonka te ostitte rahallanne — sentapaista puhetta olen jo kuullutkin.»

Hän astui lähemmäksi. »Ja vielä tarkoitan sitäkin, että monta vuotta sitten teitte hyvin väärin äitiäni kohtaan ja että nyt, kun hän on kuollut, te ilkeätte mustata häntä, ja teillä on paha sydän ja häijy kieli, ja jos minä vain olisin täysi mies, enkä tietäisi, että te olette isäni, niin rutistaisin teidät raajarikoksi koko iäksenne.»

Sitten Pete käänsi hänelle selkänsä huutaen hallin pimeään: »Kuulkaapas, siinä, te vanha papukaija! Nyt lienee aika heittää minut ovesta ulos.»

Englantilainen palvelija punaisine polvihousuineen oli seisonut portaitten alla kuuntelemassa.

Tämä oli Peten ja hänen isänsä ensimmäinen ja viimeinen kohtaaminen. Peter Christian Ballawhaine esiintyi näihin aikoihin neuvostokokouksen kauhuna, mutta poikansa edessä hän oli vavissut kuin piesty koira.

V.

Katherine Cregeen, Peten puolustaja koulussa, oli sen ohessa hänen leikkitoverinsa. Hän oli kaksi vuotta Peteä nuorempi. Hiukset hänellä oli mustat kuin mustalaisella ja kasvot olivat ruskeat kuin pähkinä. Kesäisin hän viihtyi parhaiten hihattomassa punaisessa hameessa, ilman kaulusta ja päähinettä ja avojaloin. Käsivarret ja sääret, alinomaa kun olivat alttiina auringolle ja sateelle, olivat yhtä verevät kuin hänen poskensa ja silkinhienon untuvan peitossa. Hampaat olivat alati näkyvillä, joten näytti siltä, kuin hän olisi aina nauranut. Vallatonta nauruaan lasketellessaan hän kallisti päänsä sivulle ja vilkaisi silmillään kuten pieni, pähkinää nakerteleva orava, joka istuu korkealla turvassa kaikelta vaaralta.

Koulussa oli Pete ensi kertaa nähnyt tyttösen ja siellä hän koetti herättää hänen huomiotaan keinoilla, jotka ovat tunnettuja vain sankareille, villeille ja pojille. Leikkikentällä hän oli piehtaroinut Katherinen edessä aivan kuin huima varsa, hän oli viskellyt päätään, huitonut käsivarsillaan, väännellyt ruumistaan, potkinut säärillään, kulkenut käsillään, karannut jokaisen pojan kimppuun, joka oli häntä kahta vertaa isompi ja loppujen lopuksi karjaisemalla huikean intiaaniulvonnan hän oli pudota mätkähtänyt takapuolelleen istumaan juuri sille kohdalle missä Katherine seisoi. Muut pojat pysyivät tykkänään välinpitämättöminä näistä suunnattomista ponnistuksista osoittaa, mihin hän kelpasi, jos vain tahtoi, eikä Katherinessakaan ollut minkäänlaisia ihailun merkkejä huomattavina, vaikka Pete oli salaisesti pitänyt häntä silmällä. Mutta toiset seikat lähensivät lapset toisiinsa.

Philipin lähdettyä oppikouluun, Petestä ja Katherinestä oli tullut hartaat ystävät. Koulusta päästyään ei Pete mennytkään kotiin äitiänsä odottamaan ja maantiellä vetelehtimään; hänestä oli hauska kulkea Ballajoraan ja sieltä polkutietä myöten kiertää Cornaan myllylle. Se oli kyllä aimo koukku, mutta Caesarin mylly oli matkan päämäärä. Se pilkisti esiin Ballaglassin laakson läpi juoksevan joen viheriäisestä syrjästä. Laululintuset visertelivät keväisin sen pensaikossa ja Caesarin pieni satakieli-tyttönen lauleli siellä aina.

Miten hauskaa hänellä olikaan, kun Pete läksi kotiin sitä tietä. Hän kahlasi joessa, kapusi kivillä, leikitteli nuorallatanssijatarta kumoon kaatuneilla puupölkyillä, jotka yhdistivät joen rannat, hän liukahti, putosi ja tarttui käsin tahi jaloin kiinni lahoneisiin vedessä riippuviin oksiin puolittain itkien, puolittain nauraen huutaen Peteä avuksi. He heittivät lastuja ja tikkuja myllyrattaan takana kuohuvaan veteen seuraten sitä katseillaan sen pyöriessä koskea alas, he juoksivat kilpaa genistapensaitten välissä, ja sitten Katherine ymmärtämättä vähääkään kainostella laskeutui pitkälleen maahan ja makasi siinä liikkumattomana kuin lammas Peten nyppiessä hänen verisistä jaloistaan orjantappurapiikkejä. Tyttö oli laakson villisorsa, poika kömpelö ankka, joka lönkytteli hänen jäljestänsä.

Mutta tuo ihana, onnellinen leikin aika loppuikin äkisti. Mahtavan John Tuomas Corlettin rottinkikeppi ja toisen, häntä vielä taipumattomamman hirmuvaltiaan ruoska synkistivät molempain lasten päivänpaistetta. Pete erotettiin koulusta, ja Katherinen isä muutti pois Cornaasta.

Kun Caesar oli päättänyt naida oli hänen valintansa osunut Betsyyn, Sulbyn ravintolan omistajan tyttäreen. Sitten hän oli »herännyt» ja hän kannatti jyrkästi sitä käsitystä, ettei uskovaisen kodissa saanut juoda, ei liioin ostaa eikä myydä juomia. Mutta Mummin isä kuoli jättäen tyttärelleen ja vävylleen talonsa, »Man-saaren Keijukaisen», sekä Glenmooar-nimisen maatilansa. Samoihin aikoihin kuoli myöskin Sulbyn mylläri, ja saaren paras mylly kaipasi omistajaa. Caesar otti myllyn ja maatilan ja Mummi otti ravintolan, hän kun oli kasvanut sen hengessä eikä mitenkään ollut arkaluontoinen tällaisiin asioihin nähden. Tästä hetkestä alkaen Caesar tukki suun kaikilta parjaushaluisilta kadehtijoiltaan raamatunlauseella:

»Se kuin suusta menee sisälle ei turmele ihmistä, vaan se, mikä hänen suustansa kuohuu ulos, saastuttaa ihmisen.»

Yhtä kaikki muuttui Caesar vuosi vuodelta yhä puritaanimaisemmaksi katsantokannaltaan. Puolinaisuus ei ollut Caesarin luonteen mukaista. Ihminen oli joko pelastunut tahi oli hän helvetin syvyydessä, jos kohta sen ammottava kita ei vielä ollut sulkeutunut hänen ylitseen. Ken oli pelastunut, oli selvillä siitä ja jos hän tunsi Hengen todistuksen, niin hän saattoi elää synnittä. Kolmeen pääkohtaan hän luotti järkähtämättömästi: — silmänräpäykselliseen kääntymykseen, armotilan varmaan tuntoon ja täydelliseen vapauteen synnistä. Tuhansia kertoja hän oli kertonut ja kertoi yhäti, miten hän oli tullut kääntymykseen Douglasin torilla kappaleen matkan päässä vanhan Mateuskirkon vasemmalta portilta, kaksikymmentäviisi minuuttia yli kuuden eräänä sabbatti-iltana heinäkuussa; samana syksynä hän täytti kahdennenkolmatta ikävuotensa.

Cornaassa ollessaan Caesar oli toiminut paikallissaamaajana, ollut raamatunkeskustelujen johtajana ja kirkonisännöitsijänä, mutta Sulbyyn muutettuaan kävi hänelle »seura» liian ahtaaksi ja hän perusti oman seurakunnan. Sen jäsenille antoi hän nimen Kristityt, joka samalla kertaa oli nimi, taisteluvaatimus ja vastalause, ja he pitivät jumalanpalvelusta Caesarin myllyn takana olevassa pitkässä ladossa. Ihmisen ulkonaiseen käytökseen nähden heillä oli suuret vaatimukset. Herännyt ihminen ei saanut näyttäytyä kullassa ja kalliissa pukimissa, ei jättäytyä veltoksi eikä suosia mukavaa elämää; hän ei saanut käydä markkinoilla huvitellakseen, eikä näyttäytyä kujeilijoita varten pystytetyissä teltoissa, ei laulaa maailmallisia lauluja tahi lukea kirjoja tahi harrastaa mitään, joka ei tarkoittanut Jumalan yhä likeisempää tuntemusta. Mitä lihallisiin lankeemuksiin tuli, täytyi syyllisen joutua uskovaisten seurakunnasta poissuljetuksi, sillä vanhurskasten sieluja ei pahennus saanut koskettaa.

»Nykyajan kirkossa on paavillisuus taas vallalla», sanoi Caesar.
»Palatkaamme vanhaan, lämminhenkiseen metodismiin ja karkoittakaamme
Rooman oppi.»

Kun Pete käänsi selkänsä Ballawhainen herraskartanolle, oli hänen ensi ajatuksensa Caesar ja hänen myllynsä. Oikeampaa olisi ehkä sanoa, että hänen ensi ajatuksensa oli Katherine ja Mummi. Hän oli sekä koditon että rahaton. Juottopaikan luona oleva tupa oli nyt mahdoton hänen asuttavakseen, äiti kun ei enää ollut suojaamassa hänen uhattuja hartioitaan Mustan Tomin nyrkiniskuilta. Philip oli kotona vain parisen viikkoa vuodessa ja Ballure oli kadottanut viehätysvoimansa. Niinpä hän ohjasi matkansa Sulbyyn, tarjoutui Caesarille myllytöihin ja otettiinkin heti paikalla siihen. Palkkaa hänelle luvattiin vapaa ylläpito sekä kahdeksantoista penceä viikossa.

Merkillinen oli perhepiiri, jonka jäseneksi Pete nyt liittyi. Siihen kuului ensinnä Caesar itse nahkatakkeinensa, jonka hihat oli jätetty napittamatta neljänteen nappiin saakka, polvihousuineen, värjäämättömine villasukkineen ja puolikenkineen, joista kieli tavallisesti riippui ulkona — tuikea mies, jolla oli kankea kasvoja varjostava poskiparta ja huolellisesti ajeltu paksu ylähuuli, joka täydelleen korvasi tuuheita viiksiä, sillä kun uskonto, sellainen kuin Caesarin oli, anastaa ihmisen haltuunsa, näkyy se ensin hänen suustaan. Sitten Mummi, kodikas, myssypäinen olento, hyvänsuopaisuutta ja ystävällisyyttä säteilevä, yksinkertainen, helläluonteinen ja rauhaa rakastava sielu, joka ei vastustanut ketään eikä mitään ja jolla aina näytti olevan huulillaan »Ihmisparka! Ihmisparka!» tahi »Voi tok! Voi tok!» Sitten oli Nancy Cain, myöskin Nancy Joen nimisenä tunnettu, palvelija nimeltään, mutta emäntä viraltaan, Mummin sisarentytär, hiukan pakanallinen, aamun virkku, väsymätön raataja, ruma kasvoiltaan, kaikkia miehisiä olentoja karsaasti katsova, hyväsydäminen, rumapuheinen ja äkäluontoinen. Ja viimeksi Katherine, joka nyt oli kasvanut isoksi tytöksi ja sitoi mustalaishiuksensa nauhalla ja käytti mustaa, valkeilla nauhoilla reunustettua esiliinaa.

Pete edistyi tasaisesti työssään. Aluksi hän suoritti myllyssä vähäpätöisempiä töitä, hän sai sytyttää tulen kuivausuunin alle ja puhdistaa hammasrattaat, mutta sitten hänelle uskottiin sulkujen avaaminen aamulla ja myllynrattaan käynnin järjestely päivän töiden mukaan. Kahden vuoden kuluttua hiin oli reima mylläri ja jauhatti kelvollisesti sekä karkeita jauhoja eläimille että hienoja valkeita leipäjauhoja. Caesar luotti häneen. Hän lähti usein Peeliin tai Douglasiin saarnamatkoille ja jätti silloin Peten myllyä hoitamaan.

Tämä johti moninaisiin seurauksiin. Pete pystyi jauhattamaan talollisten viljaa, mutta ei heidän tilejään laatimaan. Hän merkitsi muistiinpanonsa liidulla myllytalon oveen — suoran viivan kymmenestä kahdeksaankymmeneen leiviskään ja poikkiviivan kustakin sadanleiviskän painosta. Isän poissaollessa tuli Katherine kerran päivässä ravintolasta myllyyn ja muutti Peten viivat tilikirjaan laskusarekkeiksi. Nämä rahataloudelliset toimitukset olivat suloisen hämäännyttävät. Pete oli hyvin ihastunut niihin — kun ne olivat loppuun suoritetut.

Yön pimeässä Pete usein valvoi muistellen, miten Katherine oli tavaillut, laskenut ja summannut hänen variksenvarpaitaan ja jokainen nimi, jokainen tilierä kävi Petelle rakkaaksi, kun Katherine oli ne lausunut. Ne lauloivat hänen sydämessään kuin leivoset. Ne olivat kuin virsiä ja säveliä ja runoutta.

Caesar palasi kotiin saarnakierrokseltaan suurta ajatusta päässään hautoen. Hän oli käynyt kehoittamassa vieraita pakenemaan tulevaista vihaa, ja hänen omassa talossaan oli vielä väkeä, joka ei ollut alkanut Sionia kohti vaeltaa. Samana iltana hän piti yöllisen rukouskokouksen Katherinen ja Peten käännyttämiseksi. Kuusi tuntia hän lakkaamatta huusi Jumalan tykö hikipäässä, kunnes ääni sortui hänen kurkkuunsa. Nuoret olivat suruttomia, pahan siemen oli päässyt juurtumaan heissä ja vastustushalu syöksi heidät kevytmielisyyteen. Muokkaa Sinä heidän sielujensa pelto, kynnä vaoille heidän sydämensä, älä anna makean hedelmän ja metsäomenan kasvaa samalla oksalla, älä salli kalliin lyhteen unohtua pellolle, salli tämän tytön sielun kantaa runsasta satoa ja tämän pojan sielulle kirkasta armosi valo!

Caesar oli tyytymätön tulokseen. Hän oli tottunut voihkimisiin, vavistuksiin ja pyörtymiskohtauksiin.

»Ettekö tunne rakkauden kouristuksia?» huusi hän. »Minä tunnen — juuri tässä, kellotaskun kohdalla.»

Keskiyön aikaan Katherine alkoi horjua. »Sido kiinni perkele!» huusi Caesar. »Olinpa minä itsekin kerran syvyydessä perkeleen kanssa, mutta nyt olen ylhäällä luhdissa ja näen enkelit olkikaton lävitse. Etkö tunne Hengen vaikutusta?»

Kellon näpsähtäessä juuri ennen kahden lyöntiä Katherine arveli tuntevansa ja siitä päivästä alkaen hän johti laulua »kristittyjen» naiskuorossa.

Pete jäi edelleen suruttomaksi, mutta siitä huolimatta hänet nähtiin aina »kristittyjen» kokouksissa. Hän istui takapenkillä silmät naiskuoroon kiinnitettyinä. Caesar huomatessaan, miten uskollisesti hän tuli näihin kokouksiin laski kätensä hänen päänsä päälle ja vakuutti, että Henki viimeinkin lähestyi hänen sieluansa. Toisinaan Petekin uskoi sen, silloin nimittäin, kun hän sulki silmänsä kuunnellessaan Katherinen enkeliäänen kohoavan ylös, ylös, ylös taivasta kohti. Mutta toisinaan hän taas tiesi, ettei niin ollut asian laita, silloin nimittäin, kun hän keskellä Caesarin voimakkaimpia rukouksia, tapasi itsensä kurkistelemasta konstaapeli Johnny Niplightlyn kaljun pään ylitse nähdäkseen vilahduksen Katherinen hatusta tämän pitäessä katseensa maahan luotuna.

Peten mieli alkoi käydä haikeaksi ja hän turvautui vanhaan lohduttajaansa, soittoon. Kotitekoinen huilu oli saanut väistyä säästörahoilla ostetun viulun tieltä. Sitä hän soitteli navetassa talvi-iltoina ja sen ulkopuolella olevan tunkion päällä kesäisin. Kun tämä tuli Caesarin korviin, niin hän vihastui hirmuisesti. Mikä mies oli viulunsoittaja? Kadotuksen palvelija hän oli, joka kynttilällä valaisi harhaanjoutuneille vaeltajille ja humussa eleleville syntisille tietä perkeleen varustuksille. Ja keitä varten olivat viulut sitten? Ne olivat komeljantteja ja teattereita varten. »Ja tuolla ovat teatterit», sanoi Caesar polkien jalallaan keittiön permantokiveä, »ja tuolla ovat helvetin liekit», lisäsi hän muutellen jalkaansa viereiselle kivelle.

Mummi alkoi välitellä. Eihän viulu ollut pahaksi, kunhan sillä vain soitettiin oikeita säveleitä. Eikös raamatussakin lueta, että itse kuningas David soitti harppuja ja symbaaleja ja sen semmoisia? Ja mikäs muu se harppukaan oli kuin jokin viulun tapainen. Harppujahan he kaikki toivoivat taivaassa saavansa soittaa? Niin kyllä, vaikka kyllä meidän Herramme täytyi ensin opettaa häntä ennenkuin harpusta mitään läksisi! Caesarin vakaumus alkoi järkkyä. »No niin, ehkäpä», sanoi hän, »jos viulunsoitolla on sellainen voima, että se voi vapahtaa sieluja kadotuksesta, ja jos Abrahamin helmassakin on oleva viulunsoittoa — no niin — miksikä ei, olkoon sitten — poikahan voi tuoda viulunsa kokouksiimme.»

Mikään ei voinut olla Petelle mieluisampaa. Tästä päivästä alkaen hän ei iltaisin poistunut navettaan, vaan pysyi sisällä harjoittelemassa virsiä Katherinen kanssa. Hirvittävän hauskat nämä jokailtaiset harjoitukset olivat! Ne houkuttelivat ihmisiä ravintolaan niitä kuulemaan ja niinpä Caesarkin älysi ne hyödyllisiksi.

Caesar oli sittenkin ollut osittain oikeassa. Hurskaiden veljien joukossa oli muutamia heikkojakin, jotka eivät halunneet tyhjentää oluthaarikkaansa virsien säestyksellä. Sellainen oli Johnny Niplightly, konstaapeli, joka oli Katherinen virkatoveri kuorossa, hän kun johti mieslaulajia. Hän oli pitkä mies ja hänen pitkää nenäänsä näytti rasittavan alituinen nuha. Eräänä iltana tehdessään tavanmukaisen kierroksensa hän poikkesi »Keijukaiseen». Caesar ja Mummi olivat kumpikin poissa ja Nancy Joe hoiti ravintolatehtäviä. Pete ja Katherine harjoittelivat herätysvirttä.

»Missäs päin maailmaa Caesar on?» murahti hän.

»Peelissä ostoksilla», vastasi Nancy.

»Jumalan kiitosi Tuota — missä on Mummi?» »Rouva Quigginiä hoitamassa.»

Niplightly irroitti nahkahattunsa leukahihnan, ryyppäsi syvän siemauksen olutta ja kääntyen sitten Peten puoleen hyväntahtoisesti hymähtäen ehdotti vaihteen vuoksi jotain muuta soittoa.

Tämän kuullessaan hypähti Katherine koholle kuin, höyhen. »Soitetaan joku tanssi», huudahti hän, »soitetaan tanssi!»

»Varjelkoon sentään!» sanoi Nancy Joe. »Kuunnelkaas vaan sitä tyttöä!
Johan sinä olet aivan järjiltäsi, Kitty!»

»Älä ole näkevinäsi mitään, Nancy», sanoi Katherine, voithan nyt tämän kerran tehdä minulle mieliksi… voithan?»

»Ainahan sinä saat minun tekemään mitä tahdot, kun alat houkutella ja viekotella», sanoi Nancy. »Pidä sinä vain lystiä, tyttö, niin paljon kun haluat, kunhan et pidä kovempaa melua kuin kattilan porina.»

Pete viritti viulunsa ja Katherine pisteli nuppineuloilla hameensa liepeet ylös ja asettui odottavaan asentoon.

Hilpeät alkusäveleet houkuttelivat maantieltä sisään muutamia epäilyttävän näköisiä rahvaanmiehiä, jotka tungeskelivat ravintolahuoneen ovelle ja heidän takanaan näkyi muuan toista säätyä oleva mies, — hänen kauniita kasvojaan ja vaaleita hiuksiaan varjosti tyrolilainen hattu. Näistä kutsumattomista vieraista välittämättä tyttö keikahutti vallattomasti niskojaan ja huusi Peteä aloittamaan.

Silloin Peten viulusta syöksähti muuan niitä maallisia säveleitä, joita hän navetassa oli harjoitellut ja ihastuksesta huudahtaen Katherine alkoi. Katsojat vetäytyivät seinää kohden ja kyyristyivät paremmin nähdäkseen ikäänkuin kukkotaistelussa ja rohkaisivat häntä äänekkäillä hyvähuudoilla ja kättentaputuksilla.

»Oivallista! Onkos moista ennen nähty! Olipa se hyppy! Kyllä se osaa! Sepä vasta pyörimistä, pojat! Kas niin, hyvin kävi! Vielä vähän korkeammalle, tyttö! Noin sievoisia nilkkoja ei saakaan usein nähdä!»

»Suu kiinni, senkin porosuiset rupattajat!» kirkui Nancy Joe. Hän oli koettanut katsoa toisaalle, mutta ei onnistunut. »Voi, herranen aika!» päivitteli hän. »En sinä ilmoisna ikänä ole tuollaista nähnyt. Niinhän se tyttö mennä surisee kuin koulutalon tuulimylly. No, no, Kitty tyttö! Voi sentään, Kirry, Kirry! Missä ihmeessä hän on tuon oppinut? Niinhän se tyttö kiertyy kuin aikoisi pyörähyttää itsensä solmuun!»

Pete vingutteli nyt viulua molemmin käsin, kuten lankkujensahaaja. Hänen silmänsä välkkyivät, hänen huulensa vapisivat, koko hänen sielunsa näytti tällä hetkellä säteilevän hänen kasvoillaan.

»Tanssi, Kate, tanssi, tyttö!» huusi hän. »Hei vaan! Niinhän se kultamuru tanssii kuin rumpupuikko!»

»Nopeammin!» huusi Kate. »Soita nopeammin!»

Punainen nauha oli irtaantunut hänen päästään ja aaltoileva musta tukka liehui valloillaan hänen kasvoillaan.. Toisella kädellään hän piteli hamettansa ylhäällä, toinen käsi oli puuskassa vyötäisillä. Pyörien, hyppien, kieppuen, kiemurrellen, läähättäen ja kuohuen sitä elämän voimaa, jota kaiken hänen elinaikansa oli masennettu ja kurissa pidetty ja pakotettu huokausten ja voihkimisten muotoon, hän tanssi nyt sisäisen tulen kuumentamana samalla keittiönpermannolla, jota Caesarin oli tapana käyttää opetussaarnojensa havaintovälineenä.

Sillä välin Caesar itse ostettuaan Peelissä eräästä veneestä vuotuisen sillivarastonsa, matkasi kääseissään kotiinpäin päässä korkea, musta kirkkohattunsa. Tien varrella hän tapasi seurakunnan kunnia-arvoisan papin, pastori Quigginin Lezayren kylästä. Huutaen »ptruu» hän seisautti hevosensa ja pyysi vanhusta viereensä istumaan heinäsäkin peittämälle istuimelle. Pastori kiipesi kääseihin ja kehoitettuaan häntä varomaan housujansa sillistä, maiskautti Caesar hevoselle, läimähytti sitä ruoskallaan ja niin lähdettiin jälleen matkaan kääsien lyhdyn valaistessa tamman lautasia, jotka likasuojustimen edessä keikkuivat ja pyörivät kuin myllynkuurna.

Nyt tarjoutui Caesarille otollinen tilaisuus ja hän ei vitkastellut käyttää sitä hyväkseen. Päästyään kahdenkesken kirkonmiehen kanssa Caesar selvitteli hänelle mielipiteitään katolisuuden vaaroista ja paavin opin vahingollisesta levenemisestä. Pastori kuunteli hyväntahtoisesti ja kärsivällisesti. Hän oli suvaitsevainen vanha sielu ja hänen pyöreillä kasvoillaan kuvastui alituinen tyytyväisyys, vaikka hän aina vilkutti pieniä silmiään ja Saarnaajan kanssa hoki, että kaikki maallinen oli turhuutta. Siitä hänelle olikin annettu liikanimi »Turhuuksien Turhuus».

Kääsit olivat sivuuttaneet Sulbyn kappelin, kun Caesar alkoi kuulustella pastorin mielipidettä muutamista raamatunlauseista.

»Ja mitä te, pastori Quiggin, arvelette tästä tekstistä 'Kiitä Herraa sieluni ja kaikki mikä minussa on Hänen pyhää nimeänsä'»?

»Erinomainen lause ruoan jälkeen, herra Cregeen», sanoi pastori vilkuttaen pieniä silmiään pimeässä.

Se oli Caesarin mieliteksti ja pastorin ylistyksestä hän lämpeni tykkänään. »Totta tosiaan», hän huudahti ja hänen kuuma hengityksensä kutkutti pastorin niskaa, »siitä tekstistä minä olen saarnannut niin, että olen ollut märkänä hiestä aina liivejä myöten.»

He lähestyivät nyt »Man-saaren Keijukaista».

»Ja ylistyksestä puhuessamme», sanoi Caesar, »kuulen heidän nyt tuolla sisässä harjoittelevan laulujansa. Ette kai pahastu, herra pastori — mutta olisin mielissäni, jos tahtoisitte astua sisään kuulemaan, miten he harjoittelevat virttä 'Kruunaa, kruunaa'!»

»Vai kelpaa viulu metodistien hartausharjoituksiin» sanoi pastori kääsien pysähtyessä ravintolan portaitten eteen.

Puolen minuutin kuluttua ravintola-salin ovi lensi paukahtaen auki ja kynnyksellä tuijotti Caesar takanaan pastorin punakat kasvot. Syntyi hetkisen hiljaisuus. Katherinen pystyyn kohotettu varvas laskeutui hiljakseen maahan, Peten viulu liukui hänen selkänsä taa ja Niplightlyn maiskuvat huulet aukenivat typerään ällistykseen. Silloin kuului pastorin ääni: »Turhuutta, turhuutta, kaikki on turhuutta!» ja äkkiä kynnyksellä yhä seisova Caesar laskeutui polvilleen rukoilemaan.

Caesarin rukous oli aivan lyhyt. Hänen loukattu ylpeytensä vaati repäisevämpää lohdutusta. Koettaen pastorin räpyttelevien silmien edessä näyttäytyä niin arvokkaana kuin mahdollista, hän nousi pystyyn ja änkytti: »Te silmänpalvelijat! Teatteriksi olette tehneet tämän kunniallisen kodin! Ja arvossapidetyn miehen kodin, sanon minä, miehen, joka on saaren ensimmäisiä! Kas niin» — hän kääntyi katsojiin, »suorikaa tiehenne heti paikalla! Ja mitä teihin tulee», ja nyt tuli Katen, Peten ja konstaapelin vuoro, »niin ovat lauluharjoitukset nyt ainaiseksi lopussa. Kyllä minä suoriudun ilman teidän soittoanne ja lauluanne, mokomat uskovaiset. Tästä puoleen panen kolme syntistä johtamaan laulua kokouksissa. Ja vieläpä itse järjestyksen ylläpitäjä joukossa!» lisäsi hän musertavasti hymyillen. Niplightly koetti paraillaan kiemurrella ovelle pastorin selän taitse.

»Kuka aloitti?» huusi Caesar Katherineen katsahtaen.

Siitä saakka kun Caesar lankesi polvilleen oven luona, Pete oli ollut pakahtua pidätetystä naurusta. Nyt puraisi hän huultansa ja vastasi: »Minä.»

»Sinäpä olet hävytön lurjus!» sanoi Caesar uhkaavasti rypistellen silmäkulmiaan. »Sinä erehdyit pahasti ammattia valitessasi, poikaseni. Komeljantti sinusta olisi pitänyt tulla. Ei kannata kallista aikaasi tuhlata minunlaiseni yksinkertaisen, kunniallisen miehen työssä. Sinun täytyy lähteä tästä talosta. Nouda kirstusi luhdilta, poika! Ala sitten patikoida matkaasi, äläkä kuvittele levolle pääseväsi ennenkuin olet hankkinut itsellesi asunnon.»

Pete, joka oli tuijottanut pastoriin, ei voinut kauemmin hallita hilpeyttänsä vaan puhkesi niin äänekkääseen nauruun että huone kaikui.

»Anna tulla vaan, Nebukannezar, äijäseni», huudahti hän ja karkasi pystyyn. »Sen pituinen se lysti, Kitty tyttö! Sen pituinen se! Mutta vielä me jatkamme tätä jonakin toisena iltana ja silloin isä-ukko itse pitelee meille kynttilää.»

Maantielle tultuaan hän tunsi jonkun laskevan kätensä hänen olkapäälleen. Hänen takanaan seisoi nuori, tyrolilaishattuinen mies.

»Jumaliste! Sinäkö, Phil!» huudahti Pete tarttuen häneen molemmin käsin.

»Minä olen juuri lopettanut lukuni King Williamissa ja ostanut itselleni veneen», sanoi Philip. »Tulin pyytämään sinua seuralaisekseni — pyydystämään meriankeriaita ja turskia — se on hauskaa. Haluttaako sinua?»

»Haluttaako!» riemuitsi Pete. »Minähän ihan hyppelen ilosta.»

Ja reippain askelin poistuivat he tietä pitkin.

»Sievä tyttö tuo — Kitty, Kate, tahi mikä hänen nimensä onkaan?» sanoi
Philip.

»Sinä olit siis sisällä? Näitkö hänen tanssivan?» sanoi Pete innokkaasti. »Niin, kyllä hän sievä on», lisäsi hän lämpimästi, »tavattoman sievä», toisti hän ensin hajamielisesti ja sitten surunvoittoisesti: »hirmuisen sievä.»

Samassa he kuulivat pimeässä keveitten jalkojen astuntaa ja itkunsekaisella äänellä huusi joku »Pete.»

Kate se oli. Läähättäen ja henki kurkussa hän tarttui molemmin käsin Peten kasvoihin, suuteli häntä suulle ja katosi siinä samassa virkkamatta sanaakaan.

VI.

Philipin luvut eivät olleet luistaneet koulussa; olipa hänen vähällä käydä aivan hullusti. Ensimmäisinä vuosina pidettiin häntä ahkerana, mutta lahjattomana, myöhemmin lahjakkaana, mutta laiskana. Puolittain tosissaan, puolittain leikillä hänen oli tapana vieläkin usein hymyssäsuin ja salaperäisen mielihyvän väreet selässään kulkien toistaa lapsuutensa vanhaa lauselmaa: »Meri kutsuu minua, minun täytyy lähteä.» Vanhan merikarhun, hänen äitinsä isän, veri virtasi vahvana hänen suonissaan. Laiskuus johti tottelemattomuuteen ja tottelemattomuus aiheutti rangaistuksia. Koulussa ollessaan hän oli välinpitämätön kummankin suhteen, mutta kotona heräsi hänessä häpeäntunne.

»Keväällä täytät kuusitoista vuotta», sanoi Nan-täti, »ja mitähän isä-raukkasi sanoisi, jos hän olisi elossa? Hän uneksi suuria pojastansa ja jutteli aina, mikä mainio mies sinusta oli tuleva.»

Se nuoli osui Philipiin. Kunnioitus isä-vainajan nimeä ja tahtoa kohtaan oli pojassa kehittynyt intohimoiseksi tunteeksi, joka tulena poltti hänen sydäntänsä. Murtuneen miehen suuret toiveet olivat toisinaan kiduttaneet poikaa, kun vanhan merimiehen veri kuohui hänessä. Mutta nyt se kannusti häntä eteenpäin.

Philip palasi kouluun ja työskenteli kuin orja. Hänellä oli jäljellä enää vain kolme lukukautta ja myöhäistä oli enää hankkia kiitoslausetta tutkinnossa, mutta poika teki ihmeitä. Hän suoritti tutkintonsa erinomaisella menestyksellä ja opettajat olivat ihmeissään. »Sittenkin», sanoivat he, »sillä pojalla on neroa. Hän pystyy kaikkeen mitä tahtoo.»

Jos Philipissä oli paljon kapteeni Billyn verta, niin virtasi Petenkin suonissa paljon mustan Tomin verta. Lähdettyänsä Sulbyn myllystä Pete oli asettunut asumaan veneen kajuuttaan. Mistä hänelle tulisi ruoka, mistä vaatteet ja missä hän saisi asua öiden tultua kylmiksi, ei häntä hetkeäkään huolettanut. He pitivät tavattoman hauskaa retkillään. Toverusten tehtävät olivat hyvin yksinkertaiset. Phil piti huolen hauskuudesta ja Peten toimeksi jäi kalastus. He olivat lystikkäitä velikultia, joilla ei ollut vähintäkään huolta huomispäivästä.

Vain yksi varjo tummensi heidän tyytyväisyyttänsä ja sekin oli auringonsäteen aiheuttama. Tämä säde lämmitti kumpaakin heidän yhdessä ollessaan. He olivat kuin kaksi kilpakosijaa, ja palkinto oli Katherine Cregeen. Pete jutteli hänestä, kunnes Philin sydän heräsi ja vapisi, mutta Phil oli tuskin itse siitä selvillä, eikä Pete koskaan sitä aavistanut. Ei kumpikaan uskonut toiselle salaisuuttaan, vaan poikamaisesti ja liikuttavasti he koettivat sen kätkeä.

Sulbyn laaksossa on Ramseyn satamaan laskeva joki, joka on kuuluisa taimenistaan. Koettaessaan pettää toisiansa pojat muun muassa uskottelivat toisilleen, ettei tässä joessa käynyt kalastaminen muuten kuin onkimalla, ja niin he vapoineen vaeltelivat pitkin virran rantoja, kunnes olivat »Man-saaren Keijukaisen» edustalla, jolloin luonnollisesti oli mentävä sisään sammuttamaan pitkällisestä onkimisesta aiheutunutta janoa. Tapahtui toisinaan, että Philip korkea silkkihattu päässä yllä polvihousut ja takki, tapasi Sulbyn sillalla Peten pestynä, kammattuna ja puhtain paidankauluksin upeilevana. Ihmettelyä molemmin puolin! »Kas Phil! sinäkin täällä? Minun piti vain koettaa, ovatko taimenet syömätuulella tänään. Hyvänen aika, johan mc olemme Sulbyssä ja tuossahan on 'Keijukainenkin'!»

»No niin, ei haittaisi lasi olutta. Pistäymmekö kuulemassa, miten siellä jaksetaan?» Ja tämän alkunäytöksen jälkeen he katosivat ravintolaan.

Viikkokausia tämä pieni komedia uudistui joka ilta. Pyhäin miesten aattona, kuusi kuukautta sen jälkeen kuin Caesar oli karkoittanut Peten kodistaan, se niinikään uudistui. Mummi istui lasiseinän luona milloin neuloen, milloin vieraita palvellen ja merkitsi liidulla mustalle taululle hieroglyfin tapaisia koukerolta. Jykevät silmälasit nenällään ja suuri kirja käsissään Caesar itse istui keittiössä selin lasiseinään, joten hän ravintolahuoneen lampun valossa saattoi lueskella. Penkillä ravintolahuoneessa istui Musta Tom tupakoiden, syljeskellen, kaapien sannoitettua lattiaa ja kaljuine, muodottoman suurine paineen suunnatonta hämähäkkiä muistuttaen. Hänen vieressään istui laiha, rokonarpinen, kyhmyotsainen mies: Jonaique Jelly, ammatiltaan parturi, kelloseppä ja päälle päätteeksi harras Man-saaren patriootti. Posteljooni, varas-Kelly, oli myös liittynyt seuraan. Hän oli vähäläntä mies, jolla oli vilkkuvat näädänsilmät, ja vanhannäköiset kasvot, joiden rypyt olivat kulmikkaita kuin vierinkiviseinän saumat.

Peten nähdessään Mummi pyysi häntä käymään perälle, ja hän astui keittiöön käyden istumaan takkatulen vieressä olevalle rahille vastapäätä turvepönttöä, savustettavaksi ripustetun kalan alle. Philipin nähdessään Mummi lakkasi kutomasta, silitti hiuksiansa ja, vastaväitöksistä huolimatta siirsi hänelle tuolin takkatulen ääreen. Caesar vilkaisi Peteen silmälasiensa ja pystyssä olevan kirjansa välistä, mutta Philipin tullessa sisään, laski hän kirjansa polvelleen ja lausui hänet tervetulleeksi. Nancy Joe kulki puukenkineen edestakaisin maitokamarin ja koukussa tulella riippuvan perunapadan välillä. Hetken kuluttua suhahti Kate puolihämärän keittiön läpi; mustat silmät säteilevinä ja hymyssä suin. Hän niiasi Philipille, virnisteli Petelle ja katosi.

Lasisen väliseinän takaa kuului nyt posteljoonin korahtava ääni sanovan: »No niin, lähteä tässä taas täytyy. Saarelta on väkeä lähdössä Kimberleyhin aamulaivassa huomenna varhain.»

Parturin käheä falsettiääni kuului tokaisevan: »Kimberleyhin. Kas siellä kelpaa kykeneväin miesten olla, sen olen aina sanonut. Palasihan puna-Billy kotiin rikkaana miehenä. Entäs vanha Corlett — ajatelkaapas vanhaa Ballabegin Corlettia! Viisi vuotta hän muokkasi siellä maata ja häneltä jäi perintöä talo, joka tuottaa vuodessa kaksikymmentä puntaa, kaikesta muusta tavarasta puhumattakaan!»

Nyt aukaisi Musta Tomkin leveän suunsa ja mörähti ivallisesti ja ylenkatseellisesti: »Kyllä kai, rahaa siellä saadaan vaikka niittämällä, sitä kaikki hokevat. Mutta eipä luulisi, Jelly, että teidän kaltaisellenne miehelle kelpaa mikään muu kuin tämä saari.»

»Älkää te siitä pauhatko», sanoi parturi. »Man-maa Manin miehille — se on minun kantani ja siinä pysyn. Mutta elämässä on luovittava asianhaarojen mukaan, jos mieli menestyä. Ja senjälkeen kuin täällä on ruvennut kuhisemaan englantilaisia, ei meidän vanhasta saarestamme ole paljoa muuta jäljellä kuin nimi. Kunnollisimmat Manin pojat lähtevät muille maille, kuten nämäkin.»

»Niinpä niin, mutta lähdettävä tässä nyt kumminkin on heille kirjeitä viemään», virkkoi posteljooni.

»Kelle te sitten viette, herra Kelly», huusi Philip avoimesta ovesta.

»Quarkin pojille, Glen Rushenin ja Gillsin pojille Castletownin taakse.
Hyvää yötä sitten, hyvää yötä.»

Ovi sulkeutui hänen jälkeensä ja Musta Tom murahti: »Mokomatkin poikanulikat — kyllä minä heidät tunnen.»

»Mutta sukkelia poikia, tavattoman sukkelia», sanoi parturi, »juuri sellaista väkeä siellä tarvitaan.»

Kuului ylenkatseellinen mörähdys. »Vai niin? Eiköhän olisi parasta, että itsekin läksisitte Kimberleyhin.»

»Siirtäkää kello hiukan taaksepäin, niin minä olen matkalla, ennenkuin kerkiätte kampaa päähänne viemään», naurahti parturi.

Musta Tom nosti oluthaarikkaa. »Kas, siinä onkin seikka», sanoi hän, »jota ei itse Kaikkivaltiaskaan» — olutta latkien — »voi tehdä.»

Caesar käännähti äkkiä lasiseinään päin. »Sellainen te olette kuin kaikki muutkin uskottomat», sanoi hän. »Niin pian kuin avaatte suunne, puhutte itseänne vastaan — Kaikkivaltiaaksi sanotte Jumalaa ja yhtäkaikki väitätte samassa henkäyksessä olevan jotain, jota hän ei voi tehdä.»

Sillä välin oltiin takkatulen ääressä aivan toisissa puuhissa. Kate oli palannut keittiöön ja tunnusteli kiehuvia perunoita vähän väliä kädessään olevalla haarukalla. Tulta lähestyessään oli hänen aina sivuutettava Peten rahi, mutta hän ei koskaan kohottanut katsettansa Philin saappaita ylemmäs. Kumartuessaan padan yli hän oli niin lähellä Peteä, ettei tämä voinut kiusausta vastustaa, vaan kietoi käsivartensa hänen vyötäisilleen. Tästä kiusottelemisesta muka suuttuneena Kate polki somasti jalkaansa ja koetti näyttää ankaralta, mutta purskahti samassa pidätettyyn nauruun. Mutta yhtäkaikki hän pysytteli mieluummin lähellä Peteä kuin Philiä, kunnes lyönnit ja sysäykset päättyivät pieneen nipistykseen ja huudahdukseen, jota seurasi Caesarin tuima »No, mitäs siellä?» Kate katosi kuin salama, himmeästi valaistu huone kävi jälleen ikäväksi; Phil alkoi hengittää raskaasti, mutta samassa tyttö palasi yhtä äkkiä kädessään omena ja nuoranpätkä. Hän nousi tuolille seisomaan ja kiinnitti nuoran toisen pään kattohirteen leipävartaan viereen ja toisen pään hän sitoi omenan kantaan.

»Mitäs nyt?» kysäisi Pete.

»Voi ihmettä! Sitä sinä et tiedä. Etkö tiedä, mikä Hop-tu-naa on?
Nythän on pyhäinmiesten aatto, poikaseni», sanoi Kate.

Sitten hän työnsi omenan heiluri-liikkeeseen, peräytyi kädet selän takana pari askelta ja alkoi hampain näykkiä heiluvaa omenaa. Toisinaan hänen onnistui saavuttaa se, toisinaan ei, toisinaan hampaat painoivat omenankuoren loville, toisinaan hän puraisi siitä ja hänen ruumiinsa kohosi ja laskeutui omenan liikehtimisen ja nytkähdysten tahdissa; hänen suunsa aukeni ja sulkeutui, valkoiset hampaat kimaltelivat ja kasvot säteilivät ihastuksesta. Joka kosketus antoi omenalle lujempaa vauhtia ja katsojain nauru yltyi sen mukana. Kaikki, mylläriä lukuunottamatta, seurasivat omenan heilumista. Phil kehoitti tyttöä varomaan hampaitaan, mutta Pete yllytti häntä koettelemaan niiden kestävyyttä.

»Iske kiinni siihen, Kitty!» huusi Pete. »Sivu meni! ja nytkin! Ohoh!
Poskeen koski! Vähät siitä! Kas niin, jo meni!»

Ja Musta Tom ja Jelly nousivat paikoiltaan ja lähestyivät keittiön ovea paremmin nähdäkseen. »Kas vaan sitä riiviötä!» huusi edellinen. »Siinäpä suupala, Kitty tyttö!» huusi jälkimmäinen. »Siitä saat jakaa muillekin. Ja'a se tasan meille, kuuletkos!»

Mutta nyt jyrähti Caesarin ääni: »Herjetkää jo, herjetkää jo! Moiset tavat ovat pelkkää paavillista taikauskoa.»

»Paavillista taikauskoa!» huusi Musta Tom myymäpöydän takaa. »Loruja puhutte mies! Sellaisia lystiä harjoitettiin jo ennenkuin pyhä Patrick oli syntynytkään.»

Kate ähki ja puhki koettaessaan irroittaa nuoraa katosta.

»Mikä taika siinä sitten on, Tom?» kysäisi hän. »Tehän tiedätte kaikenlaista.»

»Taikako? Keijukaisista tässä on puhe!»

»Keijukaisista!»

Musta Tom kävi istumaan itseensätyytyväisen näköisenä ja hänen järeä äänensä kuului lasiseinän takaa. »Ammoisina aikoina kauan sitten, tyttö, kun Man-saarelaiset eivät vielä olleet kerjenneet heittää vanhoja tapojansa, heidän oli tapana pyhäin miesten iltana mennä levolle kymmeneltä, jotta kedoilla asuskeleva pikku väki saisi askaroida kodeissa. Talonemäntä itse täytti kaikki ruukut, että keijukaisilla olisi juotavaa ja isä-ukko itse kohenteli tuhkaa, jotta voisivat kakkunsa paistaa, ja tytöt, teidän ikäisenne menivät vuoteeseen takaperin…»

»Tiedän, tiedän!» huudahti Kate yhä katossa häärien ja käsiänsä taputtaen. »Piti syödä paistettu omena ja mennä levolle janoisena. Sitten nähtiin unta, että joku ojensi vettä juotavaksi ja se, joka sen teki, oli tuleva aviomies.»

»Juuri niin oli asia, tyttö.»

Caesar oli kuunnellut puhetta katse kirjasta syrjään luotuna ja nyt hän huudahti: »Herkeä jo, sanon minä. Tuo ei ole muuta kuin saatanan keksintöjä, ja vain harhatielle joutuneet ja taikauskoisuuteen taipuvaiset juttelevat sellaista. Se puhe ei sovi kristillisessä ravintolassa, enkä salli enää siitä puhuttavan.»

Mummi lakkasi kutomasta ja kohenteli sukkapuikolla myssyänsä sanoen: »Hyvänen aika, isä, eihän Tom pahassa mielessä tuota kertonut.» Sitten katsahti hän kelloa ja nousi seisaalleen. »Nyt on sentään jo aika sulkea. Hyvää yötä Tom. Hyvää yötä kaikki. Hyvää yötä.»

Phil ja Pete tekivät myös lähtöä. Pete astui ovelle ja oli katsovinaan ulos, sitten hän palasi Katen luo ja kuiskasi : »Kuulehan, pujahda ulos hetkeksi, joku odottaa sinua siellä.»

»Odottakoon vain», vastasi tyttö nauraen, mutta Pete tiesi, että hän tulisi. Sitten hän kääntyi Philipin puoleen: »Sananen kahdenkesken, Phil», sanoi hän tarttuen hänen käsivarteensa ja vetäen hänet mukanaan ulos huoneesta pihan poikki tallin nurkalle.

»No niin, hyvää yötä, Mummi», sanoi herra Jelly, poistuen hänkin. »Jos minä olisin tyttärenne poika, herra Quilliam, niin varmaan läksisin onneani koettamaan jonnekin.»

»Tyttärenpoika!» ärähti Tom. »Ei minulla ole tyttärenpoikaa, jos olisi, ei kai minun tarvitsisi tyhjää piippua imeskellä. Mutta Phil Christian on nykyisin hänen jumalansa — on niinkin.»

Heidän lähdettyään alkoi Mummi laskea kassaa jutellen sen ohessa: »Mitä keijukaisiin tulee — yksi, kaksi, kolme» — saattaa Caesar kylläkin olla oikeassa — neljä — viisi — eikä niitä ehkä ensinkään ole olemassa, mutta oli miten oli, parasta on aina olla kohtelias.»

»Tottakai», vastasi Nancy Joe, »ruukullinen raitista vettä ja pari ystävällistä sanaa, ennenkuin maata pannaan pyhäinmiesten aattona, ei kai ole kellekään vahingoksi.»

Ulkona tallipihalla Pete huohotti ja ähki, kuin olisi hän ollut kilpajuoksussa. Kummun takaa kaakosta kohosi kuu punaisena kuin ilta-aurinko. »Joudu, Phil, joudu», kuiskasi hän. Kate tulee heti. Mutta minun täytyy ensin häthätää suihkuista sinulle pari sanaa. Tahdotko suoda minulle apuasi, Phil?»

»Missä sitten?»

»Puhuisit puolestani isä-ukolle sillä välin kuin minä puhuttelen tyttöä.»

»Mistä minun pitää puhua?»

Mutta Pete ei voinut kuulla muuta kuin omaa puhettansa. »Äiti-muori on enkeli, häntä en pelkää, mutta ukko on kova. Puhu puolestani, Phil, sinä osaat puhua niin hienosti ja kauniisti.»

»Mutta mistä sitten puhun?» toisti Philip jälleen.

»Sano, että minä tosin olen hiukan lurjusmainen, mutta en sentään niin perin huonokaan. Pane omiasi hiukan, Phil, ja kehu minua. Sano, että minusta tulee vallan merkillisen hyvä mies, ja kyllä tuleekin. Sano hänelle, että jos hän vain suostuu, niin minusta tulee kunnollinen, niin toimelias ja työtä tekevä ja väsymätön, ettei moista ole nähty.»

»Mutta Pete, Pete, Pete, minkä vuoksi sitten tämä kaikki on hänelle sanottava?»

Peten huohottaminen ja ähkiminen taukosi. »Minkä vuoksi? No, tytöstähän nyt on puhe.»

»Tytöstä!» sanoi Philip.

»No mistä sitten?» sanoi Pete.

»Katesta? Pitääkö minun puhua sinun puolestasi Katen isälle?»

Philipin ääni tuntui tarttuvan kurkkuun.

»Tuntuuko se sinusta vaikealta, Phil?»

Seurasi hetkisen äänettömyys. Veri syöksähti Philipin kasvoihin, joissa kuvastuivat monenlaiset tunteet, mutta pimeä peitti ne.

»Sitä en tarkoita», sammalsi hän.

Pete käsitti väärin Philipin epäröimisen ja arveli, hänen mielessään harkitsevan hänen, Peten, arvottomuutta. »Tiedän kyllä, että olen aika jörri», sanoi hän, »mutta Phil, minä sitä tyttöä rakastan aivan vimmatusti. Hän on mielessäni alinomaa, öisin on minun mahdotonta saada unta silmiini ja päivällä olen kykenemätön kunnon työhön. Kaikki puhuu hänestä, kaikki huutaa hänen nimeänsä. 'Kate', huutaa meri, ja joki ja puut ja kanervat. 'Kate, Kate, Kate', kaikkialla Kate, menin minne tahansa, en voi kestää tätä kauemmin. Minä olen hurjasti rakastunut tyttöön, siinä sen kuulet, Phil.»

Pete vaikeni, mutta Philip ei virkkanut mitään.

»Vaikeata saattaa olla kehua minua, sen myönnän», jatkoi Pete, »mutta minä olen tuntenut hänet aina siitä päivin kun hän, pikku raasu, kulki isossa esiliinassa, kun minä olin olevinani suuri, saatuani housut jalkaani ja me leikimme nuorantanssijaa notkossa.»

Philip oli yhä vaiti. Hän kouristi tallin seinää vapisevin käsin ja taisteli lujasti sisässään pysyäkseen tyynenä. Pete raaputteli saappaallaan pihakivitystä ja mutisi uudelleen itkunsekaisella äänellä: »Puhuthan puolestani, Phil. Sinä vain voit sen tehdä. Sinä kykenet sanomaan sanottavasi niin, että se joltain kuuluu. Jos minä rupeaisin omaksi puhemiehekseni, niin menisivät asiat siinä tuokiossa päin hongikkoa. Puhu puolestani, poika, puhu, etkö suostu?»

Philip oli sittenkin ääneti. Hänen kurkkunsa oli käheä ja hän koetti niellä itkuansa. Hänen omakin sydämensä alkoi jo herätä. Peten tunnustuksen valossa hän oli lukenut oman salaisuutensa. Jos hän saattoikin luopua tytöstä, niin ei sittenkään ollut helppoa auttaa Peteä voittamaan hänet. Mutta Peten murhe liikutti häntä. Kurkun kouristus herkesi ja hän irroitti kätensä seinästä. »Kyllä minä sen teen», lausui hän, mutta hänen äänensä kuului nyyhkytykseltä.

Ja sitten hän yritti paikalla poistua salatakseen mielenliikutustaan, joka sulkunsa murtaneen virran tavalla vyörähti häneen. Mutta Pete kouristi häntä hartioista ja koetti tutkiskella hänen kasvojansa pimeässä. »Sinä siis suostut», kuului Peten huulilta ilohuudahdus; »silloinhan asia on selvä. Jumala siunatkoon sinua, vanha veikko.»

Philip tempautui irti. »Vait, sellaisesta ei kannata puhua», sanoi hän uljaasti ja sitten hän nauroi, mutta naurun takana piili itku. Hän ei voinut puhua enempää, sillä hänen tunteensa uhkasivat voittaa hänet. Juuri samassa lankesi heihin talosta tuleva valojuova, ja hillitty ääni huusi: »Pete!»

»Siinä hän on itse», kuiskasi Pete. »Hän tulee! Hän on täällä!»

Philip kääntyi ja näki Katen seisovan maitokamarin ovella ja hänen viehkeä nuori vartalonsa kuvastui takaapäin tulevaa valoa vasten.

»Nyt menen», ja hän hapuroi pimeässä rakennuksen ovelle samassa kuin tyttö astui pihalle.

Pete seurasi häntä parisen askelta astuessaan Katea vastaan. »Kuulehan vielä», kuiskasi hän. »Sano sille vanhalle höperölle, että minä rupean käymään kappelissa vaikka aamuin ja illoin ja että minusta tulee uuttera pyhäkouluoppilas. Ja kuulehan! sano hänelle vielä sekin, että minä harjoittelen harmooniota soittamaan.»

Philip pujahti hiljaa maitokamarin ovesta sisään ja sulki sen jättäen
Peten ja Katen kahdenkesken.

VII.

»Keijukaisen» keittiössä tuoksui nyt hiilillä paistettu silli, joka hauskasti sihisi ja pirisi öljyn tihkuessa hiilokselle.

»Ballureen on pitkä matka, rouva Cregeen», sanoi Philip pistäen päänsä sisään ovesta, »Sallitteko minun jäädä illallista syömään kanssanne?»

»Miksei, olette vallan tervetullut», sanoi Caesar laskien suuren kirjansa pöydälle. Nancy Joe alensi huomattavasti kimakan äänensä ja sanoi samaa, ja Mummikin virkkoi: »Olette tervetullut, jos vain tyydytte haukkaamaan meikäläisten ruokaa. Perunoita ja silliä herra Christian; Man-saarelaisen tavallinen illallinen. Nosta pata koukusta, Nancy.»

»No niin, eikös hän itse sitten ole Man-saaren poikia, äiti?» virkkoi
Caesar.

»Olen tietenkin, herra Cregeen», sanoi Philip äänekkäästi naurahtaen.
»Kuka sitten, ellen minä.»

»Oli häntä manilainen tai ei, niin eipä taida nenäänsä nyrpistää tällaiselle herkkusillille», sanoi Nancy Joe. Hän oli juuri latomassa sillejä suurelle vadille. »Mahtaako tämän veroista saada missään? Ei ainakaan Englannissa, siitä menen takuuseen.»

»Ei todellakaan, Nancy», sanoi Philip yhä aiheettomasti nauraen.

»Ja vaikka olisikin englantilaisilla tällaista silliä, niin eivät nuo raukat kumminkaan ymmärtäisi valmistaa sitä.»

»Eihän ne ymmärtäisi, Nancy», myönsi Mummi. Hän kaatoi perunat suureen läjään paljaalle pöydälle. »Kyllä meidän sietää olla kiitollisia, kun on perunoita ja silliä kolmasti päivässä, mutta ei siitä silti juuri kannata kerskata.»

»Pyydä herra Christiania astumaan pöytään, äiti», sanoi Caesar. »Käykää istumaan, käykää istumaan. Tässä saatte lasin kirnupiimää. Anna veitsi ja haarukka, Nancy. Ei meikäläiset ole tottuneet veitseen ja haarukkaan silliä syödessä. Vielä lautanen herra Christianille, herrat syövät mielellään lautaselta. No nyt syökää, ja maistukoon ruoka — mutta mihin jäikään ystävänne?»

»Petekö?» Oh! hän ei ole kaukana.» Nyt herkesi Philip nauramasta ja alkoi heittää merkitseviä silmäyksiä Mummiin ja Nancy Joehen.

Caesar katsahti ympärilleen puoliksi kuorittu peruna hyppysissään.
»Entä tyttö — missä on Kate?» kysyi hän.

»Ei hänkään kaukana ole», sanoi Philip yhä merkitsevämmin vilkuttaen. »Mutta älkää olko huolissanne heistä, herra Cregeen. He eivät kaipaa illallista. He herkuttelevat paremmalla kuin — kuin sillillä.» Tätä sanoessaan hän nielaisi kulauksen kirnupiimää naurahtaen uudestaan.

Caesar, jolla oli peukalon ja etusormen välissä sillin pala matkalla suuhun, kohotti päätänsä ja tuijotti Philipiin. »Sanoitteko jotain, herra Christian?»

Nyt purskahti Philip aivan hillittömään nauruun.

Tuntui huojentavan, kun sai nauruun upottaa sisässään riehuvan myrskyn.

»Mikä ihme poikaan on mennyt?» mietti Mummi..

»Onko hullu koira purrut häntä?» mietti Nancy.

»Sanoinko minä jotain!» huudahti Philip, »sanoin tietenkin. Sitä varten minä tänne tulinkin, herra Cregeen — tulin tänne Peten puolesta puhumaan. Hän on rakastunut tyttäreenne, Caesar, ja anoo teidän suosiollista lupaanne naida hänet.»

»Herra hyvästi siunatkoon!» kirkui Nancy Joe.

»No, voi minun päiviäni!» mutisi Mummi.

»Peter Quilliam!» sanoi Caesar, »kuulinko oikein?»

»Kuulitte, herra Cregeen, juuri Peter Quilliam», vastasi Philip uljaasti. »Ystäväni Pete on tosin yksinkertainen, karkea kansanmies ja vailla suurta sivistystä, mutta hän on koko saaren paras mies. Kas niin, Caesar, antakaa suostumuksenne ja tehkää nuoret onnellisiksi.»

Hän oli vähällä takertua viimeisiin sanoihin, mutta Caesarin tutkisteleva katse piti häntä pystyssä.

»Minähän hänet kadulla korjasin, kuten sanotaan», virkkoi Caesar.

»Sen teitte, herra Cregeen, sen teitte. Aina minä olen teitä pitänyt arvostelukykyisenä miehenä, Caesar. Mitä te sanotte Mummi? Kyllähän Caesar pystyy arvostelemaan kunnon poikaa, niissä vain sellainen on.»

Taas hän viekkaasti vilkutti silmillään, ja Mummi vastasi: »Kyllä kaiketi, enhän minä sitä kiellä.»

Caesar istui suorana kuin varras ja tuikeana kuin vanha huuhkaja. »Ja talostani lähtiessään hän oli nenäkäs ja hävytön.»

»Mutta ei poika mitään pahaa tarkoittanut, isä», puhkesi Mummi sanomaan; »sinähän ensin hänet maantielle ajoit.»

»Älä sinä puutu miesten asioihin, äiti, pysy vain omissasi», sanoi Caesar. »Niin, pilkallisia sanoja ja synnillistä puhetta sain minä palkakseni siitä pojasta.»

»Petestäkö?» huudahti Philip epäuskoisesti; »eihän toki, hänhän puhelee teistä niin kauniisti kuin olisi rukouskirjasta ottanut sanansa.»

Caesar puhisi. »Vai niin? Sieltä hän kai sitten on kirouksensakin lainannut.»

»Pete ei kiroa ketään», sanoi Nancy Joe pöydän takaa. »Hyvä poika hän oli kaikin puolin, eikä teillä sen jälkeen ole ollut toista hänen vertaistaan.»

Caesar käännähti verkalleen hänen puoleensa sanoen ankarasti: »Missä hanhia, siellä likaa, ja missä vaimoväkeä, siellä lörpötystä.» Sitten hän jälleen kääntyi Philipin puoleen ja sanoi kunnioittavaksi tekeytyen: »Uskallanko tehdä teille pienen kysymyksen, joka on tavallinen tällaisissa tapauksissa. Kuinka suuri on hänen omaisuutensa?»

Philip pudotti kädestään veitsen ja haarukan. »Omaisuusko? En ole todellakaan ajatellut, että te…»

»Vai ette?» sanoi Caesar. »Meidän laitamme ei ole kuten Israelin lasten korvessa, ei meille sada taivaasta mannaa kahdesti päivässä. Ja vaikkemme muuta saisikaan kuin silliä ja perunoita, niin kolmasti päivässä sitä kumminkin tarvitsemme, ymmärrättekö?»

Vaikka Philip teki urheata vastarintaa, ei hän voinut olla tuntematta huojennuksen tunnetta. Kohtalo astui väliin, tyttö ei ollut Petelle määrätty. Ensimmäisen kerran keittiöön tultuaan hän hengitti vapaasti ja syvästi. Mutta sitten tuntui omantunnon pistos, hän oli tullut Peten puolesta puhumaan ja hänen täytyi pysyä uskollisena hänelle; hänen täytyi pitää puoliansa, kumota kaikki mahdolliset vastaväitteet ja puhua vakuutuksen voimalla. Hänelle juolahti äkkiä mieleen koettaa nujertaa Caesarin vastustus Raamatun sanoilla.

»Mutta mitä sanoo pyhä Raamattu, herra Cregeen, 'älkää surko huomisesta päivästä'…»

»Sitä samaa sanoi Johnny Niplightlykin, herra Christian, kun hän sytytti tulen kuivausuunin alle toissa iltana ja poltti kaiken kauran ennen aamun tuloa.»

»Mutta katsokaa kedon liljoja…»

»Minä olen niitä katsonut, hyvä herra, mutta yhtäkaikki minun on työtä tekeminen ja äidin täytyy kehrätä.»

»Eikö sitten Petekin pysty ahertamaan», sanoi Philip rohkeasti. »Häntä parempaa poikaa ei ole koko saarella; laiska ei hän ole nimeksikään ja hän voi ansaita elatuksensa vaikka missä.»

»No, millä hän sitten nyt ansaitsee elatuksensa?» kysyi Caesar.

Philip mietti vastausta ja sanoi sitten. »Nykyjään hän tosin vain auttaa minua veneen hoidossa, herra Cregeen.»

»Ja mitä hän ansaitsee? Ruokansa ja juomansa ja ehkä jonkun kolikon, vai? Veneen te luultavasti jonakin päivänä myytte ja lähdette itse Englantiin ja miten käy silloin hänen? Menköön tyttö vaikka paikalla keppikerjäläisen kanssa naimisiin.»

»Mutta olethan sinä itsekin avun tarpeessa, isä», sanoi Mummi. »Olet niinkin; seurakunta vie paljon aikaa, ja kun ikä alkaa sinua painaa, niin ei haittaisi…»

»Anna pojalle sekä mylly että tyttö, se kai on tarkoituksesi?» sanoi Caesar. »Ei toki, sellainen pässinpää en sentään ole. Minä voisin saada rikkaita vävyjä, perijöitä, joilla on viisikymmentä tynnyrinalaa maata ja enemmänkin — tietäkää se. Herra on ihmeellisesti siunannut minua kaikella. Minua ei haluta syöttää toisten lihavia sikoja.»

»Niinpä juuri, Caesar», sanoi Philip; »teillä on varaa naittaa tyttärenne köyhälle pojalle, ja onhan Pete…»

»Niin tiukka ei vielä ole linnuista, että tuhlaisin ruutia variksiin», sanoi Caesar.

»Poika on niin hyväntahtoinen yhtäkaikki», virkkoi Mummi, »ja kuinka hyvä hän oli äidilleen, poloiselle — oli ihan ihmeellistä.»

»Sen vaimon minä tunsin», sanoi Caesar. »Olinhan itsekin luomassa multaa hänen haudalleen. Tulesta temmattu kekäle hän oli, mutta harhateillä hän vaelsi elämänsä aikana. Ja mitä on poika itse? Hän on synnin hedelmä ja nimetön? Äpäräpoika eikä muuta! Sellaisista minä pysyn erossa.»

Vastakkaiset tunteet olivat tähän asti repineet Philipiä. Hän ei pystynyt Caesarin kanssa ottelemaan logiikan väittein eikä miekkailemaan raamatunlausein. Paholainen oli kuiskutellut hänelle korvaan: »Parasta on, että jo herkeät.» Mutta nyt oli tullut hetki hänen voittaa sekä itsensä että Caesar. Viimeiset sanat kuultuaan, hän nousi pystyyn raivostuneena huutaen: »Mitä! Sanotte olevanne kristitty ja yhtäkaikki rankaisette lasta vanhempain synnin tähden! Vai nimetön! Suokaa minun teille ilmoittaa, herra Caesar Cregeen, että taivaassa tunnetaan nimi, joka on nimettömyyttä huonompi, ja se on ulkokullatun nimi.»

Tätä sanoessaan hän työnsi tuolinsa syrjään ja oli aikeissa lähteä, mutta Caesarkin nousi ja sanoi leppeästi:

»Tulkaa ravintolan puolelle saamaan suuhunne jotain.» Sitten hän silmäili Philipin lautasta väkinäisesti naurahtaen ja sanoi: »Tehän olette kääntänyt vain sillinne — se tietää pahaa.» Ja laskien kätensä Philipin olalle hän lisäsi matalammalla äänellä: »Teitä en tahtonut loukata, herra Christian, enkä suo pojallekaan mitään pahaa, mutta uskokaa minua, että jos tammassa on jokin vika, niin ei varsakaan ole vapaa siitä.»

Philip poistui sen enempää sanomatta. Kuu oli nousemassa hänen astuessaan ovesta ulos. Rappusilta vähän matkan päässä lehahti hämärässä varjossa joku hänen ohitseen vallattomasi! nauraen. Peten tapasi hän tiellä odottamassa ähkien ja puhkien kuten taannoin, mutta nyt aivan toisesta syystä.

»Luulenpa että piru itse on mennyt tyttöön», sanoi Pete. »On mahdotonta saada häneltä kunnon vastausta.» Hän oli ajanut Katea takaa pakottaaksensa hänet vastaamaan ja tämä oli livistänyt pakoon portista. »Mutta mitä sait aikaan vanhuksen luona, Phil?»

Silloin Phil kertoi hänelle, miten hänen tehtävänsä oli epäonnistunut — kertoi peittelemättä, mutta hellästi lieventäen kovat sanat, mutta paljastaen koko totuuden. Sitä tehdessään selvisi hänelle, ettei hän ollut ensinkään niin pahoillaan kuin huonojen uutisten tuojan olisi pitänyt olla. Pimeässä hän tunsi suunsa vääntyvän pahaan nauruun, eikä hän pakottamallakaan saanut sitä ilmaisemaan mielipahaa.

Iloinen nauru kuoli Peten huulilta ja hän kuunteli ensin äänettömänä ja sitten hiljaa voihkien. Philipin huomauttaessa hänelle, että hänen köyhyytensä oli hänen onnettomuutensa syy, virkkoi hän: »Niinpä niin, enhän minä ole enemmän arvoinen kuin puulusikka.» Philin kertoessa hänelle Caesarin kaivelleen esille heidän vanhan riitansa, mutisi hän: »Minä olen aina ollut musta lammas, siinä koko juttu.» Ja Philin viitatessa siihen, mitä Caesar oli sanonut hänen äidistään ja hänen omasta syntyperästään, kohosi valittava huokaus hänen sielunsa sisimmästä ja hän polki jalallaan kiviä sanoen : »Sitä hän vielä saa katua, saa kuin saakin.»

»Älä huoli siitä niin kovin pahastua — on surkeata tätä tällaista sinulle kertoa», sanoi Phil; mutta hän tiesi luon iljettävän hymyilyn yhä väreilevän huulillaan ja häntä inhotti oman äänensä kaiku.

Pete ei huomannut sen onttoutta. »Jumala sinua siunatkoon, Phil», virkkoi hän; »sinä olet tehnyt voitavasi, sen tiedän. Ellen olisi yhtä köyhä kuin mieleni on masentunut ja ellei olisi väärin tyttöä kohtaan, niin minä huolisin viisi äijän suostumuksesta.»

Kotvan aikaa seisoi hän siinä ääneti murennellen sormillaan puutarha-aidan maalattuja nappuloita kuin tulitikkuja. Sitten hän äkkiä virkkoi päättävästi: »Nyt tiedän, mitä minun on tehtävä.»

»Mitä sitten?» kysäisi Philip.

»Minä lähden ulkomaille; lähden Kimberleyhin.»

»Älä hulluttele!»

»Lähdenpä niinkin ja paikalla. Kuulithan, mitä nuo miehet tänä iltana puhuivat — Manin poikia lähtee sinne aamulaivassa? No niin, minä lähden mukaan.»

»Ja sinä puhut köyhyydestäsi», sanoi Phil. »Se matka veisi sinulta kaiken, mitä omistat.»

»Enemmänkin», sanoi Pete; »mutta sinulta saan kyllä lainaksi puuttuvan rahan pilettiin. Se tietää velkaantumista, mutta yhdentekevää. Hukkuva ei pelkää sadetta. Kyllä minä siellä ansiota saan.»

Eräässä yläkerran ikkunassa näkyi nyt valoa ja Pete ravisti nyrkkiänsä sille huudahtaen: »Hyvästi, mestari Cregeen. Nyt minä lähden muille maille. Kerran te olitte isäntäni, mutta silti en aina ole oleva palvelijanne — en teidän enkä kenenkään muunkaan.»

Kaiken aikaa Philip tunsi helvetin tulen raivoavan sisässään. Käsi, joka oli hellittänyt otteensa, kun hän vihaisesti tiuski Caesarille, kouristi häntä uudelleen. Paholainen kuiski hänen korvaansa: »Päästä hänet menemään, lainaa hänelle rahat.»

»Lähdetään matkaan, Pete», änkytti hän, »äläkä hulluttele.»

Mutta Pete ei kuullut. Hän oli astunut pari askelta eteenpäin tallipihalle asti; hänen katseensa seurasi valoa. Se liikkui ikkunasta ikkunaan pitkin pimeätä seinää. »Hän on ottanut isän kynttilän», mutisi hän. »Nyt hän on siellä», sanoi hän hellästi. »Ei, hän lähti jo. Nyt hän taas tuli takaisin.» Hän otti kudotun lakin päästänsä ja pyöritteli sitä käsissään. »Jumala häntä siunatkoon», mutisi hän. Hän laskeutui polvilleen maahan. »Ja varjele häntä minun poissaollessani.»

Kuu kohosi hopeanhohtavana taivaankannelle ja suuri rauha ja hiljaisuus vallitsi ylt'ympäri. Philip vetäytyi syrjään ja käänsi kasvonsa pois.

VIII.

Caesar palasi keittiöön saatettuaan Philipin ovelle ja sanoi: »Ei sanaakaan tästä tytölle. Te naiset olette juuri kuin porsaat — jos mielii saada teidät johonkin, on vedettävä päinvastaiseen suuntaan.»

Samassa astui Katekin sisään hehkuvan punaisena ja alkoi hyvin kiireisesti järjestellä keittiötä. »Porsaistako» puhut isä? »kysyi hän viekkaasti. »Kyllä vain niistä onkin harmia! Kuun noustessa ne ryntäsivät takapihalle ja kyllä kesti, ennenkuin sain ne palaamaan takaisin.»

Caesar murahti jotain ja antoi merkin että oli mentävä levolle. »Vai keijukaisia muka!» sanoi hän halveksivasti mennessään nurkassa olevaa kelloa vääntämään. »Pelkkää heikkouskoisuutta,» lisäsi hän kelloluotien ratisten kohotessa ylös, »ei luoteta Jumalaan», ja siinä samassa kello löi kymmenen.

Mummi sytytti kaksi kynttilää — toisen itselleen ja miehelleen, toisen Nancy Joelle. Nancy oli salavihkaa täyttänyt kaksi saviruukkua kaivovedellä ja asettanut ne pöydälle mutisten jotain kattilasta ja aamusta. Eikä Caesarkaan ollut mitään huomaavinaan, jupisi vain puoliääneen jotain tuhlauksesta, meni sitten takan luo ja kohensi kuuman tuhkan, niin että siinä olisi erittäin mukavasti sopinut kakkuja paistaa.

»Hyvää yötä, Nancy», huusi Mummi puoliväliin portaita noustuaan, ja pää painuksissa ja muristen seurasi häntä Caesar. Sitten poistui Nancykin ja Kate jäi yksin keittiöön. Hänen tuli sammuttaa lamppu ja odottaa, kunnes saisi isän kynttilän.

Sammutettuaan lampun tyttö oli pimeässä, vain takassa hehkuva hiillos hehkui himmeästi. Hän alkoi väristä ja hiljakseen nauraa. Hänen silmänsä säteilivät sammuvan turpeen valossa. Hän riisui kenkänsä ja meni seinässä olevan kaapin luo. Sieltä hän otti tynnyristä omenan ja paistoi sen tuhassa. Polvillaan tulen ääressä hän sitten haukkasi omenasta kaksi suupalaa ja nielasi ne. Häntä hiukan puistatti, kun hän takaperin ja verkalleen varovaisin askelin, käsin huonekaluja tunnustellen alkoi liikkua vuodettansa kohti. Tuon tuostakin hän säpsähti sattuessaan pimeässä johonkin, mutta seuraavassa silmänräpäyksessä hän taas nauroi muistaessaan, mikä se oli.

Vanhempain ovelle tultuaan, hän kyseli kynttilää vapisevalla äänellä ja sai vastaukseksi unisen mörähdyksen. Hän pisti kätensä sisään raollaan olevasta ovesta ja otti palavan kynttilän. Kahdesti hän vapisevalla puhalluksella koetti sammuttaa sen, ennenkuin onnistui ja suuntasi sitten kulkunsa omaan makuuhuoneeseensa yhä takaperin kulkien.

Se oli maitokamarin päällä oleva siro pieni suoja, vastalypsetyltä maidolta ja kypsiltä omenilta tuoksuva, liehuvan musliinin ja vaalean karttuunin somistama. Huoneessa oli kaksi pientä ikkunaa, toinen oli kadulle, ja toinen hedelmäpuutarhaan päin. Kuu paistoi sisään puutarhanpuoleisesta ikkunasta vaivaiskoivujen latvain ylitse, joten Katen pikku pesä oli valoisa permannosta aina viettävään kattoon.

Kate käveli takaperin vuoteeseen asti ja istahti siihen. Hän oli mielestään kuulevinaan askeleita pihalta, mutta pihaikkuna oli hänen selkänsä takana eikä hän tahtonut katsoa taaksensa. Hän kuunteli, mutta ei kuullut muuta kuin kahisevan äänen tallista, missä tamma tempoili pilttuurenkaansa köyttä.

»Mahtaako hän tulla?» hän kysäisi itseltään.

Hän nousi seisoalleen ja päästi hameensa irralleen ja nauroi sen pudotessa lattialle.

»Kumpikohan tulee — kumpi?» kuiskasi hän.

Kuunsäde leikitteli vuoteen jalkopäässä muistuttaen leveätä, sinistä, ruostetäplien — tilkkupeitteen heijastusta — tahraamaa miekkaa.

Hän irroitti hiuksia pitelevän punaisen nauhan ja vallattomina aaltoina ne valuivat hänen kasvoilleen. Salaperäinen hiljaisuus vallitsi ylt'ympäri. Häntä puistatti jälleen. Sitten hän kädenselällään nosti peitettä, huoahti pitkään puolittain naurahtaen ja rupesi vihdoin nukkumaan.

IX.

Päivän sarastaessa ollessaan tuossa varjojen maassa, joka on unen ja heräämisen välitila, Kate hätkähti luullen jonkun heittävän kourallisen riisiryynejä häävaunuihin, kun hän palasi omista vihkiäisistään. Sama ratina kuului uudelleen ja silloin hän oivalsi, että ikkunaan oli heitetty hiekkaa. Samassa huusi ääni alhaalta hänen nimensä: »Kate!» Nyt hän oli täysin valveilla. »Pete se siis on oleva», mietti hän. »Sehän on aivan selvä, että Pete se on oleva», vakuutteli hän itselleen. »Hän ainakin on nyt ulkona.»

Pete siellä todella oli. Hän seisoi aikaisen aamun hämärässä ikkunan alla toistaen tytön nimeä kumealla kurkkuäänellä ja hiljaa vihellellen hänelle. Äkkiä hän kuuli liikettä huoneessa ja huudahti olkansa yli: »Nyt hän tulee.»

Ikkunan säppi irroitettiin, lasiruutu vedettiin ylös ja pienten, mustain puitteitten sisässä näyttäytyi kaunis, naurusuinen tytön pää, vallattomain, liehuvain mustain kutrien välistä. Pyöreällä kaulalla näkyi vilahdus yöpaidan valkeasta röyhelöstä.

»Kate!» sanoi Pete uudelleen.

Tyttö oli tulevinaan ikkunan luo vain katsoakseen ulos Ja kuin ainakin todellinen nainen, hän säpsähti Peten äänen kuullessaan ja huudahti hämmästyksestä, kun muka ei ollut huomannut Peten läsnäoloa. Sitten hän tirkisteli alas puolipimeään ja sanoi kummastellen: »Pete siellä varmaankin on.»

»On kuin onkin, Kate», sanoi Pete, »eikä hän saa rauhaa, ennenkuin on vielä kerran saanut sinua puhutella.»

»Ah!» sanoi Kate laskien kätensä silmilleen ja ajatellen Mustaa Tomia ja keijukaisia. Mutta äkkiä vanha kujeiluhenki virkosi ja hän ei voinut olla nuorukaista kiusoitelematta. »Oletko eksynyt, Pete?» kysäisi hän hyvin viattomana. »Vai oletko kadottanut jotain?»

»Oman itseni olen kadottanut, tyttö», sanoi Pete.

»Oletko itsesi kadottanut? Luulenpa että poika on vähän päästänsä sekaisin? Olet ehkä noiduttu, Pete?» kysyi Kate hyvin totisena.

»Noiduttu juuri olen. Kate — —»

»Poika-parka!» huokasi Kate. »Aivan äkkiarvaamattako? Etkö ensinkään aavistanut?»

»Mitään en aavistanut ja äkkiarvaamatta minä tähän tilaan jouduin.
Kuuntele Kirry — —»

»Voi, voi sentään! Coroleyn mummon työtäkö tämä on? Jäniksen haahmossako hän sinua ahdisti? Vai onko sinua purtu?»

»On purtukin tavallaan. Mutta Kate — —»

»Koira sinua sitten varmaankin puri. Onko sinussa vesikauhu, Pete?»

»Eikä ole, vaan juuri vesille minä pakenen, Kate, kuulehan toki — —»

»Eikö raudalla polttaminen ole paras lääke sille?»

»Kyllä minulle tässä annetaan sekä kuumaa että kylmää. Mutta etkö malta kuunnella mitä sanon? Minä lähden tieheni — satojen ja tuhansien peninkulmien päähän.»

Kate silmäili taivasta ja puhkesi kauhistuneena sanomaan: »Poika-parka!
Poika-parka! Koiran purema hän on, sen huomaa.»

»Sinä itse minua purrut olet. Kirry — —»

Kuului hilpeä huudahdus. »Minäkö? Vai olen minä noita? Eilisiltana tiellä jutellessamme sanoit minua keijukaiseksi.»

»Keijukainen oletkin tyttö, mutta yhtäkaikki noita.

»Mutta kuuntele nyt kerrankin — —»

»Navetan kohdalla seisoessamme sanoit minua enkeliksi. Enkelit eivät pure.»

Ja hän haukahteli kuin koira ja nauroi sitten kimakasti kuten noita ja sitten taas haukkui.

Mutta Pete ei kestänyt enempää. »Jatka sinä vaan, jatka hulluttelemistasi, koska se sinua huvittaa!» huudahti hän soimaavasti. »Kivi sinun rinnassasi mahtaa ollakin eikä sydän. Vaikka kuulet minun matkustavan tieheni saarelta — — »

»Saarelta?» huudahti Kate ällistyneenä.

»Ja näet miten suruissani olen, ja puolikuoliaaksi kiusaantunut sinun juoniesi tähden, niin et ole siitä milläsikään», jatkoi Pete. »Mutta antakoon Jumala sinulle anteeksi, ethän sille mitään voi.»

»Puhuitko totta, Pete? Aiotko lähteä pois saarelta?»

»Aion tottakin; mutta vähät siitä. Matkustan Afrikaan, Kimberleyhin,
Herra tiesi minne — —»

»Kimberleyhin? Ethän toki, Pete?»

»Kimberleyhin tahi Timbuktuun, yhdentekevähän se sinulle, on? Olen tullut näin aikaisin tänne sinulle hyvästi heittämään, ennenkuin laiva lähtee, etkä sinä ajattele muuta kuin hulluttelemista ja kujeilemista.»

»Vai olet sinä niin tarkoin perillä siitä, mitä tämä tyttö ajattelee, herra Pete? Miksi sinä niin kiukustut joka sanastani?»

»Kiukustun? Enhän loki. Minun on pakko matkustaa.»

»Pakko, Pete? Kuka pakottaa?»

»Ne jotka arvelevat, etten ole kyllin hyvä sinulle. No niin, onhan siinä perääkin, mutta kahdesti ei sitä tulla minulle sanomaan.»

»Ketkä ne, Pete?»

»Yhdentekevää. Ja vielä äitiänikin solvaistaan — poloinen äitikulta! Ja parjataan äpäräksi. Arvossapidetyn miehen tytär ei muka ole niin halpa, että hänen tarvitsee mennä naimisiin nimeä vailla olevan pojan kanssa.»

Ylhäältä ikkunalta kuului suuttunut huudahdus: »Kuka sellaista on uskaltanut sanoa?»

»Vähät siitä.»

»Olkoon kuka on, voit sanoa hänelle tai heille, että jos minua tarkoittavat, niin menen naimisiin kenen kanssa tahdon, olkoonpa hänellä nimi tai ei.»

»Jos voisin siihen oikein luottaa, Kitty — —»

»Mitä sinuun tulee, Pete herra, niin matkusta vain Kimberleyhin, koska olet niin kärkäs suuttumaan. Minä en ainakaan pane vastaan ja sitä paitsi — sitä paitsi — —»

Mutta suuttunut ääni katkesi äkkiä puolipimeässä ja kuului epäselvää ääntelyä.

»Mitä, mitä nyt?» huudahti Pete hätääntyneenä. »Ethän vain itke, Kate?
Mitä minä sinulle sanoinkaan.

Kitty tyttö? Odotahan, niin saat löylyttää minua, kun olen sellainen mörökölli.»

Ja Pete asetti jalkansa maitokamarin ikkunalaudalle ja alkoi kiivetä seinää pitkin.

»Menehän alas toki», kuiskasi Kate.

Hänen suuttumuksensa oli samassa hävinnyt, ja Pete, joka nyt oli lähempänä häntä, saattoi nähdä veitikkamaisuuden pilkistävän kyynelten lomitse.

»Mene alas, Pete, tai suljen ikkunan, sen teen — ihan varmasti.» Ja näyttääkseen, että hän aikoi pysyä päätöksessään, hän sulki yläikkunan ja avasi alemman.

»Armas!» huudahti Pete.

»Hiljaa! Mikä se oli?» kuiskasi Kate vetäytyen polvillaan pois ikkunasta.

»Onko sikolätin ovi taas päässyt auki?» kysyi Pete.

Kate veti helpoituksen huokauksen. »Ei, joku vain kuorsaa», sanoi hän.

»Ukko kai», sanoi Pete. »Hauskaltahan tuo kuuluu. Hän on kuin vanha, hyvä paimenkoira, enemmän näyttelee hampaitaan kuin puree, mutta paras hän on sentään nukkuessaan — silloin ei ainakaan tarvitse pelätä.»

»Mitä hyödyttää matkustaa pois, Pete?» virkkoi Kate. »Jos mielit isää tyydyttää, täytyisi sinun tulla rikkaaksi.»

»Ovathan muutkin rikastuneet, — niiksi en minäkin? Monesta Manin pojastakin on tullut hopeakuninkaita ja timanttikuninkaita ja Herra tiesi mitä kaikkea. Älä ole huolissasi minusta! Kun palaan, olet tuleva kuningattareksi, tyttö — ainakin minun kuningattarekseni, ja porsaita sinulla pitää oleman ja lehmiä ja palvelustyttö, joka pesee, siistii ja laittaa ruoan.»

»Vai niin, semmoisilla sinä aiot houkutella köyhää tyttöparkaa? Mutta ellet tule jumaliseksi, et saa koskaan isän suostumusta.»

»Kun minä palaan kotiin, Kitty, niin tulen vaikka kuinka jumaliseksi, sen takaan. Saat kuulla miten puhun Mooseksesta ja Abrahamista ja hänen pojistaan ja serkuistaan. Ja kun iltaisin tulen navetan ovelle juttelemaan kanssasi rakkaudesta, niin olen niin siivo kuin itse apostolit.»

»No niin, tuo kaikki kuulostaa varsin lupaavalta. Mutta kuka on sanonut, että minä sitä toivon? Kuka sanoo minun suostuvan siihen, että sinä matkustat tiehesi siinä luulossa, että minä sitoudun menemään naimisiin kanssasi sinun palattuasi?»

»Minä sen sanon», sanoi Pete mahtavasti.

»Vai niin, vai sinä!»

»Kuuntele! Minä teen työtä siellä kuin orja, raadan ja kokoon, kunnes kukkaro paisuu, enkä välitä sen taivaallista muusta kuin kullasta ja tytöistä — —»

»Hyvänen aika! Mitä sinä puhutkaan?»

»O-oh, älähän hätäile. Minä olen mies, jolle yksi tyttö riittää, Kate, mutta silmäni on avoin kaikille tytöille sen yhden takia, jota rakastan. Ja sillä välin sinä odotat minua uskollisesti etkä edes erehdyksestä vilkaise noihin Ramseyn puotipalvelijoihin ja apteekkiherroihin — —»

»Eikö kehenkään? Enkö edes Jamesie Corriniin, joka on niin komea poika?»

»Tarkoitatko tuota korkeakauluksista keikarihölmöä? Varo kieltäsi, tyttö?»

»Enkö saa vilkaista edes nuoreen Ballawhaineen — Ross Christianiin?»

»Ross Christianin vieköön — no niin — ei, ei häneenkään. Mutta leikki sikseen. Näin on sinun sanottava: »Pete palaa kotiin; minun täytyy olla hänelle uskollinen!»

»Vai niin, siinä sinun käskysi, hyvä herra. Kaikki on siis jo sovittu. Eiköhän olisi parasta, että määräisit hääpäivänkin ja ottaisit kuulutuksen nyt, kun kerran olet vauhdissa? Minulla ei nähtävästi ole mitään sananvaltaa tässä. Ei kukaan kysy minun mieltäni.»

»Vait, tyttö!» huudahti Pete. »Etkö kuule?»

Käki oli lentänyt katon yli ja asettunut läheiseen puuhun kukkumaan.

»Siinä se istuu, Kate. Kukkuu! Kukkuu! Kukkuu! Kolme kertaa! Mainiota!
Kolme kukuntaa tietää onnea, rakkaani.»

Tähdet olivat jo sammuneet ja aamusarastus leveni kuin meren harmaa usva.

»Huh! Tuntuu että aamu on tulossa. Minun täytyy sulkea ikkuna.»

»Vielä mitä, vuorilta vain hiukan puhaltelee — ei aamu vielä tule», sanoi Pete.

Kaukana sumussa kuului lintusen kutsuva ääni.

»Tuleepa. Etkö kuule rastasta laaksossa?» virkkoi Kate.

Toinen lintu vastasi katonräystäältä.

»Mitä se oli?» sanoi Pete. »Sinäkö Kitty? Äänesi muistuttaa ihmeellisesti rastaan ääntä?»

Kate loi silmänsä alas kiitoksen kuullessaan, mutta sanoi sitten hiukan nyreästi: »Nyt saavat ihmiset puheenainetta.»

Kylmä, kalvakka valo kohosi talon etusivulle ja liikkumattomat puut ja pensaat alkoivat väristä. Katea puistatti ja hän veti yöpaitansa kauluksen kiinteämmälle. »Nyt menen, Pete», kuiskasi hän.

»Älähän vielä. Se on vain suolan hajua mereltä. Äskenhän kuukin vasta meni piiloon.»

»Voi sinua veitikkaa. Johan se on ollut kaksi tuntia kuteessa. Ei nyt olla Jupiterissa, missä on ainainen kuunvalo.»

»Vai on Jupiterissa ainainen kuunvalo?» sanoi Pete. »No ihme ja kumma, kyllä siellä kelpaa rakastavaisten olla!»

Kukko kiekui kanahuoneessa, koira haukahti talon sisällä ja tamma tömisteli pilttuussaan.

»Milloin matkustat, Pete?»

»Laiva lähtee seitsemältä.»

»Silloin on sinun jouduttava. Hyvästi.»

»Odota hiukan! Vielä sananen!»

»Ei mitään sanoja enää. Nyt panen maata. Kas, siinä jo aurinko nousee vuorten takaa.»

»Vain pieni punainen täplä vanhan Cronkyn nenänvarrella. Kuun tele!
Jotteivät nuo keikariherrat pääsisi sinua vaivaamaan, niin aion pyytää
Philiä pitämään sinua silmällä minun poissaollessani.»

»Herra Christianiako?»

»Sano häntä Philipiksi, Kale. Hän on niin vapaa eikä piittaa arvonimistä. Ylpeyttä ei hänessä ole nimeksikään. Salli hänen pitää huolta sinusta, kunnes minä palaan.»

»Nyt suljen ikkunan, Pete.»

»Odota! Vielä yksi asia. Kumarru alaspäin, ettei ukko voi kuulla.»

»En pääse kumartumaan. Mitä sitten?»

»Kätesi sitten. Kerron sen kädellesi.»

Kate epäröi tuokion, sitten hän ojensi kätensä ikkunalaudan yli. Pete kävi siihen käsiksi ja suuteli sitä, työnsi ylös valkean hihan ja kuletti huulensa pitkin käsivartta niin korkealle kuin hän saattoi ylettyä.

»Vielä yksi, tyttöseni; älä pidä niin kovaa kiirettä, vielä yksi — puolikas vain.»

Kate veti käsivartensa pois, kunnes hänen kätensä jäi Peten käteen, ja sanoi sitten: »Mitä ihmettä! Syntymämerkkihän on vielä sormessasi, Pete? Äsken sanoit minua noidaksi — nyt saat nähdä noidan taikovan sen pois. Olehan hiljaa ja kuuntele! —

»Ping, ping prask,
Cur yn cadley — jiargan ass my chass!»

Yksitoikkoisesti ja juhlallisen hitaasti hän lausui nuo Man-saaren vanhat loitsusanat. Samassa rasahti puu hedelmäpuutarhassa ja hän huudahti: »Mikä se oli?»

»Philip vain. Hän odottaa minua omenapuun alla», sanoi Pete.

»Voi kauheata!» sanoi Kate ja samassa suljettiin ikkuna.

Seuraavassa silmänräpäyksessä se aukeni jälleen ja kehyksessä näyttäytyivät tytön kauniit, nuoret kasvot kuten ennenkin, mutta nyt aamun ruusuhohteen valossa.

»Onko hän kaiken aikaa ollut siellä?» kuiskasi hän.

»Mitä sinä siitä välität? Philhän se vain on.»

»Hyvästi! Onnea matkalle!» Ja nyt paiskattiin ikkuna kiinni täydellä todella.

»Jo on aika lähteä», sanoi Philip, joka yhä oli puettuna polvihousuihin ja korkeaan silkkihattuun. Tuon tuostakin hän oli suonenvedontapaisesti kouristanut omenapuuta ja taistellut itkua vastaan, mutta pakottanut itsensä katsomaan Peten onnea, joka oli hänen oma onnettomuutensa. Sydäntä viilsi tuska ja hän saattoi tuskin kestää sitä.

Nyt alkoivat linnut jo visertää; Pete lauloi ja vihelteli kulkiessaan eteenpäin iloisista iloisimpana.

X.

Aamun hämärtäessä Mummi heräsi vuoteessaan viettävän turvekattonsa alla ja ikkunaverhon raosta heijastuvasta valosta saattoi huomata päivän sarastavan. Hän kohenteli yömyssyänsä, huokasi ja sanoi: »Niin pian kuin vähänkin ummistan silmääni, näen unta että poikaraukan on käynyt onnettomasti.»

Caesar haukotteli kysyessään: »Kenen pojan?»

»Pete pojan tietenkin», vastasi Mummi.

Caesar mörähti.

»Olimmehan me itsekin köyhiä kun alotimme, isä.»

Mummi tunsi pimeässä vanhuksen tuikeasti häntä katselevan. »Olimme niinkin, mutta ihmiset unohtavat helposti menneet asiat. Lainata täytyi kun ostimme suuren ylävesirattaan, muistathan sen? Ja kun vanha pastori Harrison lähetti meille myllyyn ensimmäisen kuormallisen kauroja, emme voineet sitä jauhaa, kun ei ollut — —»

Caesar nykäisi peitettä sanoen: »Etkö voi olla puhumatta, vaimo, että saan nukkua raskaan työni jälkeen?»

»Sitähän minä vain, että älä sinä saata sitä poikaraukkaa turmioon.»

Caesar ärähti ylenkatseellisesti ja veti peitteen päänsä yli.

»Niin kyllä, isä, huonomman miehen voisi tyttö saada. Muhkea, kelpo poika hän on. Oikein tekee hyvää sydämelle nähdä hänen iloiset kasvonsa — tuntuu ihan siltä kuin joisi kaivosta raitista vettä. Entä hänen naurunsa — sitä on yhtä hauska kuulla aamuisin kuin porsaiden röhkimistä kaukalon — —»

»Mene sitten itse naimisiin pojan kanssa, vaimo, äläkä siinä jaarittele tyhjiä», huudahti Caesar, potkaisi säärellään, kääntyi selin Mummiin ja alkoi äänekkäästi kuorsata.

XI.

Nousuvesi oli kohonnut Ramseyn satamaan vyöryen raskaana raittiin, suolaisen merituulen ajamana rannalle. Rantasillan kupeella höyrysi laiva, tavarakärryjä työnnettiin pitkin laskusiltoja ja lastihuoneen nariseva nostorana oli täydessä käynnissä, ihmiset huutelivat toisilleen, käskyjä jaettiin ja vastustettiin, melua ja touhua oli kaikkialla. Peräkannella seisoivat Kimberleyn siirtolaiset, Quarkin veljekset, Glen Rushenista ja muutamia Gillsin nuorukaisia Castletownista — kaikki reippaita poikia, jotka puhelevain ja nauravain ystäväinsä ympäröiminä koettivat uljaasti unohtaa, että erohetki oli käsissä.

Peten ja Philin lähestyessä kivisiltaa pitkin tervehti heitä satamamestari Quayle hämmästyneen näköisenä. »Mitä, oletteko tekin lähdössä, herra Philip?»

»En», vastasi Philip lyhyesti ja astui laivaan.

Petellä oli yhä päässään kudottu lakkinsa ja jaloissaan korkeavartiset saappaansa, mutta sinisen villanuttunsa päälle hän oli vetänyt takin. Muuta tavaraa hänellä ei ollut kuin se; minkä oli sitonut punaisenkirjavaan liinaan nyytiksi. Yleisessä sekamelskassa hän tunsi itsensä hiukan yksinäiseksi ja näytti hylätyltä ja onnettomalta. Philipiin kiireiset matkavalmistukset rannalla ja laivalla vaikuttivat perin toisella tavalla. Hän nielaisi halukkaasti raitista meriviimaa ja sanoi naurahtaen:

»Meri kutsuu minua, Pete; melkeinpä tekisi mieleni lähteä mukaasi.»

Pete vastasi laimeasti hymähtäen. Hänen rohkeutensa petti hänet viime hetkellä. Viiden vuoden poissaolo oli pitkä aika, kun kaikki toiveet kiinnitettiin kotiintuloon. Paljon saattoi siinä ajassa tapahtua, paljon muuttua. Peteä ei haluttanut nauraa.

Eikä Philipiäkään sen jälkeen, kun hänen merikaipuunsa ensimmäinen kuohu oli laskeutunut. Välistä hänestä tuntui kuin helvetti kuohuisi hänen sisässään. Enimmin häntä painoi se, ettei hän kuolemakseen voinut olla pahoillaan siitä, että Pete matkusti pois saarelta. Sulbystä lähtiessään hän oli kerran tai pari tavannut itsensä vihamielisissä ajatuksissa Peteä kohtaan. Hän tiesi huulensa ylenkatseellisesti vääntyvän, kun hän näki Peten murheelliset kasvot. Mutta sitä ei Pete aavistanut ja hänen yksinkertaisen ystävänsä harras luottamus viilsi Philin omaatuntoa terävänä kuin jää ja polttavana kuin tuli.

He seisoivat etukannella ja juttelivat kovalla äänellä saadakseen äänensä kuuluviin höyrykattilan puhkuessa.

»Hyvästi, Phil. Sinä olet ollut vallan tavattoman hyvä minulle — ei kukaan muu maailmassa ole ollut niin hyvä. Enhän minä ole ollut varsin sopiva toveri sinulle — sinä, joka olet koulut käynyt ja jonka pitäisi seurustella saaren ylhäisten kanssa, jos asiat olisivat niinkuin pitäisi. Mutta en minä sinulle häpeätä tuota — en tuota, niin totta kuin Jumala elää! Kauan en aio viipyä poissa, Phil — kenties viisi vuotta, kenties vähemmän, ja kun minä palaan, niin olet sinä saaren mahtavin mies. Älä väitä vastaan! Olet tottakin, sen sinulle ennustan. Loruja en laskettele. Saadaanpa vaan nähdä.»

Philipin kylmä katse alkoi heltyä.

»Ja jos palaan rikkaana, niin olen jälleen oleva vanha ystäväsi mikäli sivistymätön mies saattaa olla, ja jos palaan köyhänä, toiveissani pettyneenä ja onnettomana niin en tungettele seuraasi, ettei sinun tarvitse hävetä, ja jollen ensinkään palaa, niin lohduttelen itseäni kuolinhetkelläni: »Hän puhuu hyvää puolestani, hän ei koskaan minua unohda.»

Enempää ei Philip voinut kuulla höyryn puhallukselta ja rautaketjujen kalinalta.

»Niinpä niin! tuntuu niin oudolta menneitä aikoja muistellessa!»

Kello komentosillalla soi ensimmäisen kerran ja satamamestari huusi:
»Maihin kaikki sivulliset!»

»Phil, vielä on minulla yksi pyyntö sinulle, viimeinen, mutta suurin.»

»Mikä se on?»

»Katea se koskee. Pidä tyttöä silmällä minun poissa ollessani. Pistäydy siellä tuon tuostakin, ja pidä huolta hänestä. Ei hän tutuistakaan piittaa niistä rikasten miesten pojista, joista vanhus jutteli, mutta nuo puotipalvelijat ja apteekkiherrat voivat ihan kiusata tytön hengiltä. Pidä heidät loitolla, Phil. Nyrkkisille he eivät kelpaa. Mutta älä käytä väkivaltaa. Riittää jos vain satamassa aimo lailla uitat ne keikari-pahukset — enempää ei tarvita.»

»Hän on säästyvä kaikesta pahasta sillä aikaa kun sinä olet poissa.»

»Vanno se, Phil. Sanaasi voin luottaa, sen tiedän, mutta ojenna minulle kätesi ja vanno — niin on vieläkin varmempi.»

Philip antoi hänelle kätensä ja lausui valan, sitten hän käänsi kasvonsa pois, sillä hän tunsi veren kohoavan päähänsä.

»Odota! Vielä toinen vala niin kauan kun pitelen kättäsi. Vanno ettei meitä kahta saa milloinkaan kukaan tai mikään erottaa.»

»Senhän tiedät ilmankin.»

»Tiedän, mutta vanno yhtäkaikki, Phil. Pahat kielet saavat paljon aikaan, ja minä olisin huolettomampi. Puhuttakoon ja sanottakoon mitä tahansa, ystäviä ja veljiä ollaan viimeiseen asti.»

Philipin päässä kohisi ja häntä huumasi niin että hän tuskin pysyi pystyssä, mutta toinenkin vala vannottiin. Samassa kello soi toisen kerran ja laivassa syntyi suuri hälinä ja tungos. Laskusillat vedettiin laivaan, köydet irroitettiin, kapteeni huuteli komentosillalta rannalle ja puuhaileva satamamestari huuteli rannalta komentosillalle.

»Käy seisomaan tuonne rantasillan päähän, Phil — juuri majakan kohdalle — niin minä asetun laivan perään. Ystävän kasvot tahdon viimeiseksi nähdä vanhasta kodista erotessani.»

Philipin ynseys oli mennyt menojaan. Viha hänen sydämessään oli masennettu. Hän polki sitä jalkainsa alla. Hänen kuumottavat kasvonsa olivat kosteat.

Savupiippu lakkasi puhkumasta eikä enää kuultu muuta ääntä kuin nousuveden pauhu satamassa ja aaltojen loiske rannalla. Meren takaa kohosi aurinko korskeana kuin mahtava, odotettu vieras ja pitkin sen vallattomasti hyppelevää vesipolkua höyrylaiva liukui pois. Rannalla kohosi vanha Barrule jykevänä kuin merenkuningas vaahtopartoineen, ja savu alkoi nousta sen juurella olevien talojen piipuista.

»Hyvästi, pikku saari, hyvästi! Sinua en unohda! Pois minut potkitaan sinun suojastasi, mutta sinä olet minulle ollut hyvä, vanha äiti, ja Jumalan avulla olen vielä palaava takaisin luoksesi. Jää hyvästi siksi aikaa, pikku Mona, jää hyvästi! Minä jätän sinut, mutta manilainen olen yhtäkaikki.»

Pete oli aikonut heiluttaa lakkiansa majakan sivu kulkiessaan ja pyyhkiä miehen tavalla kyyneleet silmistään. Mutta tähystyspaikaltaan ei Philip voinut nähdä muuta kuin kokoon luhistuneen olennon köysipinkan päällä laivan peräkeulassa.

Toinen osa.

POIKA JA TYTTÖ.

I.

Nan-täti oli alkanut käydä levottomaksi, kun ei Philip ollut vielä laatinut itselleen minkäänlaista tulevaisuudensuunnitelmaa. Lempeällä tavallaan hän oli vastustellut Philipin alituista yhdessäoloa Peten kanssa ja nuhdellut häntä, mutta Philip oli häntä liehitellyt ja nauranut hänen nuhteilleen. Peten matkustettua hänen mieleensä muistui vanha kotilääkkeensä ja hän päätti koettaa vaikuttaa Philipiin vetoamalla hänen isänsä muistoon.

Eräänä päivänä oli ilma raitis ja täynnä meren tuoksua kuten usein Man-saarella, kun marraskuu on kaunis. Philip, joka aamiaisen jälkeen oli mennyt kuistille seisomaan, hengitti sitä halukkaasti keuhkoihinsa ja alkoi sitten koota kalastusvehkeitänsä lähteäksensä pyydystämään turskia.

»Joko taas merelle, Philip?» sanoi Nan-täti. »Lupaa ainakin palata kotiin tee-ajaksi.»

Philip lupasi ja piti sanansa. Palatessaan iltapuolella kalamatkaltaan, hän tapasi vanhan neidin istumassa pienessä sinisessä huoneessa, jota täti piti omana pyhättönään. Siellä oli aina rauhallista ja kodikasta, mutta tänä päivänä se oli vieläkin hienompi ja viihtyisämpi kuin tavallisesti. Kirkas tuli räiskyi takassa ja kaikki oli hauskasti ja huolellisesti järjestetty. Pöytä oli katettu ja teekeittiö porisi alustallaan. Nan-täti itse, päässä musta pitsimyssy ja yllä ruskeanpunainen rimsuilla koristettu silkkihame, sipsutteli edes takaisin huoneessa kepeänä kuin lintu ja lavendelille tuoksuen.

»No, mitäs tämä nyt merkitsee?» kysyi Philip.

Ja puolittain arasti, puolittain leikillisesti herttainen vanhus vastasi: »Etkö muka tiedä? Sinä vasta olet hajamielinen. Etkö todellakaan tiedä, mikä päivä tänään on?»

»Mikä päivä? Viides päivä marrask — o-oh, syntymäpäiväni! Sen olin aivan unohtanut, täti kulta.»

»Niin, ja teeaikaan täytät kaksikymmentäyksi vuotta. Siksi pyysin sinua palaamaan kotiin.»

Hän kaatoi teetä kuppeihin, kävi istumaan, sovitti jalkansa uuniristikolle, salli kissan asettua loikomaan hameensa liepeelle ja hermostuneesti hymyillen ja sykkivin sydämin ryhtyi sitten tehtäväänsä.

»Kuinka nopeasti vuodet vierivät, Philip! Kaksikymmentä vuotta on siitä aikaa, kun minä annoin sinulle ensimmäisen syntymäpäivälahjani. Kun sinä synnyit, en ollut silloin täällä, näetkös. Iso-isä kielsi minua tulemasta. Isoisä-raukka! Mutta palavasti minä ikävöin saada pestä ja vaatettaa ja hoitaa poikani pienokaista ja opettaa häntä sanomaan täti! Voi toki, mielestäni ei koskaan lähde päivä, jolloin näin sinut ensimmäisen kerran! Isoisä ja minä olimme Cowleyn puodissa ostoksilla, kun kaunis nuori nainen astui sisään lapsi käsivarrellaan. Hiukan meluavan vilkas hän oli, lapsi-rukka, ja siinä mi» sitten tutustuimme.»

»Äitinikö?»

»Niin, ystäväiseni, ja isoisäsi seisoi selin kadulle. Vielä tänäpäivänäkin minä tulistun sitä muistaessani, mutta äitisi ei näyttänyt pelokkaalta. Hän nyökkäsi, ja nosti lapsen kasvoja peittävää harsoa sanoen: »Kenen näköinen hän on, neiti Christian? Katselin ihmeissäni. Sinä nukuit ja ihan oli minusta kuin olisi isäsi siinä nukkunut pikku lapsena. Minä vapisin, saatoin vain vaivoin pysyä pystyssä, enkä saanut sanaakaan suustani, mutta silloin näki äitisi isoisän ja ennenkuin kerkesin sitä ehkäistä, hän oli koskenut häntä olkapäähän. Isoisä oli kääntänyt kuuron korvansa meihin eikä hänen näkönsäkään ollut tarkka, mutta huomatessaan naisen seisovan vieressään hän kääntyi hänen puoleensa hymyillen ja kumarsi syvään nostaen lakkiansa, sillä hän oli aina naisia kohtaan ritarillinen. Silloin äitisi nosti pikku poikansa pystyyn iloisesti sanoen: »Sanokaa, tuomari, kenen näköinen hän on, Ballurein vai Ballawhainein? Vielä nytkin kouristaa sydäntä sitä ajatellessani. Isoisä suoristi selkänsä, kääntyi häneen selin ja oli seuraavassa silmänräpäyksessä kadulla.»

»Isä-raukka!» huudahti Philip.

Nan-tädin silmät välähtivät.

»Mutta minunhan piti kertoa sinulle ensimmäisestä syntymäpäivästäsi, poikaseni. Isoisä oli jo silloin haudassa — isoisä raukka! — ja minä olin kutonut sinulle pienen pehmeän tupsupäisen ja vaaleanpunaisella nauhasolmulla koristetun lakin valkeasta villalangasta. Äitisi isä, kapteeni Billy eli vielä silloin ja kun minä sidoin lakin pieneen päähäsi, huudahti hän: 'Totta tosiaan, poika on luotu merimieheksi!' Ja merimieslakki se todella oli, vaikk'en ollut tullut sitä ennen ajatelleeksi. Ja kapteeni Billy otti sinut polvelleen, tarkasteli sinua pää kenossa, läimähytti reiteensä, tuprautti savupilven pitkästä piipustaan ja huudahti uudelleen: 'Merimies tästä pojasta tulee, tulee kuin tuleekin.' Sinä nukahdit vanhuksen syliin ja minä vein sinut yläkertaan ja panin sinut kehtoosi. Isäsi seurasi minua sänkykamariin, missä äitisi paraikaa tomutti uuninreunalla olevia suuria näkinkenkiä. Tom-parka! Muistan hänet niin elävästi. Pitkällä, valkoisella kädellään hän työnsi lakin ja keltaiset kiharat otsaltasi sanoen ylpeästi: 'Eipä olekaan tämä pää aiottu merimieselämää varten!' Hän ei tahtonut ketään loukata, mutta valitettavasti kuuli äitisi, mitä hän sanoi ja otaksui hänen tahtovan halventaa häntä ja hänen omaisiansa. 'Kylläpä ollaan ylhäisiä!' kirkaisi hän, heitti tomuviuhkan käsistään ja syöksyi ulos huoneesta, jolloin näkinkengistä yksi putosi kilisten uuniristikolle. Isäsi käänsi kasvonsa ikkunaan päin. Olin purskahtaa itkuun mielipahasta, kun näin miten häntä hävetti minun edessäni. Mutta siinä seisoessaan ja katsellessaan kuohuvaa merta, hän sanoi syvällä äänellään, joka vapisi hiukan ja yhtäkaikki kaikui niin malmikirkkaana: »Poika ei suotta ole saanut Napoleonin otsaa, Nannie. Jos vain Jumala suo hänen elää, niin hänestä tulee kerran jotain, sen jälkeen, kun hänen isänsä mieli murtuneena ja aivot väsähtäneinä on päässyt lepoon nurmen alle?»

Nan-täti saavutti tarkoituksensa. Samana iltana Philip vedätti venheensä talviteloilleen ja seuraavana aamuna hän läksi Ballawhaineen aikeessa pyytää Pete-sedältään apua lainopilliselle uralle antautuessaan. Nan-täti läksi hänen mukaansa. Hän se oli Philipiä tähän toimenpiteeseen kehoittanut, koskapa Ballawhaine oli hänen ainoa täysi-ikäinen miehinen sukulaisensa ja koska hän hiljakkoin oli lähettänyt oman poikansa, Rossin, Englantiin lainopillisia lukuja harjoittamaan.

Maikalla sinne oli kumpikin levoton ja tuskainen. Nan-tädin ääni kuului lakkaamatta suuren päähineen alta, sillä hän tahtoi rohkaista Philipiä. Mutta heidän saapuessaan suurelle portille, ja nähdessään torninhuippujen pilkistävän puiden takaa, hänen ajatuksensa palasivat hellin muistoin niihin päiviin, jolloin tämä talo oli ollut hänen kotinsa ja hän alkoi hiljaa itkeä. Eipä Philipkään jäänyt kylmäksi. Täällä oli hänen isänsä syntynyt, täällä olisi hänen ollut oltava isäntänä.

Punaiseen hännystakkiin ja nahanvärisiin polvihousuihin puettu englantilainen palvelija johdatti heidät saliin niin täysin muodollisesti, kuin kohdellaan tuntemattomia vieraita. Hämmästyksekseen he tapasivat Rossin siellä. Hän istui pianon ääressä muuatta varietesäveltä rämpytellen. Ovea avattaessa hän nousi seisoalleen, pudisti laimeasti Nan-tädin kättä ja nyökähytti päätänsä Philipille.

Nuori Ballawhaine oli näihin aikoihin vanhan sukupuun hyötyisä vesa. Hän oli koko joukon isäänsä pitempi, leveämpi, karkeatekoisempi ja kaikin puolin suurempi, silmät hänellä oli uniset kuin hylkeellä ja kasvojen yleisessä muodossakin oli jotain hylkeentapaista. Lisäksi hän oli perinyt isänsä koukkuiset sääret ja puheessa sekä käytöksessä esiintyvän ylimielisen pilkallisuuden. Sanalla sanoen hän oli Man-saarelainen, jossa ei ollut jälkeäkään rodun omituisuuksista ja joka apinoi silloisen Lontoon muodissa olevia hullutuksia.

Nan-täti etsi sateenvarjolleen sopivan paikan, suoristi käsineitään ja valkoisia hiuksiaan ja tiedusteli nöyrästi hänen vointiansa.

»Ei ole kehumista», vastasi Ross vetelästi, »siksipä olenkin täällä.
Isä oli viedä minulta hengen kärttäessään minua kotiin toipumaan.»

»Ehkäpä», sanoi Nan-täti osaaottavaisen näköisenä, »ehkäpä sinua vaivasi kova koti-ikävä. Mahtaa tuntua hyvin vaikealta nuoren miehen ensimmäisen kerran asua Lontoossa. Siinä suhteessa on nuori tyttö edullisemmassa asemassa — hänen ei ainakaan tarvitse lähteä kotoa. Ehkei asuntosikaan ole oikein hauska?»

»Minä vuokrasin ensin pari huonetta juriidillisten oppisalien läheisyydessä — —»

Nan-täti näytti huolestuneelta. »En usko että Philip ajan pitkään viihtyisi sillä tavalla», sanoi hän.

»Mutta nyt olen hankkinut itselleni asunnon Haymarketissa.»

Nan-täti näytti tyytyväisemmältä.

»Sehän on paljon parempi», sanoi hän. »Aamuisin ehkä kyllä meluista, mutta iltaisin rauhallista niin että häiritsemättä voi lukujansa harjoittaa.»

»Aivan niin», hihitti Ross ja näppäili uudelleen koskettimia. Oven suussa istuvan Philipin sormia syyhytti halu saada läimähyttää serkkuansa korvalle.

Pete-setä astui nyt kiireisesti sisään lyhyin, levottomin askelin. Hänen hiuksensa ja kulmakarvansa olivat nyt valkoiset, silmät sisäänpainuneet, posket kuopalla, suu rauhaton ja ylähampaissa ammotti muutamia aukkoja. Hän yski usein, oli nukkavieruissa pukineissa ja näytti haudan partaalla hoippuvalta mieheltä.

»Kah, sinäkö, Anne! ja vielä Philipkin. Hyvää päivää, Philip. Jätä piano rauhaan, Ross — kas niin, nyt olit kiltti. No, neiti Christian, mitä kuuluu?» £

»Philip tuli täysi-ikäiseksi eilen, Peter», sanoi Nan-täti arasti.

»Todella!» sanoi Ballawhaine. »Silloin on Ross kaksikymmenvuotias ensi kuussa. Vuosi ja hiukan toista kuukautta on pojilla ikäeroa.»

Parin silmänräpäyksen ajan hän äänetönnä tähysteli tutkivasti vanhaa neitiä ja virkkoi sitten: »Entä sitten?»

»Häntä haluttaisi lähteä Lontooseen lakitiedettä opiskelemaan», sammalsi Nan-täti.

»Miksei hän lue papiksi, niin saisi pysyä kotona?»

»Papiksi olisin minäkin häntä toivonut, mutta hänen isänsä — —»

Ballawhaine keikahutti säärensä polven päälle. »Hänen isänsä pyrki aina korkealle», sanoi hän. Philipiin kääntyen hän lisäsi: »Aikomuksesi on kaiketi sittemmin palata tänne saarelle?»

»Niin on», vastasi Philip.

»Ja harjoitella asianajajantointa ja sitten hakea täällä jotakin virkaa?»

»Se lienee ollut isäni toivo», sanoi Philip.

Ballawhaine kääntyi uudelleen Nan-tädin puoleen. »No niin, neiti
Christian?»

Nan-täti hapuili sateenvarjonsa kädensijaa ja alkoi: »Me arvelimme, Peter — me emme ole oikein asioista perillä — mutta, näetkös, jos hänen isänsä olisi elänyt — —»

Ballawhaine yskähti, raappi kynnellään poskeansa ja sanoi: »Tahdot nähtävästi, että minä suosittelisin häntä jollekin etevälle lakimiehelle ja tasoittaisin hänen tiensä, vai kuinka?»

Hermostunut pieni naurahdus ilmaisi Nan-tädin myöntymyksen.

»Mutta oletko harkinnut, että tällainen askel kysyy rahaa. Miten paljon voitte uhrata siihen?»

»Pelkään, Pete — —»

»Vai niin, sinä arvelit minun pitävän huolta kustannuksista?»

»Miten hyvä olet, Peter, kun heti käsität asian oikein.»

Ballawhainen kasvot vääntyivät irvistykseen. »Kuuntele», sanoi hän kuivasti. »Ross on juuri alkanut opiskella lakitiedettä Englannissa.»

»Niin», virkahti Nan-täti innokkaasti, »ja osittain juuri sen johdosta — —»

»Todella!» sanoi Ballawhaine silmäkulmiaan kohauttaen. »Olen laskenut että hänen opiskeluaikansa Lontoossa kaikkine menoineen tulee maksamaan minulle toista tuhatta puntaa.»

Nan-täti kohotti hämmästyneenä hansikoitua kättänsä.

»Tämän summan olen valmis maksamaan jotta pojallani, englantilaisena lakimiehenä olisi suurempi mahdollisuus — —»

»Tiedätkö, juuri sitä mekin ajattelimme, Peter», sanoi Nan-täti.

»Suurempi mahdollisuus», jatkoi Ballawhaine, »joutua etusijaan jotakin saaren harvoja virkoja täytettäessä, kuin jos hän olisi pelkästään Manin oikeudessa palvellut lakimies, vaikka se ei tulisi minulle maksamaan puoliakaan tästä summasta.»

»Niin kyllä, mutta ne rahat eivät ole hukkaan heitetyt, ei Rossille eikä
Philipille», sanoi Nan-täti.

Ballawhaine yskähti kärsimättömästi. »Sinä et ensinkään käsitä minua», sanoi hän ärtyisästi. »Virkoja on saarellamme vähän, mutta lakimiehiä niin viljalti kuin kärpäsiä liimapannun ympärillä. Jokaiseen avonaiseen paikkaan ilmaantuu ainakin viisikymmentä hakijaa, mutta jotain merkitystä on tietysti tietopuolisella perustuksella, jotain suosituksilla, jotain vaikutusvaltaisella perheellä.»

»Kaikkea tätä», jatkoi Ballawhaine, »tulen käyttämään hyväkseni Rossin suhteen, jottei mikään kilpailu voisi tulla kysymykseen. Joko nyt alat käsittää minua?»

»Käsittää sinua, Peter?» toisti Nan-täti.

Ballawhaine kiinnitti häneen sisäänpainuneet silmänsä sanoen: »Mitä vaadit minua tekemään? Sinä tulet tänne ja pyydät minua avustamaan, valmistamaan ja rahallisesti tukemaan oman poikani kilpailijaa.»

Nyt viimeinkin Nan-täti älysi, mitä hänellä oli mielessä.

»Mutta, hyvänen aika, Peter», sanoi hän, »onhan Philip oman veljesi poika.»

Ballawhaine hieroi nenäänsä luisevalla etusormellaan ja sanoi
»Lähempänä nahkani on kuin paita.»

Nan-täti loi häneen arat silmänsä, mutta ne kävivät rohkeiksi hänen sisässään kuohuvasta harmista.

»Hänen isänsä on kuollut ja hän on köyhä ja ystäviä vailla», sanoi hän.

»Siitä asiasta olemme jo ennenkin kiistelleet», vastasi Ballawhaine.

»Etkä sittenkään soisi hänelle sitä pientä summaa, joka panisi hänen tulevaisuutensa hyvälle alulle.»

»Olen velvollinen ensi sijassa valvomaan oman poikani etuja, neitiseni.»

»Suo anteeksi, mutta pyydän huomauttaa, että jokainen penny siitä, jonka Ross kuluttaa, olisi tänä päivänä Philipin, ellei vääryyttä olisi tehty.»

Ballawhaine puraisi huultansa. »Olenko syntieni takia pakotettu lopettamaan tämän keskustelun?»

Hän nousi ovelle astuakseen. Philip nousi myös.

»Onko täyttä totta?» sanoi Nan-täti. »Uskallatko ajaa minut ulos tästä talosta?»

»Tule, täti-kulta, ei kannata jatkaa», sanoi Philip.

Ballawhaine rummutteli sormillaan avattua ovea. »Oikeassa olette, nuori mies», sanoi hän, »naisen hysteeriset kohtaukset eivät todella hyödytä mitään.»

»Jo riittää», lausui Philip jyrkästi.

Ballawhaine laski tuttavallisesti kätensä Philipin hartialle. »Pyri sinä, ystäväni, piispa Wilsonin jumaluusopilliseen tiedekuntaan, se on halpa ja — —»

»Ota pois kätesi, Peter Christian», huusi Nan-täti. Hänen silmänsä kipinöitsivät, posket kuumottivat ja pienet, hansikoidut kädet olivat nyrkissä. »Sinä rakensit riitaa hänen isänsä ja oman isäsi välille, ja kun minä yritin sovitella, sinä estit minua. Isäsi on kuollut ja veljesi on kuollut, ja molemmat kuolivat viha mielessä, vaikka he olisivat rakastaneet toisiansa, ellet sinä olisi levitellyt valheita ja harjoittanut petosta. Nyt ovat he menneet sinne, missä peitteet putoavat kasvoilta, ja he ovat aikoja sitten kohdanneet toisensa kasvoista kasvoihin ja käsi kädessä. Niin, Peter Christian, nyt he katsovat alas sinuun, ja nyt he viimeinkin tuntevat sinut, tietävät, mikä olet ja aina olet ollut — petturi ja varas.»

Aivan vaistomaisesti Ballawhaine kohotti silmänsä kattoon hänen puhuessaan, ikäänkuin odottaisi hän siellä näkevänsä isänsä ja veljensä uhkaavat haamut.

»Onko hän tullut raivohulluksi?» huudahti hän, ja ujo, vanha suunniltaan joutunut neiti ahdisti häntä uudelleen vihan tulistamalla kielellään.

»Pahoin olet tehnyt, Peter Christian, hyvin pahoin; vääryyttä olet tehnyt kaiken elinaikasi, ja mikä lienee ollutkin vaikuttimesi, niin on Jumala löytävä sen salaisen kohdan sielussasi ja siinä sinun rangaistuksesi on sinut kohtaava. Jos vain ahneus sinua johti, niin olet paljon voittanut, mutta vähän iloa on sinulla oleva maallisesta tavarastasi, sillä toinen sen hävittää ja sinä olet näkevä sen murskaantuvan kuin aalto kalliota vasten. Ja jos siinä lisäksi oli vihaakin, niin olet vielä näkevä päivän, jolloin se palavina hiilinä kokoontuu oman pääsi päälle. Minä tiedän, minä tunnen, että niin on tapahtuva», jatkoi hän halliin kiiruhtaen, »ja minua surettaa lausua se oman poikasi läsnäollessa, jonka tulisi kunnioittaa ja arvossa pitää isäänsä, mutta joka ei voi sitä tehdä. Ei, sitä hän ei voi tehdä, eikä tule milloinkaan tekemään, ellei hänen sydämensä pahuus ja säälimättömyys ole yhtä hirveä kuin omasi.»

»Tule, täti-kulta, tule», sanoi Philip kietoen käsivartensa vanhan neidin vyötäisille. Mutta hän pyörähti uudelleen ympäri ja sanoi Ballawhainelle, joka linkutti heidän jäljestänsä:

»Vai aiot sinä ajaa minut ulos talosta?» virkkoi hän. »Ajaa ulos minut talosta, jossa olen asunut viisitoista vuotta, ja lisäksi emäntänä, kunnes sinun pahat tekosi auttoivat sinut isännäksi tänne. Monta karvasta kyyneltä olen vuodattanut sen takia, että olen vain nainen, enkä voi mitään toimittaa omin päin. Mieluummin, olen sittenkin nainen, jolla ei ole kattoa päänsä päällä, kuin mies, joka on tunnoton läheisille omaisilleen. Älä luule minun kadehtivan sinulta tätä taloa, Peter Christian, vaikka se on ollut vanha kotini, ja minä rakastan sitä yhä huolimatta loukkaavasta kohtelusta, joka täällä tulee osakseni. Tahtoisin saada sinut ymmärtämään, serkkuseni, että ihmisen oikea koti ei sittenkään ole hänen talonsa, vaan hänen sydämensä — hänen sydämensä, Peter Christian — kuuletko? — hänen sydämensä, ja sinun sydämesi on täynnä pimeyttä ja saastaisuutta — ja on niin aina oleva, on aina oleva.»

»Tule, tule, täti», huudahti Philip uudelleen, ja tuo herttainen vanha olento, joka ei olisi hennonut kärpästä vahingoittaa, kääntyi hänen puoleensa hurjan raivokkaana kuin villikissa.

»Herkeä jo toistamasta 'tule, tule, tule!' Puhu vähemmän ja toimi enemmän!»

Ja tämän viimeisen sisupurkauksen jälkeen pyyhkäisi hän alas portaita ja riensi eteenpäin tietä pitkin Philipin seuratessa häntä kolmen askeleen päässä. Kauhistunut katse silmissään jäi Ballawhaine seisomaan topatun merikotkan eteen, joka koristi kaari-ikkunaa avonaisen oven yläpuolella.

Nan-tädin mielenkuohua kesti puoliväliin kotimatkaa. Sitten hän puhkesi kyyneltulvaan.

»Voi, miten saatoinkaan niin kiivastua», huudahti hän. »Onhan hän sittenkin ainoa sukulaiseni. Mitä nyt on tehtävä? Voi, mitä nyt on tehtävä?»

Philip asteli vakavana puoli askelta hänen takanaan eikä ollut suutansa avannut heidän Ballawhainesta lähdettyään.

»Pane tavarani kokoon tänä iltana, täti-kulta», sanoi hän miehekkäästi.
»Lähden Douglasiin-huomisaamuna.»

Hän etsi käsiinsä saaren etevimmän asianajajan, joka sattui olemaan hänen isänsä yliopisto tovereita, ja sanoi hänelle : »Minulla on äidinisäni perintö, joka tuottaa kuusikymmentä puntaa vuodessa, ja tädilläni on sen verran, että tulee toimeen. Voinko näine varoineni päästä teidän oppilaaksenne?»

Lakimies katseli häntä hetken tarkkaavaisesti ja vastasi: »Se ei riitä». Philipin kasvot kävivät alakuloisiksi.

»Mutta minä otan teidät ilmaiseksi viideksi vuodeksi, herra Christian», lisäsi asianajaja, »ja jos olen teihin tyytyväinen, saatte kolmantena vuonna palkkaakin.»

II.

Philip ei unohtanut sitä tehtävää, jonka Pete oli hänelle antanut. Tällainen ammatti on hyvin tavallinen Man-saarella, ja se joka sitä harjoittaa saa oman erikoisen nimensä. Hänen arvonimensä on Dooiney Molla, sananmukaisesti »miehenylistäjä», ja hänen pääasiallisimpana tehtävänänsä on esiintyä vaatimattomana, epäitsekkäänä, jalona ystävänä ja ystävällisenä avioliiton välittäjänä, jonka sulhanen on lähettänyt morsiamen vanhempain luokse puhumaan, miten mainio mies kosija on, miten hänellä on erinomaiset tulot tai loistava tulevaisuus ja hän niin muodoin on mitä sopivin kosija tytölle. Mutta sen lisäksi on hänellä toinenkin tehtävä, vähemmän tavallinen, mutta siitä huolimatta kuitenkin yhtä tunnettu, ja tämä velvoittaa puhemiestä sulhasen edustajana esiintymään tytön suojelijana kuin olisi hänen aviomiehensä, ja silloin hänen tulee pitää huolta tytön siveellisestä maineesta sill'aikaa, kun sulhanen itse on sillin tai makrillin pyynnissä tai jossain pitemmillä matkoilla ulkomailla.

Sitten kun. Philip oli epäilyttävällä menestyksellä suorittanut ensimmäisen tehtävänsä, hän antautui omantunnon tarkasti täyttämään toista velvollisuuttansa. Tulos oli omituinen. Tämä toimi vaikutti, kuten luonnollista olikin, ensi kädessä heihin molempiin, sekä Philipiin että Kateen. Philip muuttui hyvin vakavaksi ja tavattoman juhlalliseksi, sillä kun tahtoo esiintyä toisen siveellisenä suojelijana, täytyy itsensä ensin kohottaa kaiken kevytmielisyyden yläpuolelle. Kate tuli äkkiä hyvin hiljaiseksi ja nöyräksi, hyvin huomaavaiseksi ja vaatimattomaksi, puhuen hiljaa ja punastuen helposti. Tyttö, joka oli kiduttanut Peteä ja näytellyt emäntää vähän siellä ja täällä, oli kuin kyyhkynen joutuessaan Philipin silmän alle. Jonkinlainen pelonsekainen kunnioitus tavoitti hänet Philipin läsnäollessa. Tytöstä tuntui suloiselta kuunnella hänen suustaan lähteviä viisauden sanoja kun hän keskusteli, ja vielä suloisempaa oli totella hänen tahtoansa, kun hän määräsi jotakin. Pieni viisas pää kääntyi aina siihen suuntaan, missä Philip esiintyi, ja hänen äänensä soi kuin ilokellot tytön korvissa. Kun hän lähtiessään kohotti hattuansa ja kumarsi kevyesti hyvästiksi, näki tyttö siitä unta seuraavaan päivään. Tyttö tuskin tajusi, mikä merkillinen muutos hänessä oli tapahtunut ja hänen kotiväkensä oli ihmeissään.

»Kirry, tyttöseni, etkö sinä voi oikein hyvin?» sanoi äiti.

»Voin kyllä, äiti, miksi sitä kysyt?» sanoi Kate.

»Onko sinulla, lemmikkini, hammassärkyä?»

»Ei.»

»Silloin sinua varmaankin kiusaa se uusi hattu, jonka olet nähnyt neiti
Clucaksen puodinikkunassa?» kysyi äiti.

»Hillitse kielesi, vaimo», kuiskasi Caesar kädenselkänsä takaa. »Henki tekee työtänsä tytössä. Anna sille tilaa, äiti, anna sille tilaa.»

»Lirunlarua», sanoi Nancy Joe. »Sekoita tulikiveä siirappiin ja juo koiruoho- ja kamomilliteetä, se auttaa.»

Kun Philip ja Kate olivat yhdessä, he puhuivat lakkaamatta Petestä. »Pete pitää tästä», ja »Pete ei pidä tuosta», ja »Pete aina sanoi niin ja niin», kuului loppumatta. Tällä tavalla he koettivat pitää Peteä muistissansa, ja oli kerrassaan ihmeellistä, miten monenlaisiin asioihin Pete-parka kykeni.

Eräänä iltana oli »Keijukaisessa» tavattoman iloinen ja äänekäs sakki koolla. Erään kalastajalaivan kapteeni oli kutsunut joulu-illallisille ne miehet, jotka oli pestannut seuraavaa pyyntikautta varten. Vaimot, lemmityt ja ystävät olivat siellä ja vanhoja merkillisiä tapoja seuraten he iltaansa viettivät.

»Onko koskaan tapahtunut mitään niin merkillistä maailmassa, Philip?» tirskui Kate ovenraosta ja seuraavana hetkenä Philip oli hänen rinnallansa eteisessä, jossa tyttö nöyrästi painoi päänsä alas ja katseli hänen kenkiinsä.

»Minun kai täytyy pyytää anteeksi.»

»Mitä niin?»

»Kun minä kutsuin teitä sillä nimellä.»

»Pete kutsuu minua Philipiksi. Miksi ette te tekisi samoin?»

Silmät kohosivat puoliksi varkain hänen liivinsä nappeihin. »Ehkäpä niin, tuota, ei suinkaan se vahingoittane, vaikka minä sanonkin teitä siksi kuin Petekin? Mutta sitten — —»

»Mitä sitten?»

»Hän sanoo minua Kateksi.»

»Luuletteko, että hän sallisi minun tekevän samoin?»

»Siitä olen aivan varma.»

»Sanotaanko sitten niin?»

»En oikein tiedä.»

»No, Peten tähden.»

»Juuri niin.»

»Kate!»

»Philip!»

He eivät voineet selittää sinä hetkenä tunteitansa. Se oli niin ihanaa, niin kaunista. Se oli niin suloista ja hellää, etteivät he voineet olla nauramatta aivankuin joku olisi kutkuttanut heitä.

»Tietysti me emme saa käyttää näitä nimiä muulloin kuin ollessamme aivan kahden», sanoi Kate.

»Oh, ei, ei tietenkään, vain silloin kuin olemme aivan kahden», sanoi
Philip.

Näin he pimittivät toinen toisensa silmiä ja lähtivät kulkemaan käsi kädessä pitkin jyrkänteen reunaa.

Kun vietettiin sen vanhan vuoden viimeistä päivää, jolloin Pete oli lähtenyt matkallensa, Philip suoritti uskollisesti hänelle annettua tehtävää.

»Aiotko mennä johonkin ottamaan uutta vuotta vastaan, Philip?» kysyi
Kate eteisen ovelta.

»Minä tahtoisin kaikista mieluimmin pistää jalkani tänne, mutta minun läsnäolostani ei ole suurta iloa», sanoi Philip.

»Miksi ei?»

»Minä olen vaalea, eivätkä vaaleat tuota sinulle onnea, tiedäthän.»

»Ah!»

Seurasi hetken äänettömyys ja sitten Kate huudahti:

»Minäpä tiedän keinon.»

»Minkä keinon?»

»Tule tänne Peten asemesta — hän nyt kaikissa tapauksissa on kylliksi tumma.»

Philip oli ihastunut tästä keksinnöstä. »Se on hyvä ajatus», hän sanoi vakavasti. »Olen täällä Peten sijasta, se on hyvä ajatus. Nythän poika-parka ottaa vastaan ensimmäistä uuttavuottansa poissa kotoa.»

»Niin kyllä, sääli häntä», sanoi Kate.

»Tulenko minä siis?»

»Minä odotan sinua täsmälleen kello kaksitoista.»

Philip oli lähdössä. »Ja, Philip.»

»Mitä niin.»

Sitten kuului vieno, suloinen, iloinen ääni ovelta niin viehättävästi pimeälle pihalle: »Minä asetun maitohuoneen ovelle.»

Philip tunsi joutuvansa hämillensä ja päätti tulevaisuudessa ottaa velvollisuutensa vähemmän omantunnon tarkasti. Hän päätti käydä »Keijukaisessa» harvemmin. Heti joulujuhlien jälkeen hän päätti kokonansa antautua opiskeluihinsa ja olla tulematta takaisin Sulbyyn ainakaan puoleen vuoteen. Mutta Man-saaren joulu on pitkä. Se alkaa 24. päivänä joulukuuta ja loppuu vasta tammikuun 6. päivänä. Maaseuduilla, joissa noudatetaan vanhoja hyviä tapoja, juhlat ovat ylimmillään vasta loppiaisena. Vasta silloin »katkaistaan soittajan pää» ja silloin leikitään »Goggansiä», ennustusleikkiä. Tytöt asettavat lieden reunalle rivin juomakuppeja tulen palaessa takassa, panevat jokaiseen jotakin, joka kuvaa jotakin ammattia ja rientävät ulos. Pojat vaihtavat kuppien järjestyksen ja tytöt palaavat sokkoina yksitellen ja valitsevat arpansa. Tulevan aviomiehen ammatti on se, mikä kuppiin on kätkettynä.

Tätä leikkiä leikittiin »Keijukaisessa» Philipin loman viimeisenä päivänä, jolloin Caesar oli jossain ulkona sananjulistusmatkoillansa, ja Katen luultiin valitsevan veden, mutta hän valitsikin sulkakynän.

»Kynä! Kynä!» huusivat pojat. »Kuka väittää, että tyttö menee naimisiin merimiehen kanssa? Sitä laivaa ei ole rakennettu, jossa hänen miehensä meren pohjaan sukeltaa.»

»Hyvää yötä nyt», sanoi Philip.

»Hyvää yötä, herra Christian. Hyvää yötä, herra», sanoivat pojat.

Kate pujahti hänen jäljessänsä ovelle.

»Menettekö näin aikaisin?»

»Minun täytyy olla Douglasissa varhain huomenaamuna», sanoi Philip.

»Pelkään, ettemme saa nähdä teitä aivan heti?»

»Ei, minun täytyy nyt ryhtyä todenteolla työhön.»

»Ei kahteen viikkoon — ehk'ei kokonaiseen kuukauteen?»

»Ei, ei kuuteen kuukauteen — minä aion opiskella herkeämättä puoli vuotta.»

»Se on hirveän pitkä aika, eikös ole, Philip?»

»Ei niinkään pitkä, kuin olen tuhlannut.»

»Tuhlannut? Sanotteko te sen tuhlanneenne? Tietysti teidän ei tarvitse minua ajatella — mutta teillähän on tätinne — —»

»Miehellä kai lienee muutakin tehtävää, kuin lakkaamatta kieppua naisten seurassa», sanoi Philip.

Kate purskahti nauramaan.

»Mikä teitä naurattaa?»

»Minä olen niin iloinen, että minä olen vain tyttö», sanoi Kate.

»Niin minäkin olen», sanoi Philip.

»Oletteko?»

Niinkuin salama olisi välähtänyt hänen kasvojensa yli, oli veri kohonnut Philipin päähän ja hän änkytti: »Minä tarkoitan — se on — tiedättehän — mitäs Petestä kuuluu?»

»Niinkö, sitäkö vain? No, hyvää yötä sitten, jos teidän täytyy mennä. Pitääkö minun tuoda teille lyhty? Eikö tarvitse? Onko tähdessä? Te siis osaatte helposti portille? Hyvä on, ellette tahdo että minä näytän teille tietä. Hyvää yötä.»

Viimeiset sanat lausuttiin loukkaantuneella äänellä, mutta ne hävisivät sulkeutuvan oven kolaukseen.

Mutta tytön sydän on kuin synkeä metsä, ja niin oli Kate päättänyt, että käyköön työn kuinka tahansa, kuutta kuukautta ei Philip olisi matkallansa.

III.

Eräänä aamuna myöhemmin keväällä saapui Douglasiin hämmästyttävä ja epäilyttävä uutinen — Ross Christian oli alittunen vieras »Keijukaisessa». Saman päivän iltana Philip ilmestyi Sulbyyn. Vihan vimmoissaan hän tulomatkallansa oli valmistanut parannussaarnaa unohdetuista velvollisuuksista ja rikotuista lupauksista. Ross oli taaskin siellä kiiltonahkasaappaineen, vaaleine säämiskä-käsineineen, raidallisine housuineen ja pitkine takkeineen, nojaten kyynärpäällänsä myymäpöytään ja puhutellen innokkaasti Katea, joka tarjoili. Philip ei ollut tyttöä nähnyt ennen tässä toimessa ja hänen raivonsa kuohui yli äyräittensä. Enemmän kuin koskaan ennen hän oli vakuutettu, että Mummi oli aika tomppeli ja Caesar paatunut ulkokullattu.

Kate nyökkäsi iloisesti hänelle, kun hän astui sisään ja jatkoi sitten keskusteluansa Rossin kanssa. Tytön katseessa Philip huomasi jotakin uutta ja tuo uusi sai hänet muuttamaan menettelytapaansa. Hän päätti kiukkuansa hillitä ja osoittaa sen sijaan halveksumista, hän pistelisi ja odottaisi tilaisuutta saada lausua purevia huomautuksia. Niinpä hän Caesarin pyynnöstä ja Mummin ystävällisestä viittauksesta työntyi kapakkahuoneen läpi keittiöön, ja kun tervehdykset oli lausuttu, istahti katselemaan ja kuuntelemaan.

Keskustelu lasiseinän toisella puolen oli vilkasta ja näytti mielenkiintoiselta. Ross oli hyvällä puhetuulella ja Kate kuunteli innokkaasti.

»Minun ystäväni Monty.»

»Entä kuka on tuo Monty?»

»Hän on Fancyn isäntä.»

»Minkä Fancyn?»

»Urheiluklubin. Totta kai te tiedätte mikä urheiluklubi on, ystäväni. Se on St. James kadun varrella ja se on tulvillaan väkeä iltaisin. Siellä on kaiken karvaisia — kevyen sarjan miehiä ja raskaan sarjan miehiä ja pikajuoksijoita. Ja niitä kasvoja! Voi taivas — jospa te näkisitte! Monet ovat kuin vanhoja apinoita. Siellä on nyrkkeilijöitä, joitten suu on väärässä, nenä hakattu mäsäksi ja huulissa hirvittävät arvet. Mutta hyviä miehiä kaikki tyyni, voivat kestää vaikka mitä, ymmärrättehän. Muunlaisia Monty ei huolikaan lähettyvilleen. Se oli juuri Monty, joka löi Tom Springistä vetoa. Ettekö ole koskaan kuullut puhuttavan Tom Springistä? Tom Bedfordilainen, voittamaton! Sinä päivänä hän vain sai selkäänsä.

Monty menetti tuhatmarkkasen ja voittaja pitää Holbornissa kapakkaa, jossa on kaikenlaisia hulluja kuvia seinillä.»

Kate naurahti ja sanoi jotakin, jota Philip ei voinut kuulla, koska
Caesar käänsi juuri silloin lukemaansa sanomalehteä.

»Tuleeko sinne naisiakin?» sanoi Ross. »Onko tyttöjä Montyn illallisilla? Totta kai! vai mitä luulette? Cleopatra — mutta teidän itsenne pitäisi saada ne kaikki nähdä. Minunkin täytyy matkustaa sangen pian. Ensiviikolla on komeat illalliset Handsome Honeyssä. Kukako Honey on? Hän pitää yöravintolaa Haymarketin vieressä. Mitäkö yöravintola on? Tulkaa katsomaan, ystäväiseni.»

Caesar antoi sanomalehtensä pudota ja katsahti Philipiin. Katse oli pitkä ja tutkiva ja kun se kiusasi Philipiä, kysäisi poika paremman keskusteluaiheen puutteessa, ajatteliko Caesar jotakin.

»Ohhoh, minä ajattelen, ajattelen ja ajattelen lakkaamatta, herra», sanoi Caesar. Sitten hän vetäen tuolinsa likemmäksi Philipiä lisäsi puoliääneen kuiskaten: »Nyt minä alan saada selville jotakin. Näettekö te tuota? Hänen isäänsä sanotaan saituriksi. Mies kiskoo vuokralaistansa ja laihduttaa maansa. Minä luulen, että tuo rikkaruoho — ohdake nisujen seassa — tukahduttaa viimeisetkin oraat.»

Puhuessaan Caesar viittoi peukalollansa olkansa yli siihen suuntaan, missä Ross istui ja nähdessään tämän Ross keskeytti keskustelunsa Katen kanssa ja kääntyi puhuttelemaan hänen isäänsä.

»Joko olette lopettaneet sanomalehdenlukunne, Cregeen?»

»Olen ja en», murahti Caesar vihoissansa. Sitten hän virkkoi toisella äänellä. »Te olette palannut takaisin Lontoosta, herra? Siellä tapahtuu suuria asioita, on minulle sanottu. Siellä taistellaan, herra, käydään suuria taisteluita.»

Ross kohotti silmäkulmiansa. »Oletteko te kuullut niistä?» hän kysyi.

»Olen kyllä, aivan tarpeeksi», sanoi Caesar. »Kokouksia ja yhdistyksiä ja keskusteluja ja vaikka mitä.»

»Niin todellakin, kyllä ymmärrän», sanoi Ross Kateen katsahtaen.

»Ne aikovat tulla Englannissa toimeen ilman helvettiä nykyaikoina — se on surullinen asia, herra. Siitä on seurauksena hirvittävä tapojen turmelus, jonka laista ei ole koskaan kuultu. Ottaa helvetti pois uskonnosta on samaa kuin kiskaista perälauta pois hiekkakuormasta, eikö totta?»

Tuli sulkemisaika ja Philip oli odottanut turhaan. Hän ei keksinyt kuin yhden pistosanan ja sekin oli muilta kuultu. Kun hän nousi, sanoi Kate: »Emme odottaneet teitä takaisin, ennenkuin kuusi kuukautta on kulunut, herra Christian.»

»Siltä näyttää», sanoi Philip ja Kate naurahti hieman ja siihen päättyikin sen illan työ ja siinä oli ainoa tulos hänen puuhastansa.

Caesar seisoi ja odotti häntä eteisessä. Hänen kasvonsa olivat valkeat ja nytkähtelivät omituisesti. Oli ilmeistä että tällä hetkellä luonnollinen ihminen taisteli hänen sisässänsä. »Tekö, herra Christian», hän sanoi, »tulitte puhumaan minulle Peter Quilliamin puolesta?»

»Minä juuri», sanoi Philip.

»No, silloin te ehkä muistatte vanhan manilaisen sananlaskun: 'Usein sattuu että viimeinen koira saa jäniksen'.»

»Jättäkää se asia minulle, herra Cregeen», sanoi Philip hampaittensa välitse.

Puolta minuuttia myöhemmin hän asteli kotiinsa päin pimeätä tietä, rinnallansa Ross, joka keskusteli hänen kanssaan kylmällä venyttävällä äänellänsä.

»No, sinä olet siis antautunut todenteolla opintoihisi, Philip. Muistathan, miten isä oli inhoittava silloin kerran samasta asiasta. Hän näyttää ajattelevan, että minä palaisin tänne takaisin jonakin päivänä ja ottaisin suorittaakseni viskaalin tai yleisen syyttäjän tai asianajajan toimen ja taivas tietää mitä kaikkea. Sinä saat kernaasti pitää minun puolestani ne ammatit, Philip. Huomasitko tuota tyttöä. Hän on kerrassaan merkillinen. On aivan ihmeellistä, miten hän muistuttaa muuatta Montaguen tyttöä. Silmät, tukka, suun hermostuneet liikkeet — jokainen piirre. Vanha ukko näytti sangen pahatuuliselta. Pikku tyttö-parka. Siinä ei suinkaan armo auta. Vanha fariseus pitää häntä kynsissään, kuten haukka kyyhkystä, kunnes tyttö-parka heittäytyy jonkun manilaisen moukan syliin. Niin käy ainakin puolelle noista suloisista pikku olennoista — he joutuvat aivan hukkaan.»

Philipin veri alkoi kiehua. »Onko sinusta hukkaan joutumista, kun kelpo tyttö menee naimisiin rehellisen miehen kanssa?» hän kysyi.

»On niinkin, sillä tuollainen tyttö ei mene milloinkaan naimisiin oikean miehen kanssa. Se mies, joka on hänen arvoisensa, ei voi mennä naimisiin hänen kanssaan, ja se mies, jonka hän ottaa, on hänelle liian mitätön. Niin se on, Philip. Hän on nuori, sievä, voimme sanoa kaunis. Hänellä on tapoja ja makua ja jonkun verran hienostuneisuuttakin. Hänen luokkaansa kuuluvat miehet ovat kömpelöitä ja tyhmiä, tietämättömiä ja köyhiä. Tyttö ei voi sellaista ottaa ja se mies, jonka hän ottaisi — mies, joka olisi hänelle sovelias — ei uskalla mennä naimisiin hänen kanssaan. Se olisi yhteiskunnallinen itsemurha.»

»Siksipä», sanoi Philip katkerasti, »estääkseen ylempään luokkaan kuuluvaa tekemästä yhteiskunnallista itsemurhaa täytyisi alaluokkaan kuuluvan tyttöraukan tehdä henkinen itsemurha — niinkö?»

Ross naurahti. »Kuulepas, mies, luulenpa, että vanha Jeremias lauloi sinulle valitusvirsiänsä, kuten ajattelinkin, kun näin sinun istuvan nurkassasi. Mutta katsele asiaa sellaisena, kuin se on. Ajattele nyt tuota tyttöä. Hän voi menetellä kahdella tavalla — vain kahdella. Sanokaamme, että hän menee naimisiin sinun manilaisen tarjokkaasi kanssa. Mitä siitä seuraa? Hän saa olkikattoisen hökkelin kolmen pellon takana vuoritiestä. Siinä on kaksi huonetta, navetta, seinähylly, astiakaappi, joku pata, penkki, kolmijalkainen puutuoli, yksi nojatuoli ja kello, jonka taulu on likainen, riippuu naulassa seinällä. Lypsämistä, kitkemistä, ojankaivua, josta hän saa palkakseen yhdeksän penceä ja kannullisen kirnupiimää, jossa kelluu voikokkare pinnalla. Perunoita, silliä ja kaurapuuroa. Ensimmäisenä vuonna lapsi, poika; toisena tyttö; kolmantena kaksoiset; neljäntenä paljasjalkaisia pirpanoita kiertämässä ympäri likaista taloa, mies huonotuulinen, vaimo epätoivoissaan, rokkoa, hinkuyskää, vihdoin vieterittömissä kärryissä matka laakson pohjaan, jossa lausutaan kauheat sanat: »minä olen ylös — —»

»Vaiti, mies!» sanoi Philip. He kulkivat juuri Lezayren kirkkotarhan ohi. Kun he olivat jättäneet sen taaksensa, hän lisäsi merkillinen hymy huulillaan, mutta toinen ei sitä pimeyden vuoksi nähnyt: »No, mikäs oli toinen puoli. Mitä muuta hän voi tehdä?»

»Toisella puolella on elämä», sanoi Ross, »ehkä lyhyt, mutta ihana. Kaikki mitä hän toivoo, kaikki mitä hän tahtoo — viitenä vuonna, neljänä vuonna, kolmena vuonna — mitä sen on väliä?»

»Entäs sitten?»

»Kukin itseänsä, Jumala meitä kaikkia, poikaseni. Hän on onnellinen päivät päästänsä, kohottaa päänsä niinkuin ruusun nuppunen aurinkoa kohden — —

»Ja pudottaa sen sitten alas, arvattavasti, kuten ruusu pudottaa lehtensä lokaan.»

Ross naurahti taaskin. »Toden totta, vanha Jeremias on veisannut sinulle valitusvirsiänsä. Pikku Kitty-parka — —»

»Jos suvaitset niin ole sekoittamatta tytön nimeä tähän.»

Ross päästi pitkän vihellyksen. »Minä tahdoin vain sanoa, että se pikku tyttö-parka — —»

»Se on kirottua — minä en tahdo sitä enää kuulla.»

»Ei suinkaan puheella liene tullia, luullakseni, täällä teidän verrattomalla Man-saarellanne.»

»On kuin onkin», sanoi Philip. »Säädyllisyys ja kunnia vaativat, ettet sekoita tyttöä, niin ajattelematon kuin hän lieneekin, omiin naikkosiisi. — Mutta kuule nyt minua. Parasta on sanoa sinulle nyt, ettei jää tilaa erehdyksille eikä sinun tarvitse keksiä tekosyitä. Neiti Cregeen aikoo mennä naimisiin erään minun ystäväni kanssa. Minun ei tarvitse sanoa kuka hän on. — Hän on kaikissa tapauksissa sinulle sangen läheinen. Kun hän tulee kotiin, hän kyllä kykenee itse pitämään huolen asioistansa, mutta hänen poissaollessansa olen minä luvannut suojella hänen tulevaa vaimoansa. Minä aion myöskin tehdä sen. Ymmärrätkö sinä minua, Ross? Minä aion tehdä sen. Hyvää yötä!»

He olivat nyt Ballawhainen portilla ja Ross kääntyi sisään nauraa kikattaen.

IV.

Seuraavana iltana Philip saapui taaskin »Keijukaiseen». Ross oli siellä kuten tavallisesti ja nauroi ja jutteli puoliääneen Katen kanssa. Tämä sai Philipin kiemurtelemaan tuolillansa, sillä Katen käytös kidutti häntä. Tytön ilo, kuullessaan tuon miehen puolirivoja sukkeluuksia, oli kerrassaan hämmästyttävä. Hän teki hänelle merkkejä ja iski hänelle salaisesti silmää. Philipistä se oli kerrassaan inhoittavaa. Hänen raivonsa kohosi yli äyräittensä huomatessaan, että tyttö joka kerta kun hän katsahti Rossiin, silmäili myöskin häntä, ilkamoivasti ja vallattomasti. Tämä ilmeinen annetun lupauksen halveksiminen, tämä hävytön välinpitämättömyys, jolla tyttö kohteli miestä, joka oli hänen suojelijansa, oli kerrassaan säädytöntä. Sellaisia ne naiset ovat! Petos on heidän lihassaan ja luissaan.

Philipin vihaa lisäsi vielä Caesar, joka paitahihasillaan teki myllylaskujansa kivitaululla, johon oli piirretty ristejä, kolmioita, ympyröitä ja puoliympyröitä, ja silloin tällöin kohotti silmänsä ja katsahti ensin noihin kahteen tuolla ja sitten Philipiin, osoittaen ääretöntä halveksumista.

Uusi naurun purskahdus ja silmien ainainen vilke sai Philipin ponnahtamaan jaloillensa, hyökkäämään Rossin ja Katen väliin, selkä poikaan, kasvot tyttöön päin, ja hän sanoi hyvin arvokkaalla äänellä: »Tulkaa heti keittiökamariin — minulla on teille jotakin sanottavaa.»

»Vai niin!» sanoi Kate.

Mutta hän tuli, näyttäen samalla sekä vallattomalta että nöyrältä, pää kumarassa mutta vilkuillen silloin tällöin salaa pitkien silmäripsiensä alta.

»Miksi te ette lähetä tuota miestä tiehensä täältä?» sanoi Philip.

Kate katsahti häneen perin hämmästyneenä. »Mitä miestä?» hän kysyi.

»Mitä miestä?» matki Philip. »Tuota, joka ilta illan perästä lavertelee lirunlarujansa teille.»

»Ette suinkaan te voi tarkoittaa omaa serkkuanne, Philip», ihmetteli
Kate.

»Sen pahempi, että hän on serkkuni. Mutta hän ei ole sopiva teidän seuraanne.»

»Mutta hyvänen aika, tuo herrasmies on sangen kohtelias.»

»Niin on itse paholainenkin.»

»Hän osaa käyttäytyä ja voi ainakin hillitä itsensä.»

»Se kai onkin ainoa, mihin hän kykenee. Hän ei voi hallita luonnettansa eikä hänen arvonsa eikä kunniansa ole tahraton ja sen vuoksi teidän ei pitäisi kiihoittaa häntä.

Katen alahuuli alkoi painua lerpulleen. »Kuka sanoo, että minä kiihoitan häntä?»

»Minä sanon.»

»Millä oikeudella?»

»Enkö minä ole nähnyt sitä omin silmin?»

Kate muuttui kopeaksi. »Entäs sitten, vaikka olisitte nähnytkin?»

»Silloin te olette keimaileva heilakka.»

Sanat tulivat pihisten kuin höyry kattilan piipusta. Kate näki sen tulevan ja antoi sen sattua vasten kasvojansa. Hänen teki mielensä purskahtaa nauruun, mutta sitten hän muutti mieltänsä ja alkoi itkeä.

Philipin kiihko alkoi asettua. »Tuo mies olisi kehno saalis, Kate, vaikka hän olisi kaksikymmentä kertaa Ballawhainen perijä. Ettekö te kuule hänen puheistansa, millainen on hänen elämänsä ja minkälaiset hänen toverinsa? Tietysti se ei liikuta minua, Kate — —»

»Ei, tietysti ei teitä», kuiskasi Kate molempien käsiensä takaa.

»Minulla ei ole oikeutta — —»

Tietysti ei; teillä ei ole oikeutta», sanoi Kate ja heitti salaisen syrjäsilmäyksen.

»Ainoastaan — —»

Philip ei nähnyt katsetta, joka vilahti Katen silmänurkassa.

»Kun tyttö unohtaa kelpo pojan, joka sattuu olemaan ulkomailla, ensimmäisen lurjuksen vuoksi joka tulee kehumaan viheliäisiä maatilojansa — —»

Kädet lensivät kärsimättömästi alas. »Mitä hänen maatilansa minua liikuttavat?»

»Silloin on minun velvollisuus ystävänä — —»

»Velvollisuus, kyllä kai! Niinhän kaikki vanhat juorukellot sanovat.»

Philip tarttui hänen ranteeseensa. »Kuulkaa minua. Ellette te lähetä tuota miestä, niin minä — —»

»Te teette minulle pahaa. Päästäkää käteni!»

Philip heitti sen kauaksi sanoen: »Mitä minä välitän?»

»Miksi te sanoitte minua keikailevaksi?»

»Tehkää kuten haluatte.»

»Niin teenkin. Philip! Philip! Phil! Hän on mennyt.» Matka Douglasista Sulbyyn oli kaksikymmentä englannin penikulmaa, mutta Philip oli »Keijukaisessa» taas seuraavanakin iltana. Hän näki satuloidun hevosen sidottuna portin pieleen ja Ross oli huoneessa ratsupiiska kädessänsä läimäytellen sillä kiiltäviä säärystimiänsä.

Kun Philip ilmestyi, Kate alkoi näyttää levottomalta ja Ross sai häijyn näköisen ilmeen. Caesarilla, joka istui takan ääressä juoden teetänsä, oli epämieluisa sanaharkka vaimonsa kanssa joka puuhaili lieden vieressä.

»Pahasti, pahasti on asiat. Hänen elämänsä on kelvotonta ja likaiset sanat valuvat hänen kieleltänsä», sanoi Caesar.

»Sinä liiottelet, isä!» sanoi Mummi. »Nuorukainenhan on hyvin sivistynyt ja tytöt ovat tyttöjä. Mitä vahingoittaa joku sana, katse tai nauru, kun ollaan nuoria ja kauniita.»

»Parempi, jos hänen kasvonsa olisivat rokonarpiset, kuin että hän joutuu helvettiin», sanoi Caesar. »Kaikki liha on ruoho: ruoho kuivuu, kukkanen kuihtuu.»

Nancy Joe tuli sinä hetkenä maitokamarista. »Herra hyvästi siunatkoon! Oletteko te tuollaista nähneet?» hän voivotteli. »Minä oikein ihmettelen Kittyä, mutta tuollaisiahan miehet ovat, he hymyilevät ja naureskelevat, eivätkä sentään tarkoita mitään.»

»Hm. Kyllä ne tarkoittavat paljonkin», mörisi Caesar.

Ross oli vapautunut siitä epämieluisasta tunteesta, joka hänet oli vallannut Philipin saapuessa ja kertoi nyt jotakin juttua, josta ainoat sanat, jotka saapuivat keittiöön, olivat »minä tiedän, minä tiedän» ja ne kertautuivat lakkaamatta.

»Te tunnutte tietävän hyvin paljon, herra», huudahti Caesar. »Mutta tiedättekö, mitä on tulla pelastetuksi?»

Seurasi hetken äänettömyys, jonka kuluessa Ross kiilloitti suurta sinettisormustansa raidallisiin samettiliiveihinsä, sitten hän sanoi: »Onkohan isäntä vähän päästänsä sekaisin?»

»Minun mieheni on maallikkosaarnaaja ja hän aina koettaa käyttää tilaisuutta hyväkseen käännyttääksensä syntisiä», sanoi emäntä rauhaa rakentaen.

»Sitäkö se vain olikin?» hymähti Ross. »Minä ajattelin, että hän oli ottanut muutakin viiniä kuin sakramentin.»

»Vaimo, sinä olet minun ristini», mutisi Caesar, »mutta ei kruunua ilman ristiä.»

»Jätä naisten asiat rauhaan, isä, niin on parasta», sanoi Mummi.

»Naura, kuinka paljon haluat, vaimo. Yksi on kuitenkin ylhäällä, yksi on ylhäällä, joka näkee.»

Ross jatkoi keskusteluansa Katen kanssa, mutta tyttö näytti hyvin pelästyneeltä. Philip kuunteli kaikin voimin korviansa höristellen ja kuuli kaiken, mitä sanottiin.

»Minun pitäisi nyt jo olla poissa täältä. Siellä on hienot illalliset Handsome Honeyssa, vaikkapa en nyt puhuisikaan iankaikkisista opiskeluista ja tutkinnoista, mutta jostakin syystä minä en voi itseäni kiskoa irti täältä. Miksikä en? Ettekö voi arvata? Ette? Eikö, ole aavistustakaan siitä? Minä menisin jo huomenna — Kitty. Saanko kuiskata sanan teidän korvaanne — —»

»Mutta toden totta, ei suinkaan hän aikone suudella tyttöä», sanoi
Caesar. »Jos hän sen tekee, silloin niin totta — nyt hän sen teki.
Varokaa, herra.»

Caesar oli hyökännyt jaloillensa ja sinä hetkenä koko talo oli liikkeessä. Ross kohotti päätänsä, kuten kukko. »Puhuitteko minulle jotakin, herra?» hän kysyi.

»Puhuin, enkä minä pyydä teitä tekemään tuolla tavalla toista kertaa», sanoi Caesar.

»Millä tavalla», hymähti Ross.

»En kehotta teitä hakkailemaan tyttöä, joka ei ole teille sovelias.»

Ross kohotti hattuansa. »Tarkoitatteko te tätä nuorta neitiä?»

»Täällä ei ole mitään nuorta neitiä, herra, täällä on vain yksinkertaisen, kunniallisen miehen tytär, eikä tuo mies salli häväistä tytärtänsä. Hattu päähän, herra. Te tarvitsette sitä tiellä.»

»Isä», huudahti Kate pelästyneellä äänellä.

Caesar otti ankaran ilmeen ja sanoi: »Mene paikalla huoneeseesi äläkä liiku sieltä viikkoon.»

»Menkää», sanoi Ross. »Minä armahdan tuota vanhaa tyhmyriä teidän tähtenne, Kate.»

»Te armahdatte minua?» huudahti Caesar. »Minä olen nähnyt ajan — mutta Herra olkoon ylistetty armostansa! Armahtaa minua! Olisittepa tuon sanonut viisikolmatta vuotta sitten, herra, niin olisi päänne lentänyt suoraan seinään.»

»Minä en huoli armahtaa teitä enää», sanoi Ross. »Tuosta saatte — ja tuosta.»

Naisten kirkuessa kuului kaksi voimakasta iskua, jotka sattuivat
Caesarin kasvoihin. Sinä hetkenä Philip oli miesten välissä.

»Ulos täältä», hän huusi Rossille.

»Jos lähden», vastasi Ross.

»Ulos täältä, tule minun kanssani», sanoi Philip.

Ross löi näppiään. »Kuten suvaitset», hän sanoi ja seurasi Philipiä ulos talosta.

Kate oli kauhuissaan juossut yläkertaan, mutta viittä minuuttia myöhemmin hän kiiti tietä pitkin, kasvoillansa epätoivo ja huivi päässä ja hartioilla. Sillalla hän tapasi Kellyn, postinkantajan.

»Mitä tietä he ovat menneet», hän huohotti, »nuori Ballawhaine ja
Philip Christian?»

»Minä näin niitten rientävän rannikolle», sanoi Kelly ja huivinsa hulmutessa Kate lensi kuin lintu osoitettuun suuntaan.

V.

Nuoret miehet kulkivat sanaa virkkamatta. Philip riensi pitkin harppauksin kolme askelta edellä, pää heitettynä taakse päin, kalpeana ja raivoisin ilmein, suu lujasti puristettuna, kädet riippuen kankeina sivuilla ja hengittäen vaikeasti ja kuuluvasti. Ross tallusti jäljestä hevosensa rinnalla koettaen näyttää välinpitämättömältä. Ohjakset hän oli heittänyt hevosen pään yli ja pyöräyttänyt toisen pään käsivartensa ympäri, ratsupiiska oli toisessa kainalossa ja molemmat kädet olivat syvällä housun taskuissa. Heidän kulkemaansa suuntaan ei ollut minkäänlaista tietä, vain kärryjen jälki ja veräjä silloin tällöin. Siellä täällä oli neliömäisiä mutakuoppia, jotka olivat puolillansa vettä.

Päivät olivat pitkiä ja valoa oli vielä kylliksi. Aurinko paistoi vielä katajapensaitten, pajukoitten, salviaruohon ja kaislikon yli, luoden kultaisen juovan meren pinnalle. He olivat jättäneet taaksensa palaneen turpeen tuoksun, risujen rätinän, kalan ja navetoiden hajut ja saapuivat nyt sellaiselle seudulle, jossa suopursut kukkivat ja maa oli kostea ja ruohossa oli kuivunutta vaahtoa.

»Emmekö ole tulleet kylliksi kauaksi?» huudahti Ross, mutta Philip riensi yhä edelleen. Vihdoin hän pysähtyi aukealle paikalle, jossa kanervat olivat palaneet ja mustat kannot muistuttivat, että elämä oli täältä hävitetty. Ainoatakaan taloa ei ollut lähettyvillä. Näkyvissä oli vain tuulimylly meren rannalla ja ruma kirkontorni, joka kohosi kuin laivan savupiippu meren ja taivaan välillä.

»Me olemme yksin vihdoinkin», hän sanoi käheästi.

»Niin olemme», sanoi Ross keskeyttäen sävelmän, jota oli juuri vihellellyt, »ja nyt kun olet saanut minut tänne, tahdot ehkä ystävällisesti sanoa minulle, mitä varten olemme tulleet.»

Philip ei vastannut, hän riisui yltänsä takin ja liivit.

»Et suinkaan aikone ottaa vakavalta kannalta tuota tyhmää juttua?» sanoi Ross nojaten hevoseensa ja läimäytellen ratsupiiskallansa säärystimeensä.

»Riisu takkisi», sanoi Philip synkästi.

»Mitä minä sille voin, jos korea tyttö» — alkoi Ross.

»Riisutko takkisi?» huusi Philip.

Ross nauroi. »Ah, nythän minä muistankin meidän muutaman iltaisen keskustelumme. Mutta et suinkaan tahtone sanoa», hän ajeli kärpäsiä hevosensa päästä, »että vaikka tuo pikku tyttönen onkin unohtanut sen lurjuksen, joka on ulkomailla —»

Philip hyökkäsi hänen luoksensa nyrkit ojossa ja vapisevin huulin ja sanoi: »Tahdotko tapella?»

Ross naurahti taaskin, mutta veri oli kohonnut hänen kasvoihinsa ja hän sanoi röyhkeästi: »Minä en tahdo rasittaa itseäni, mies. Minä voin luvata, että olen lopettanut suhteeni tyttöön, ennenkuin se nuorukainen — —»

»Sinä olet roisto», huusi Philip, »ja ellet sinä tahdo minua — —»

Ross heitti ratsupiiskan kädestänsä. »Jos minun täytyy, niin täytyy», hän sanoi ja kietaisi hevosen ohjakset palaneen kannon ympäri.

Minuuttia myöhemmin nuoret miehet seisoivat silmä silmää vasten.

»Seis», sanoi Ross, »anna minun sanoa sinulle ensiksi jotakin, se on oikeus ja kohtuus. Sen jälkeen kuin menin Lontooseen, olen oppinut yhtä ja toista. Minä olen harjoitellut miesten kanssa, jotka kykenevät johonkin. Minä olen nyrkkeillyt mestarien kanssa ja minä itsekin osaan jotakin, mutta en ole koskaan kuullut, että sinä osaisit nyrkkeilyn alkeitakaan.»

»Oletko valmis?» huusi Philip.

»Kuten suvaitset. Sinun täytyy saada kerran yrittää, enempää et tarvitse.»

Nämä nuoret miehet eivät näyttäneet ollenkaan tasaväkisiltä taistelijoilta. Ross ratsastushousuissaan ja paidassaan pyöreine, punaisine päineen seisoi hajasäärin ja hänen kätensä olivat kuin kovettunut tammi ja suonensa kuin pajunhaarat, Philip oli paitahihasillaan ja polvihousuissa, pitkine tukkineen, vapisevine huulineen. Tässä oli vastakkain voima ja taito toisella puolella ja toisella puolen vain luja sisu.

Kuten tuulen puuska Philip hyökkäsi vastustajaansa kohti, iskien oikealle ja vasemmalle ja hänet heitettiin takaisin yhdellä ainoalla vasemman käden iskulla.

»Kas niin, siinä sait», sanoi Ross hymyillen suopeasti.

»Enkö minä sanonut sinulle? Sama kuin alkaisit Bristol Bullin kanssa.»

Philip hyökkäsi uudestansa ja lyötiin uudestansa takaisin, mutta nyt oli jo toinen huuli haljennut.

»Siitä sait toisen», sanoi Ross. »Jokos sait kylliksesi?»

Philip ei kuullut mitään vaan hyökkäsi raivokkaasti vielä kerran Rossia vastaan. Seuraavana hetkenä hän oli maassa. Silloin Ross koetti osoittaa hänelle mitä suurinta halveksumista. »Minä en voi tässä koko iltaa seistä ja hakata sinua.»

»Pilkkaa minua sitten, kun olet minut ensin voittanut», sanoi Philip ja hän oli taas jaloillansa, ja vaikka häntä olikin huonosti pidelty, hänen uljuutensa ei ollut vielä masentunut ja hän päätti yrittää viimeiseen asti.

»Vai niin, sinäpä taidat haluta lisää», sanoi Ross. Minun täytyy sanoa, että sinulla on merkillisiä mielitekoja.»

Philip hyökkäsi taaskin vastustajansa kimppuun ja lyötiin takaisin ankarammin kuin edellisillä kerroilla, sillä isku näytti nyt niin voimakkaalta, että tuntui kuin nyrkki olisi uponnut rintaan.

»Minä en voi taistella miehen kanssa, joka ei voi vastustaa enempää kuin vanha isoäiti», sanoi Ross.

Hänen ylimielisyytensä rupesi kuitenkin asettumaan. Hän alkoi käydä levottomaksi; Philip oli hänen edessänsä raivokkaampana kuin koskaan ennen.

»Tappele vertaistesi kanssa», huusi Ross.

»Minä tahdon tapella sinun kanssasi», kähisi Philip.

»Siihen sinä et kykene. Lopeta jo. Katso pian on ihan pimeä.»

»Vielä on valoa ihan kylliksi. Käy kiinni vain.»

»Täällä ei ole ketään, jota sinun tarvitsisi hävetä.»

»Kuuletko, sinun täytyy jatkaa.»

Philip ei odottanut vastausta, vaan hyökkäsi kuin tiikeri vastustajansa kimppuun. Ross väisti hänen iskunsa, hypähti sivulle ja teki valehyökkäyksen. Nyt he tarttuivat kiinni toisiinsa ja kiskoivat toisiansa edestakaisin, kuului kumea muksahdus ja Philip makasi maassa.

»Jokos nyt lopetat?» kysyi Ross.

»En, en, en», huusi Philip ja hyökkäsi jaloillensa.

»Minä hakkaan sinut palasiksi. Minä voin syödä sinut. Minä olen kuin nälkäinen susi.» Mutta hänen äänensä vapisi ja Philip sokeana kiihkosta vain naurahti.

»Sinä tulet raajarikoksi», sanoi Ross.

Mitä sen on väliä?» päätti Philip.

»Sinä saat kuoleman iskun.»

»Siihen minä olen valmis.»

Ross koetti nauraa ilkamoivasti, mutta käheä korahdus pysähtyi hänen kurkkuunsa. Hän alkoi vavista. »Tuo mies ei tunne, koska häntä isketään», hän mutisi äänekkäästi kiroten, tarttui vastustajaansa hurjin ja raivokkain elein. Hänen iskunsa paukkuivat kuin räjähtävät kuulat, mutta Philip kesti ne horjumatta kuin kallio. Vaikka veri juoksi kuin vesi, hänen rohkeutensa ei kuitenkaan lannistunut.

»Mitä tämä hyödyttää?» huusi Ross. »Lopeta jo.»

»Ensin saa tulla loppu minusta», sanoi Philip.

»Ellet sinä tahdo lopettaa, niin minä lopetan», sanoi Ross.

»Sitä sinä et voi tehdä», sanoi Philip.

»Pidä itseäsi voittajana, jos haluat.»

»Mutta minä en halua.»

»Sano, että olet antanut minua selkään.»

»Minun täytyy tehdä se ensin», huusi Philip.

Ross alkoi nauraa hohottaa, mutta hän vapisi kuin piesty rakki. Vaahto suussa hän hyökkäsi vastustajansa kimppuun, kooten kaikki voimansa ja antoi Philipille iskun otsaan, niin että nyrkki paukahti kuin vasara ruumisarkkuun.

»Joko nyt riittää?» hän huohotti.

»Ei, Jumal'avita», huusi Philip mustana kuin musteella pestynä, kierittyänsä palaneessa maassa, paitsi ne paikat, jotka punainen veri oli huuhtonut toisen näköisiksi.

»Tuo mies aikoo tappaa minut», mutisi Ross. Hän katseli levottomasti ympärilleen ja sanoi: »Minä en aio tehdä tytölle mitään pahaa.»

»Valehtelet, roisto!» huusi Philip.

Häijy ilme kasvoillaan hyökkäsi nyt Ross Philipin kimppuun. Tässä taisteli oikeus vääryyttä vastaan, samoin kuin rohkeus voimaa vastaan. Aurinko oli vaipunut mereen. Pensaat huojuivat vienossa iltatuulessa ja variksien parvi raakkui heidän päänsä yläpuolella. Iskuja ei enää kuulunut. Ross puristi Philipin tukahduttavaan syleilyyn ja painoi hänet toiselle polvelleen. Philip hyökkäsi ylös, mutta Ross tarttui häneen uudestaan ja painoi hänet selälleen, asettaen jalkansa hänen rintansa päälle ja huutaen kuin raivostunut eläin: »Sinä tahdot tapella minun kanssani, niinkö? Nouse nyt ylös, nouse ylös!»

Philip ei noussut ja Ross alkoi kiskoa ja pudistella häntä kuin villi peto, kun äkkiä hänen ollessaan kumartuneena uhrinsa yli, sattui isku takaapäin hänen korvaansa. Sitä seurasi toinen ja kolmas ja käsi tarttui hänen paitansa kaulukseen ja kiskoi häntä, samalla kun ääni huusi: »Lopeta sinä peto, sinä elukka. Heitä irti.»

Ross heitti Philipin ja kääntyi ympäri vastustaakseen tätä uutta hyökkäystä.

Hyökkääjä oli tyttö. »Oh, tekö siellä olette?» Ross puhkui.

Tyttö oli kuin raivotar. »Te peto, te elukka, te rupisammakko», hän huusi ja heittäytyi sitten syleilemään Philipiä.

Nuorukainen oli tunnotonna. Tyttö kohotti hänen päänsä polvellensa ja unohtaen kaiken häveliäisyyden ja varovaisuuden, kaikki muut ajatukset paitsi yhden, hän suuteli hänen kasvojansa, silmiänsä ja otsaansa huutaen: »Philip, oi, Philip, Philip!»

Ross vapisi katsellessansa heitä. »Antakaa minun katsoa häntä», hän sammalsi, mutta Katen katse oli terävä kuin nuoli kun hän vilkaisi häneen ja valitti kuin siipeen ammuttu lokki: »Jos koskette häneen, niin minä kuristan teidät.»

Ross näki kuitenkin vilahdukselta Philipin kasvot ja kauhistui. Hän juoksi mutahaudalle, otti siitä vettä molemmin käsin, ja toi sen näiden kahden luo. »Ottakaa tätä», hän sanoi, »taivaan tähden antakaa minun valella hänen otsaansa». Hän kaatoi veden hänen kalpealle otsallensa ja kääntyi sitten poispäin, jolloin tyttö koetti virotella Philipiä — saadaksensa hänet tuntoihinsa — suudelmin ja suloisin sanoin.

»Hengittääkö hän? Koettakaa hänen sydäntänsä. Lyökö valtimo? Oi Jumala!» sanoi Ross. »Ei se ollut minun syyni.» Hän katseli villin elein ympärillensä miettien miten pääsisi pakenemaan.

»Onko hän parempi nyt?»

»Mitä se teihin kuuluu, te viheliäinen lurjus», sanoi Kate murhaavin ilmein. Sitten tyttö jatkoi työtänsä: »Herää, lemmikkini, herää, oi herää jo.»

Philip avasi silmänsä, katsellen jäykästi ympärilleen ja sitten hän kohosi kyynärpäänsä varaan. Silloin Kate vetäytyi hieman takaisin ja alkoi hiljakseen itkeä, sillä nyt hän oli vain nainen ja hänen moraalinen rohkeutensa oli kokonaan kadonnut.

Mutta herra Rossin rohkeus palasi yhtä nopeasti. Hän alkoi irvistellä ja naureksia, sieppasi maasta ratsupiiskansa ja asteli hevosensa luokse.

»Oletko sinä loukkaantunut?» kysyi Kate hiljaisella äänellä.

»Sinäkö se olet, Kate?» sanoi Philip.

Kuullessaan hänen äänensä, tämän hiljaisen kuiskauksen, Katen kyyneleet alkoivat virtana vuotaa.

»Voi, annatko sinä minulle anteeksi», hän sanoi. »Minun olisi pitänyt kuunnella varoitustasi.» Hän pyyhki Philipin kasvoja väljällä puseronsa hihalla ja vihdoin Philipin onnistui nousta seisomaan.

»Nojaa minuun, Philip.»

»Ei, ei, minä voin kävellä.»

»Ota minun käteni.»

»Oh, ei Kate, minä olen kyllin vahva.»

»Tee nyt kuitenkin minun mielikseni.»

»No sinun tähtesi, olkoon menneeksi.»

Ross katseli sivulta raivoissaan mustasukkaisuudesta. Hänen hevosensa pelästyneenä tappelusta oli kiertänyt kannon ympäri ja sotkenut ohjaksensa, ja saadaksensa ne selviämään, hän löi hevosta, kunnes se juoksi ympäri kannon. Sitten hän hyppäsi satulaan, siepaten ohjakset niin lujalle, että hevonen hyppäsi pystyyn. »Alas», hän huusi kiroten ja löi armotta piiskallansa hevosta päähän.

Sillä aikaa Kate Philipin käsi kainalossaan oli mennyt hänen ohitsensa ja puheli lämpimästi: »Oletko sinä nyt parempi?»

Ross, jonka mieli oli synkkää synkempi, päästi käheän naurahduksen polttavasta kurkustansa ja sanoi: »Oh, älkää olko huolissanne hänestä. Jos teidän toinen miehenne taistelee teidän puolestanne, kuten tämä, ei teillä ole hätää. Aioitteko te hankkia itsellenne kolme miestä, niinkö? Tai ehkäpä te tahdoitte pitää minut hätävarana? Miksi ette suutele häntä nyt, kun hän sen tietää? Mutta hänhän on vain teidän lemmittynne, joka suojelee teitä toisen puolesta. Hän taistelee toista vastaan toisen puolesta, häh? Kyllä kannattaa! Viekää hänet kotiin ja Juudaksen kirous seuratkoon teitä molempia.»

Näin sanoen hän purskahti hurjaan pilkalliseen nauruun, hakaten hevostansa korviin ja kuonoon karjuen: »Alas, sinä saatana, alas!» Ja sitten hän kiiti täyttä laukkaa pitkin rannikkoa.

Philip ja Kate seisoivat paikallansa, kunnes hän oli kadonnut soisesta maasta kohoavaan sumuun ja hänen hevosensa kavioitten kopse oli lakannut kuulumasta. Heidän päänsä olivat painuneet ja vaikka heidän kätensä olivat yhdistetyt, heidän kasvonsa olivat käännetyt toisaalle. Hetkisen he olivat aivan vaiti. Tytön silmäluomet värähtelivät. Hänen katseensa oli levoton ja avuton. Vihdoin Philip sanoi: »Menkäämme kotiin», ja he alkoivat astella yhdessä.

He eivät virkkaneet enää ainoatakaan sanaa. Kumpikaan ei katsonut toista silmun. Heidän luja otteensa löyheni ja suhteensa tuntui muuttuvan kylmäksi, mutta kumpikin tunsi, että heidän täytyi pitää toisistansa kiinni, etteivät kaatuisi. Tuntui kuin Rossin häväisevät jäähyväissanat olisivat paljastaneet heidän sydämensä toisillensa ja ilmaisseet heille itsellensä heidän salaisuutensa. He olivat kuin kaksi lasta, jotka Edenin yrttitarhasta ajettiin ilkoisen alasti.

Sillalla he kohtasivat Caesarin, Mummin, Nancy Joen ja puolet Sulbyn asukkaista, jotka olivat lyhty kädessä lähteneet etsimään heitä.

»Tuolla ne ovat», huusi Caesar. »Te olette sitten pehmittäneet häntä. Te iskitte varmaan häntä kalloon, sitä ainakin toivon. Ja minä olen aivan varma, että saatte sen anteeksi, herra. Hänen antamansa iskut olivat melkein vaikeammat kuin syntinen liha voi sietää. Ennenkuin armo oli minut käsittänyt — mutta ylistetty, olkoon Herra armostansa, sinä hetkenä raivo kiehui minussa, ja minä olisin antanut hänelle, ellei reumatismi olisi iskenyt lonkkaani. Mutta mitä tuo on?» kohottaen lyhtyä yli päänsä, »teidän kasvoissanne on verta, herra?»

»Pieni naarmu — ei mitään muuta», sanoi Philip.

»Niin, ne naiset, ne ovat kaiken pahuuden alku ja juuri», sanoi Caesar.

»Herra hyvästi siunatkoon, eivätkö naiset ole yhtä hyviä kuin miehet», sanoi Nancy Joe.

»Hm», sanoi Caesar. »Sanotaanhan sanassa, että miehet ovat vain vähän alempana enkeleitä, mutta mitä naisiin tulee, siitä saamme tehdä omat johtopäätöksemme.»

»Raamatulla ei ole mitään tekemistä Ross Christianin kanssa, isä», sanoi Mummi.

»Jumala varjelkoon siitä», sanoi Caesar. »Voiko kissa muuttaa nahkansa?
Ja voiko Christian Ballawhainesta polveutua ihminen?»

»Mitä siihen tulee, niin emmekö me kaikki kuitenkin polveudu
Aatamista?» sanoi Muniini.

»Niin, niinpä kyllä, ja Eevasta myös, sitä pahempi», sanoi Caesar.

VI.

Kului kauan aikaa, ennenkuin Philip ilmestyi uudestaan Sulbyyn. Siihen hänellä oli tärkeät esteensä. Hänen opintonsa veivät nyt kaiken hänen aikansa. Kun hän ei ollut työssä Douglasissa, hänen täytyi seurustella tätinsä kanssa Balluressa. Mutta ei poissaolo eikä vuosien hiljainen vierintä voinut vapauttaa häntä kiusauksesta. Eräs tärkeä tehtävä loi tytön lakkaamatta hänen mieleensä. — Se oli velvollisuus, joka kielsi häntä unohtamasta Katea — hänen lupauksensa Petelle olla hänen »Dooiney-Mollansa». Eikö hän ollut vannonut pitävänsä huolta tytöstä? Hänen täytyi pitää lupauksensa. Sehän oli pyhä luottamustehtävä.

Philip keksi keinon pelastua pulasta. Posti oli puolueeton ja lahjomaton sanansaattaja ja siksi hän kirjoitti hyvin usein. Joskus hänellä oli uutisia ilmoitettavana, sillä pettääksensä Caesarin vakoilevaa silmää Pete lähetti tervehdyksensä hänen kauttansa. Joskus hänellä oli rakkauskirje lähetettävänä, toisinaan taas lahjoja. Kun sellaisia välttämättömiä syitä ei ollut, katsoi hän kuitenkin velvollisuudekseen pitää yllä kirjevaihtoa. Jouluna hän lähetti joulukortin, juhannuksena kimpun sammalruusuja, yksinpä pyhän Valentinen päivänäkin juhlatervehdyksen. Kaikki tämä kuului hänen velvollisuuteensa ja kaikki mitä hän teki, sen hän teki Peten nimessä. Hän vakuutti itsellensä, että hän täydelleen unohti itsensä. Sitten kun hän oli kieltänyt silmiltänsä ilon katsella tytön kasvoja, hän kohotti uljaana päänsä ja uskoi olevansa tosi ja uskollinen ystävä.

Kate pelkäsi vähemmän ja ujosteli myöskin vähemmän. Hän otti vastaan Peten lahjat ja käytti niitä Philipin tähden. Salaisesti hän sydämessään ei ollenkaan sitä hävennyt. Vuosien kuluessa elämä kutsui häntä yhä voimakkaammin ja viehättävästä tytöstä kehittyi komea nainen, jonka neitseellinen kauneus lumosi ja hurmasi. Tämä ulkonainen muutos, joka aikojen kuluessa hänessä tapahtui, sai hänet melkein kokonaan unohtamaan entisyyden. Oli tapahtunut jotakin, joka oli tehnyt hänet kerrassaan toiseksi. Hän oli kuin sen tytön vanhempi sisar, joka kerran oli tuntenut Peten. Että tämä pikku sisar voisi pakottaa häntä johonkin tuntui aivan mahdottomalta, Kate ei koskaan ajatellut sitä.

Yleensä hän ei uskonut salaisuuksiansa kenellekään. Hänen sukulaisensa olivat Ross Christianin jutun vuoksi joutuneet kokonaan harhaan. Heidän luulonsa mukaan Kate edelleenkin oli ihastunut häneen ja odotti häntä, siksi ei hän koskaan puhunut Petestä. Philipin he luulivat joutuneen epäsopuun hänen kanssaan sen tähden, että hän oli ollut uskoton hänen ystävälleen, ja siksi he luulivat hänen pysyttelevän poissa. Tyttö ei koskaan puhunut myöskään Philipistä, mutta kotiväki sen sijaan puhui lakkaamatta hänestä ja heidän ylistyspuheensa kiihoittivat lakkaamatta hänen salaista rakkauttansa. Kolmen vuoden ajan nämä kaksi olivat kuin kaksi vankia, jotka ovat viereisissä kopeissa, aivan lähellä toisiansa, saattavat kuulla toistensa äänen eivätkä kuitenkaan voi nähdä toistensa kasvoja, palavat halusta saada tulla toistensa luokse ja koskea toisiinsa, mutta eivät kuitenkaan voi sitä, koska seinä on välillä.

Taistelun jälkeen Caesar oli vapauttanut hänet kaikista tehtävistä ravintolassa ja eräänä kevätpäivänä hän oli vajan luona kuorimassa kaisloja kynttilän valamista varten, kun Kelly, postinkantaja, kulki eteisen ohi, jossa Nancy Joe puhdisteli rautaisia kynttiläjalkoja.

»Olettekos kuullut uutista, Nancy?» sanoi Kelly. »Herra Philip Christian on vapautettu kahden vuoden kokeiluajasta ja nyt hän pääsee istumaan käräjiä.»

Nancy näytti miettiväiseltä. »Minä olen aivan varma, että se nuori herra on kaikin puolin kelvollinen ja oikea tuomari», hän sanoi. »Mitä hänestä nyt tulee?»

»Hänestä tulee täysivaltainen tuomari ja asianajaja, tyttöseni», sanoi
Kelly.

»Älähän mitään, niinkö?» sanoi Nancy.

»Eilen hän suoritti tutkintonsa kuvernöörin edustajan läsnäollessa.»

»Kuulepas, siinä on mies!»

»Tänä iltana minä toin siitä kirjeen Ballureen.»

»Tietysti minä uskon sen, herra Kelly. Hän on sentään kelpo poika, sitähän minä olen aina sanonut. Siinäkin olen aina ollut oikeassa, mutta täällä on ollut eräs, joka ei ole halunnut kuulla puhuttavankaan siitä, ei ollenkaan.»

»Neiti Kate, häntäkö tarkoitatte? Siihen hänellä on omat syynsä, eukkoseni, ne me kyllä tiedämme. Jääkää hyvästi, Nancy.»

»Hyvästi, hyvästi. Hauskoja uutisia te toittekin», sanoi Nancy ja postinkantaja asteli edelleen.

Kate tuli hänen luoksensa harja kädessä. »Mitä postinkantaja sanoi?»

»Että — herra — Philip — Christian — on suorittanut tutkintonsa ja hänestä on tullut tuomari», sanoi Nancy merkitsevästi.

Katen silmät leimusivat ja huulet hieman värisivät ihastuksesta, mutta hän sanoi hyvin välinpitämättömästi: »Sellaisia uutisiako hänellä vain olikin?»

»Vain? Sanotko sinä vain?» sanoi Nancy hangaten kynttiläjalkojansa. »Kuule nyt minua, tyttö! Hän se kuitenkin on pitänyt huolta sinusta sillaikaa, kun sulhanen, heittiö, on teissään.»

Kate kuori kaislaansa ja huokasi katsahtaen salaisella syrjäsilmäyksellä toiseen ja sanoi: »Taidat sinä luulla liian suuria hänestä, Nancy.»

»Silloinhan on asia niin kuin pitääkin», sanoi Nancy, »on täällä sekin, joka ajattelee hänestä liian pieniä.»

»Minä en todellakaan voi ymmärtää, mitä merkillistä hänessä sinun mielestäsi on», sanoi Kate. ₍

»Vai et, vai et», sähähti Nancy purevan ivallisesti. Hangaten sitten rautaa kaikin voimin hän lisäsi: »Minä en ole sellainen, joka toivoisin itselleni miestä. Miehet ovat mokomia merkillisiä, avuttomia raukkoja, enkä minä tule heidän kanssaan toimeen. Mutta jos minä ajattelisin jotakin heistä, niin sillä ei saisi olla jalat ja kädet kuin nukella eikä naama harmaa ja hapan kuin piimän hera, eikä sen housuissa ja takissa saisi olla kaikenlaisia helyjä, niin että kuuluu tänne asti kun hän suvaitsee astella katua.»

Tämän Ross Christiania tarkoittavan loppulaukauksensa singautettuaan Nancy pyörähti ympäri ja meni sisään ajatellen, että nyt oli antanut Katelle sellaisen opetuksen, ettei hän sitä unohtaisi. Kate säteili onnesta. Tällaiset lauseet olivat hunajaa hänen huulillensa ja tällaiset torat soivat kuin ilokellot hänen korvissansa. Hänelle tuotti salaista iloa yllyttää toisia hyökkäämään tällä tavoin Philipin kimppuun. Niistä oli hyötyä kahdella tavalla, ne soivat hänelle ilon kuulla lakkaamatta ylistettävän Philipiä ja niiden kautta hän saattoi säilyttää oman salaisuutensa.

VII.

Myöhemmin samana päivänä Caesar palasi myllyltä tuoden sen hämmästyttävän tiedon, että Philip ratsasti taloa kohden suurta tietä myöten.

»Herra hyvästi siunatkoon!» huusi Nancy lentäen kuin siivillä pesemään kasvojansa. Mummin kädet näpelöivät ahkeraan asetellen myssyä suoraan, ensin suorittuaan harmaita hiuksia sen alla. Kate itse oli kadonnut kuin valon häivähdys, mutta kun Philip laskeutui portilla hevosensa selästä, näyttäen pitemmältä, vanhemmalta, kalpeammalta ja vakavammalta kuin ennen, kohottaen hattuansa ja paljastaen vaalean päänsä, hymyillen kuin auringonsäde, Kate näytti sattumalta tulevan portaita alas ihastuttava hattu mustalla, aaltoilevalla tukallansa ja pieni kori käsivarrellansa.

Kuului lyhyt hämmästyksen huudahdus, seurasi jälleentunteminen, lausuttiin hämillään tervehdykset ja sydämet sykkivät rajusti.

»Minä olen menossa kanojen pesille», sanoi Kate. »Kai te aiotte mennä tervehtimään äitiä.»

»Ehdin kyllä vielä sinnekin», sanoi Philip. »Enkö saa tulla auttamaan teitä ensin? Sitäpaitsi minulla on teille jotakin sanottavaa.»

»Sitäkö että te olette 'läpäissyt'» sanoi Kate.

»Se nyt ei ole sanomisen arvoista», sanoi Philip. »Olen oppinut vasta aakkoset, ymmärrättehän. Nyt minä vasta olen valmis oikein alkamaan.»

He astelivat takapihalle, jonne Philip sitoi hevosensa ja heitti sille heiniä. Sitten heidän etsiessään munia olkikasoista tai pensaikoista, sanoi Kate, että hän toivoi hänen hyvin menestyvän ja Philip vastasi, että menestymisen mahdollisuudet olivat nyt hänellä varmemmat kuin pelkkä toivo. Hänellä itselläänkin oli jonkinlainen aavistuksentapainen varmuus siitä. Kate ei oikein häntä ymmärtänyt, mutta katseli häneen loistavin silmin ryömiessään nelinkontin olkikasan vieressä ja sanoi: »Miten ihanaa varmaan onkaan olla mies!»

»Niinkö luulette?» sanoi Philip. »Minä kuitenkin muistan erään, joka sanoi, ettei ollut kovinkaan pahoillaan siitä, että oli tyttö.»

»Sanoinko minä niin?» sanoi Kate. »Mutta siitä on hyvin kauan aikaa. Ja minä muistan erään, joka oli olevinaan iloinen siitä, että olen tyttö.»

»Siitäkin on hyvin kauan aikaa», sanoi Philip ja he molemmat nauroivat vallattomasti.

»Tytöt — ja pojat ovat varsin merkillisiä olioita!» sanoi Kate äidillisesti huoaten ja painaen kasvonsa lähelle pesää, jossa kanaemo kotkotti ja kaksi untuvaista poikaa kurkisti emon siiven alta.

He kulkivat hedelmätarhan läpi, ja siellä puut heiluttelivat puhkeavia nuppujansa vienossa tuulessa.

»Minulla on teille taas kirje Peteltä», sanoi Philip.

»Onko?» kysäsi Kate.

»Tässä se on», sanoi Philip.

»Ettekö te tahtoisi lukea sitä?» kysyi Kate.

»Sehän on teille. Varmaankaan eivät tytöt halua että joku muu — —»

»Ah! Mutta sehän ei kuitenkaan koske teitä; tehän tiedätte kaikki — ja sitä paitsi — lukekaa se ääneen, Philip.»

Kori käsivarrellansa ja pitäen toisella omenapuun haarasta kiinni Kate seisoi sill'aikaa kun toinen luki:

»Rakkahin Kitty!

Kuinka sinä voit ja kuinka voi Philip ja kuinka Mummi? Minä voin kerrassaan verrattomasti. Minua sanotaan kapteeniksi nyt — kapteeni Pete. Minä olen jonkinlainen päällysmies timanttikaivoksella Kimberleyn lähellä. Minä vietän nyt täydellistä herrasmiehen elämää. Minä kuten muutkin herrat. Minulla ei ole mitään muuta tekemistä kuin istua paperit käsissä suuren päivänvarjon alla, kuten joku neuvosmies, sill'aikaa kuin kaksikymmentä kafferia tekee työtä. He pitävät pientä helinää ja kolinaa juuri siksi, ettei torkahda. Kun kafferit löytävät timantin, on se otettava heiltä ja pantava merkki miehen nimen kohdalle päivätyölistaan. Heillä on omat merkilliset nimensä, mutta me ristimme heidät omalla tavallamme — Kuusipencenen, Seitsenliivinen, Lampaankäpälä, Kilpajuoksija — tai mitä tahansa. Kun kafferi löytää timantin, hän saa siitä osapalkkion, samoin saa myöskin päällysmies. Minä pelkään, että minä tulen pian hirvittävän rikkaaksi. Sano sille äijälle, että minä pian voin ostaa harmonin hänelle. Nämä miehet ovat kuitenkin viekkaita lurjuksia ja jos he voivat viedä jotakin pölyä kourassansa ja saavat sinne kähvelletyksi jonkun jalokiven, jos sattuu katsomaan toisaalle, tekevät he sen kyllä mielellänsä. Sitten he myövät ne buuri-lurjuksille ja silloin saa käyttää kaiken lakimiestaitonsa, saaduksensa ne takaisin. Mutta buurit eivät voi tehdä kenellekään mitään vahinkoa, sillä niillä ei ole muita aseita, kuin nyrkit — sehän on vain lasten leikkiä. Se on merkillisen likaista joukkoa, ihmeteltävän suuressa määrässä samanlaista, kuin muutamat laiskat mansaarelaiset, erittäinkin Musta Tom. Kun he näkevät meidän virrassa uivan ja peseytyvän, sanovat he: »Miten likaisia nuo englantilaiset ovatkaan, kun heidän täytyy peseytyä kolme kertaa päivässä. Me peseydymme vain kerran viikossa.» Kun kafferi varastaa jalokiven, me asetamme hänet kenttäoikeuden tuomittavaksi, mutta siitä minä en oikein pidä, sillä nuo oikeuden palvelijat eivät ole aivan luotettavia; tavallisesti minä sen vuoksi itse kuritan neekereitäni, ollen lempeämpi heille ja jos joku tahtoo tehdä minulle jotakin pahaa, ne miehissä repivät hänet kappaleiksi.»

Kateita pääsi huokaus ja kärsimättömästi hän käänsi päänsä toisaalle, kun Philip jatkoi epävarmalla äänellä:

»Rakastettu Kitty. Kuollakseni minä ikävöin saada nähdä vilahdukselta sinun suloiset kasvosi. Kun yö saapuu ja minä makailen teltassani, jonka seinät ovat erinomaista telttakangasta ja lattia on laudoista ja kaikki on niin kodikasta ja mukavaa, minä sanon pojille: »Suut kiinni nyt, miehet, ja antakaa ihmisten nukkua.» Mutta he eivät koskaan tajua minun tarkoitustani. Minä toivon vain hiljaisuutta saadakseni rauhassa ajatella… kun tähdet tuikkivat teltan raoista… lemmikkini katselee tuota… loista suloisesti minun enkeli!…

»Todellakin, Kate», sammalsi Philip. »Minä en voi — —»

»Antakaa se sitten tänne», sanoi Kate.

Vapisevin käsin hän heilautti omenapuun oksaa ja valkeat kukat lensivät hänen ylitsensä aivan kuin lumihiutaleet, sillä ne olivat löyhässä hennoissa kannoissansa. Ottaen kirjeen hän silmäili sen läpi:

»Rakas Kirry, onko makrillia saatu tänä pyyntikautena ja onko mylly käynnis ovatko kannat hyvin muninnee ja onko patti menny pois tamman jalaasta ja miten äijjä itte jaksaa vieläkö se tekstiä sellittää täällä on aivan samallainen eräs mies joka oli niellyt koko kirjan ja koitti saada sen takaisin mutta Kirry ei mitään enempää tällä kertaa toivon päseväni pian kottin ja saavani nählä teilät kaikki enkä tielä koska rakaulel sinun rakkastava sulhases pet.»

Kun hän oli lopettanut kirjeen, hän käänteli sitä sormissansa ja päästi toisen kärsimättömyyden huokauksen. »Te ette lukenut kirjettä, niinkuin se oli kirjoitettu», hän sanoi.

»Mitä siitä vaikka kirjoitustapa onkin epävarma, kunhan rakkaus on niin varma kuin tässä», sanoi Philip.

»Lieneekö hän itse sen kirjoittanut, mitä luulette?» epäili Kate.

»Kaikissa tapauksissa hän on itse sen allekirjoittanut ja epäilemättä myöskin sen itse sanellut, mutta luultavasti on joku Gillsin pojista pitänyt kynää.»

Tyttö punastui hieman, solahdutti kirjeen mekkonsa taskuun ja näytti häpeävän.

VIII.

Philipiä kiusasi kauheasti, että tyttö häpesi Peten kirjettä ja siksi hän ei pitkään aikaan palannut Sulbyyn.

Hänen poissaolonsa kiihoitti Katea ja sai Philipin itsensä häpeämään. Kate oli vihoissaan hänelle, kun hän ei käsittänyt, että koko suhde Peteen oli pelkkää hulluutta. Olihan järjetöntä, että tyttö aikoisi mennä naimisiin miehen kanssa, jonka hän oli poikasena tuntenut. Philip koetti kuitenkin pitää heidän suhteensa pyhänä ja tytön täytyi taipua siihen. Kate käyttikin Peteä jonkinlaisena renkaana itsensä ja Philipin välillä.

Kun oli kulunut monta kuukautta, eikä Philipiä ollut Sulbyssä näkynyt, tyttö kirjoitti hänelle kirjeen. Siinä hän sanoi, miten levoton hän oli, kun ei ollut pitkään aikaan kuullut mitään Petestä ja kysyi, eikö Philip tiennyt mitään uutisia, jotka voisivat poistaa hänen pelkonsa. Tämä pieni valhe kirjoitettiin vapisevin käsin ja todellinen tunne kylläkin sai käden vapisemaan, vaikk'ei se ollut se tunne, mistä kirjeessä puhuttiin.

Philip saapui vastaamaan kirjeeseen suullisesti. Yötä päivää oli jokin, aivan kuin mehiläinen laulanut hänen korvissaan, että hänen pitäisi mennä, ja keksinyt vaikka millaisia tekosyitä matkaan. Mutta nyt kun hän saapui, hän pyysi anteeksi pitkää poissaoloansa. Oli ilta. Kate oli lypsyllä ja Philip meni hänen luokseen navettaan.

»Luulimme jo, ettemme saisi enää koskaan teitä nähdä», sanoi Kate niin kovasti, että se kuului yli maidon porinan.

»Minä olen — minä olen ollut kipeänä», puolusti Philip.

Maidon porina lakkasi melkein kokonansa. »Hyvin kipeänä?» kysyi Kate.

»No, ei — ei sen vakavammin», vastasi Philip.

»Sitä minä en koskaan tullut ajatelleeksi», sanoi Kate. »Olisipa minun pitänyt älytä, että asia oli niin. Minä olen vielä teitä moittinutkin.»

Philip häpesi tällaista tekosyytänsä, mutta vielä enemmän hän häpesi itse totuutta; nolona hän seisoi, nojaten ovea vasten ja katseli äänettömänä. Heinien tuoksu levisi ylisiltä ja lehmän kuuma hengitys sattui häneen, kun se käänsi päänsä häntä kohden. Kate istui huivi päässä lypsyjakkaralla ja nojasi päätänsä lehmän kylkeen.

»Eikö mitään uutisia Peteltä? Eikö mitään?» hän uteli.

»Ei», sanoi Philip.

Kate painoi päänsä yhä lujemmin lehmän sivuun ja mutisi: »Pete-parka.
Hän on niin yksinkertainen, mutta niin verrattoman hyvä.»

»Niin on», myönsi Philip.

»Ja niin hyväsydäminenkin.»

»On.»

»Ja niin miehekäs nuorukainen — kuka tyttö tahansa voisi pitää hänestä», ihaili Kate.

»Niin voikin, siitä ei ole epäilystä», myönsi Philip.

Taas seurasi äänettömyys ja kaksi possua, jotka olivat tonkineet tunkiolla, lähti röhkien lättiinsä. Kate käänsi päänsä niin, että Philip näki vain huivin, ja sanoi: »Oi, voi! Voiko olla mikään niin kauheata kuin se, että menee naimisiin ihmisen kanssa, josta ei pidä?»

»Ei ole mitään sen kauheampaa», sanoi Philip.

Huivi kääntyi nyt toiseen asentoon. »On, eräs asia on vieläkin pahempi,
Philip.»

»Ja mikä se on?»

»Ettei ole mennyt naimisiin sen kanssa, josta olisi pitänyt», sanoi
Kate ja maito porisi kuin raesade.

Oljilla Katen takana oli hännätön manilainen kissa kolmen hännällisen poikasensa kanssa ja Philip alkoi leikkiä niiden kanssa. Koska he molemmat olivat selin, hän saattoi salata ilmeensä Katelta.

»Tämä vanha Horney potkii niin kauheasti», sanoi Kate olkansa yli.
»Ettekö tahtoisi pitää sitä hännästä?»

Tämän vuoksi he joutuivat taas kasvot vasten kasvoja. »On niin ihanaa, kun on joku, jonka kanssa voi puhella Petestä», sanoi Kate.

»Onko?»

»En voi ymmärtää, kuinka voisin kestää hänen pitkää poissaoloansa ilman sitä.»

»Kaipaatteko häntä kovin, Kate.»

»No tuota, en nyt oikeastaan — en voi sanoa, että kaipaan. Te suinkaan ette voi ajatella, millaista on olla… ettekö te koskaan ole ollut, Philip?»

»Mitä niin?»

»Pitäkää lujasti hännästä… rakastunut? Ettekö?»

»Tuota», sanoi Philip, katsellen toisaalle. »Ha, ha, ha, tuota, ehkä minä en oikein — en tiedä — minä tuskin voin sanoa, Kate.»

»Kas niin, te ette kuitenkaan pitänyt sitä kunnollisesti, nyt se on valellut minut maidolla! Mutta nyt minä olen kuitenkin kaikessa tapauksessa jo valmis.»

Kate tuli äkkiä verrattomalle tuulelle. Hän suuteli Horneytä ja hyväili vasikkaa viereisessä karsinassa; ja kun he kulkivat kujan läpi, Philipin kantaessa maitokiulua, hän heitti kourallisia kauroja kukolle ja sen kahdelle kanalle, jotka laahustivat yöpuullensa.

»Tulettehan varmasti pian takaisin, Philip? Eikö, niin? On niin äärettömän ihanaa, että on joku joka muistuttaa minulle — —» mutta Peten nimi salpautui hänen kurkkuunsa. »Eipä silti, että unohtaisin hänet, ette suinkaan luule, että siksi —? Mutta on niin hirveän ikävä olla ihan yksin ja tytöt ovat niin ikävöiviä. Enkös minä sitä sanonut? Antakaa minulle maitokiulu. Enkös minä sanonut, että minä ikävöin? No ette suinkaan te vaatine, että tyttö on aina niin kovin järkevä.»

»Hyvästi, Kate!»

»Niin, kyllä kai teidän nyt on parasta mennä, hyvästi vain.»

Philip meni matkaansa, tuntien tuskaa sydämessänsä, mutta samalla pelon sekainen ihastus vallitsi hänen mielessänsä, vaikka hän ajatteli, että hän on kerskuri ja tekopyhä. Hän oli käyttäytynyt kuin hullu. Kate oli varmasti pitänyt häntä aivan pähkähulluna. Mutta parempi kuitenkin, että hän pitää häntä hulluna kuin kavaltajana. Kaikki oli hänen syynsä. Hän on tunkeutunut väliin. Ilman häntä olisi tyttöä suojellut hänen rakkautensa Peteen. Mutta nyt hän ei koskaan enää aikonut palata sinne.

IX.

Philip piti tämän päätöksensä kolme kuukautta ja tuli laihaksi ja kalpeaksi. Silloin tuli taas kirje Peteltä — kirje hänelle itsellensä ja hän mietti, mitä sille tekisi. Lähettää se postissa ja olla olevinaan kipeänä oli petosta, eikä hän tahtonut osoittaa niin valheellista naamaa. Hän vei sen itse.

Koko perhe oli kotona. Nancy oli juuri lopettanut äänekkään kirnuamisen ja Kate oli maitokamarissa, punniten voita naulan paketteihin ja leimaten ne. Philip luki kirjeen ääneen vanhuksille keittiössä ja hiljainen taputtelu ja veden loiskina lakkasi viereisessä huoneessa. Kirjeessään Pete oli verrattomalla tuulella. Hän oli koonnut tavattomat summat rahaa viimeaikoina ja aikoi sangen pian palata kotiin. Ei voinut kuitenkaan sanoa milloin, sillä jotkut buuri-lurjukset olivat taaskin tehneet heille kepposet. Niitä oli kierrellyt siinä lähettyvillä ja ne olivat lahjoneet kafferit ja varastaneet niiden avulla joukon jalokiviä ja ne täytyi ensin saada takaisin. Tämä tehtävä ei kuitenkaan kestäisi kauan, ja he saivat odottaa häntä takaisin vuoden kuluessa, ja rahaa hänellä olisi taskussa niin paljon, ettei hänen tarvitsisi hämmästyä paholaista eikä herroja.

»Se on sittenkin kelpo nuorukainen», sanoi Caesar. »Kerrassaan reipas poika on Pete», sanoi Mummi. »Ellei nyt vain tuota Ross-kelvotonta olisi ollut — —», valitti Nancy.

Philip meni maitokamariin, jossa Kate kuori kermoja eilisestä iltamaidosta. Hän oli pahoillansa, ettei hänellä ollut mitään muuta tuotavana, kuin vain terveiset. Oliko Kate vastannut Peten viime kirjeeseen? Ei, ei ollut.

»Minun täytyy kai pian hänelle kirjoittaa,» sanoi Kate, puhaltaen kasaan keltaista kermaa maidon pinnalta. »Mutta minä toivon» — puh — »että minulla olisi jotakin sanottavaa hänelle» — puh, puh — »teistä», »Minusta, Kate?»

»Jotakin hyvin ihanaa tarkoitan» — puh, puh, puh.

Hän heitti salaisen silmäyksen ylöspäin. »Ettekö te vielä ole aivan varma? Ettekö tiedä vielä sanoa? Ettekö te ole ollut oikein? Ette?»

Philip ei ollut ymmärtävinään häntä. Katen nauru kaikui tyhjissä tina-astioissa. »Kylläpäs teille pitää selittää!»

»Ei, mutta todellakin — —» alkoi Philip.

»Minä olen aina kuullut, että Douglasissa tytöt ovat komeita. Tehän tapaatte nyt niitä paljon. Voi, miten hauskaa olisikaan kirjoittaa Petelle pitkä juttu. Missä, te tapasitte — kirkossa luonnollisesti. Minkä näköinen hän on — vaalea tietysti. Ja — kaikki, kaikki mikä sitä koskee, ymmärrättehän.»

»Se nyt on sellainen juttu, jota te ette ikinä saa Petelle kertoa,
Kate», päätti Philip.

»Enkö, enkö koskaan?» sanoi Kate samalla äänellä kuin ennenkin ja vaikka hän oli toivonut kuulevansa juuri nuo sanat, hän lisäsi surullisesti: »Älkää toki sanoko niin, te ette voi ajatella, minkä ilon te minulta kiellätte ja myöskin itseltänne. Päästäkää joku tyttöparka sydämenne asukkaaksi. Te ette tiedäkään, miten onnelliseksi se teidät tekisi.»

»Oletteko te sitten niin onnellinen, Kate?»

Kate nauroi iloisesti. »No mitä te siitä luulette?»

»Tuo kunnon Pete — kuinka onnelliseksi hän tuleekaan», sanoi Philip.

Kate alkoi vihata yksin Peten nimeäkin. Hän suuttui myöskin Philipille. Miksi hän ei voinut arvata? Tämä salaileminen jäyti hänen sydäntänsä. Kun hän seuraavalla kerralla näki Philipin, hän oli torilla myymässä voita kärryjänsä ääressä, ja hevonen oli riisuttu pois. Tytöt hihittivät ja supattivat, kun hän meni ohi ja nosti hattuaan tervehdykseksi. Tämä raivostutti häntä. Hän möi voinsa yhtä pennyä huokeammasta naulan ja panetti hevosensa aisoihin ja ajoi aikaisin kotiin.

Tiellä Sulbyyn hän kohtasi taaskin Philipin ja pysäytti hevosensa. Hän oli matkalla Kirk Michaeliin tervehtimään vanhaa tuomaria, joka oli sairaana. Eikö hän tahtoisi nousta rattaille? Philip epäröi, hänen teki mielensä ja sitten hän nousikin kärryihin. Kun Kate sitten korjasi asentoansa, oli Philipin jalka hänen hameensa liepeellä. Tämän huomaten Philip hätkähti kuin olisi polkenut hänen varpaitaan.

Kate naurahti, mutta häntä suututti kauheasti ja kun Philip sitten »Keijukaisen» luona laskeutui alas ja lupasi iltasella paluumatkallansa poiketa taloon, sanoi Kate, että Mummi varmaankin ilostuu hänet nähdessään.

Tytöt olivat palanneet markkinoilta työnsä tehtyänsä ja seisoivat myllyn padolla, kädet ristissä esiliinansa alla, puhellen ja lirputtaen, kuten linnut rannan puissa, kun Philip palasi Sulbyn kautta kotiin. Hän näki Katen tulevan vuoritietä alas, ajaen edessään kahta hiehoa, kädessään pitkä vesa, joka välkkyi ilta-auringon valossa. Tyttö oli taas saanut hyvän tuulensa takaisin ja asteli reippaasti eteenpäin, laulaen iloisesti erästä rallatusta — täynnä eloa, nuorekasta iloa ja kauneutta.

Hän ei ollut huomaavinansa Philipiä, ennenkuin oli aivan hänen luonansa ja silloin hiehot kääntyivät karjapihaan. Sitten hän sanoi: »Minä olen kirjoittanut ja kertonut hänelle.»

»Mitä?» kysyi Philip.

»Että te olette vannonut tulevanne vanhaksi pojaksi.»

»Minäkö muka olen sanonut niin?»

»Niin. Ja minä sanoin, että te olette niin kaukana tytöistä ja pelkäätte kaikkia nuoria naisia, ettei teillä varmaankaan ole sydäntä ollenkaan.»

»Sitä te ette ole tehnyt?»

»Olen niinkin, ja ettei hän voinut jättää ketään paremmin kuin teidät pitämään huolta minusta näinä vuosina, koska teillä ei ole silmää, eikä korvaa eikä ajatuksia ketään muuta elävää olentoa kuin häntä varten.»

»Te ette ole ikinä kirjoittanut, tuollaista hulluutta Petelle.»

»Minäkö en olisi?» ihmetteli Kate ja sipsutti varpaillaan tiehensä.

Philip seurasi jäljessä. Hän juoksi pihan läpi, Philip juoksi myöskin. Hän avasi hedelmätarhan portin ja livahti sen läpi maitokamarin ovelle, jossa Philip sai hänet kiinni, kiertäen kätensä hänen vyötäisilleen.

»Ette ikinä, te vallaton! Sanokaa ei, sanokaa ei!» hän huohotti.

»Ei.» Kate kuiskasi kääntäen huulensa hänen suudeltavakseen.

X.

Mummi ei saanut nähdä Philipiä sinä iltana. Hän meni kotiinsa vavisten ilosta ja kuitenkin häveten kuollaksensa. Toisinaan hän sanoi itsellensä, ettei hän ollut Juudasta parempi ja toisinaan taas selitti, ettei Pete koskaan tulisi takaisin. Jälkimmäinen ajatus tuli useimmin mieleen. Se risteili hänen päässään, jättämättä häntä hetkeksikään rauhaan. Ehkä se tuli siksi, että hän sitä toivoi. Kun hän mietti mahdollisuuksia, jotka estäisivät Peten paluuta, hänen valtimonsa löi kiihkeästi. Silloin hän taas vihasi itseänsä. Ristiriidat kiduttivat häntä. Mutta hänen raskautetussa sydämessään oli kuitenkin salainen, ihana toivo, niinkuin pieni käen poikanen, joka on tullut munasta västäräkin pesässä.

Monen päivän perästä, kun ei mitään uutisia ollut Peteltä kuulunut,
Kate sai Philipiltä tämän lyhyen kirjeen:

»Minä tulen tapaamaan teitä tänä iltana. Minulla on jotakin äärettömän tärkeätä sanottavana teille.»

Iltapäivällä Kate juoksi yläkertaan omaan huoneeseensa, puki ylleen parhaimman hameensa ja riensi alas auttamaan Nancya, joka poimi omenia hedelmätarhassa. Musta Tom oli myöskin siellä, paikaten talon kattoa ja Caesar punoi olkinuoria, joilla oljet sidottiin kiinni. Ilmassa oli vieno syksyn tuntu, kyyhkyset kujertelivat myllyn lakassa ja kaikki oli tyyntä ja kirkasta. Kate oli kiivennyt puun haaraan ja heitteli omenia Nancyn esiliinaan, kun puutarhan portti narahti ja hän päästi huomaamattaan lyhyen ilonhuudahduksen huomatessaan Philipin saapuvan. Salatakseen sitä, hän oli olevinaan putoamaisillaan ja Philip juoksi auttamaan häntä.

»Oi, ei se mitään», hän sanoi. »Minä vain luulin, että oksa katkeaisi. Tekö se todellakin olette!» Sitten kirkkaalla äänellä: »Jokos sinun esiliinasi on täynnä? Onko? Hae sitten kori, ota se valkea, jossa on rivat. Tulitteko Laxeyn kautta postivaunuissa? Ratsastitte, vai? Nancy, luuletko todellakin, että meillä on sokeria kylliksi kotona, saadaksemme nämä säilöön?»

»Hyvää iltaa, herra Christian», sanoi Caesar, ja Musta Tom kohotti leveälaitaista olkihattuansa, kulkiessaan tikapuita myöten katolle.

»Laitatteko te uutta kattoa, Cregeen?»

»Korjaan vanhaa, herra, korjaan vanhaa. Jospa meidän Herramme korjaisi samalla tapaa meidän syntejämmekin, taikka mitenkä me muuten itse voisimme peittää itseämme hänen vihansa tulelta?»

»Miten harmillista!» huudahti Kate puusta. »Puolet niistä loukkaantuvat, eivätkä kelpaa muuhun kuin säilöön pantaviksi. Ne. putoavat, jos vähänkin niitä nykäisee. Niin kypsiä ne ovat, näettehän.»

»Kunpa kaikki olisimme kypsiä sinä suurena elopäivänä ja kylliksi hyviä säilöön pantaviksi», ruikutti Caesar. »Katsopas nyt tuota isoa köllikästä. Se on kova kuin sepän nyrkki, mutta mätänee yhtä pian ja helposti kuin pieni ja surkein. Se antaa meille opetuksen, herra, että me kaikki kaadumme — suuret vuoret, samoin kuin pienet kalliotkin. Tämä mailma on katoavainen.»

Philip ei kuunnellut, vaan katseli Katea kasvoillaan puoleksi pelokas ja hellä ilme.

»Tiedättekö», sanoi Kate, »minä luulin, että te taaskin olitte tullut kipeäksi — avaa esiliinasi, Nancy. Se oli hullua, eikös ollutkin?»

»Ei. Minä olen voinut erinomaisen hyvin», sanoi Philip.

Kate katsahti häneen. »Koskeeko se jotakuta muuta», hän kysyi. »Minä sain kirjeenne.»

»Voinko minä auttaa teitä», sanoi Philip.

»Mitä se on? Minä olen aivan varma, että se on jotakin», hätäili Kate.

»Asettakaa jalkanne tuolle oksalle», ehdotti Philip.

»Auttakaa minua alas, minua pyörryttää.»

»Hiljaa sitten. Pitäkää kiinni tuosta. Antakaa minulle kätenne.»

Heidän sormensa yhtyivät ja sähkövirta kävi heidän lävitsensä.

»Miksi te ette sano minulle?» sanoi Kate kiihkeästi puristaen hänen kättänsä. »Ovatko ne pahoja uutisia, ovatko? Aiotteko te lähteä pois?»

»Joku joka on lähtenyt pois, ei tule koskaan takaisin», vastasi Philip.

»Onko se — Pete?»

»Pete-parka on mennyt», sanoi Philip.

Katen kurkkua kuristi. »Mennyt.»

»Hän on kuollut», sanoi Philip. Kate horjahti ja oli kaatua, mutta hillitsi itsensä. »Odottakaa, odottakaa!» hän sanoi. »Onko se aivan totta? Eikö siinä ole mitään erehdystä? Oletteko siitä varma?»

»Se on liiankin totta.»

»Minä voin kestää nyt tämän totuuden — mutta jälkeenpäin — yöllä, huomenna, se ehkä tappaa minut, jos — —

»Pete on kuollut, Kate. Hän kuoli Kimberleyssä.»

»Philip!»

Kate purskahti villiin, hermostuneeseen itkuun ja kätki kasvonsa hänen rintaansa vasten.

Philip kiersi kätensä hänen ympärilleen, ajatellen lohduttaa häntä. »Kas niin, olkaa urhea. Koettakaa rauhoittua. Se on kauhea isku. Minä olin varomaton. Tyttö parkani. Urhea tyttö parkani!»

Kate painui hänen turviinsa, niinkuin pelästynyt lapsi. Kyyneleet vuosivat suljettujen silmäluomien välitse. Ne sulut, joita neljä vuotta oli väkivaltaisesti rakennettu ja pidetty pystyssä, murtuivat tänä hetkenä ja hän suuteli Philipiä huulille iloisena ja onnellisena, että oli päässyt näyttelemästä valehtelijan ja petturin osaa, Philip vastasi hänen suudelmiinsa ja he molemmat hymyilivät kyyneltänsä läpi.

Pete-parka! Pete-parka! Pete-parka!

XI.

Kuullessaan Katen itkevän Caesar heitti kädestänsä köysikelan ja asteli lähemmä kuuntelemaan, mikä oli hätänä ja Musta Tom myöskin laskeutui alas katolta. Nancy juoksi takaisin koreinensa ja Mummikin riensi ulos.

Caesar kohotti juhlallisesti molemmat kätensä korkeutta kohti: »Te vaimot, hillitkää nyt itsenne», hän sanoi, »ja kuunnelkaa, mitä minä teille sanon. Peter Quilliam on kuollut Kimberleyssä.»

»Herra hyvästi siunatkoon!» huusi Mummi.

»Elävä Jumala!» huusi Nancy.

Ja molemmat naiset menivät sisään, vetivät esiliinansa päänsä yli ja keinuttivat itseänsä edestakaisin istuimillansa.

»Voi poika-parka! Poika, poika-parka!»

Kate tuli horjuen sisään kalpeana kuin aave, ja molemmat naiset alkoivat lohduttaa häntä, voivotellen niin, että siitä syntyi ääntä paljon enemmän kuin Katen itkusta.

»Turhuutta! Olkaa hyvällä mielellä, vaimot», sanoi Musta Tom. »Tuollainen tytönheikale saa pian toisen ja laulaa »Maa suuri ja avara» iloisempana kuin koskaan ennen.»

»Hävetkää, mies. Oletteko te taas juovuksissa kuin käki?» huusi Nancy.
»Olihan hän kuitenkin teidän oma tyttärenne poika.»

»Koskaan ei Kate saa toista hänenlaistansa», itki Mummi. »Oi, poika-parka, poika, poika-parka!»

»Ehkä hänellä oli itselläänkin toinen, kuka sen tietää», viisasteli Musta Tom. »Poissa silmistä ja poissa mielestä. Niillä merimiehillä-saattaa olla heila jokaisen pensaan takana.»

He auttoivat Katen yläkertaan omaan huoneeseensa, Philip istui keittiössä, ja uutinen levisi viidessä minuutissa ympäri kylän ja pian oli koko kapakkahuone täynnä väkeä. Joukon keskellä seisoi Caesar juhlallisena ja arvokkaana.

»Hän käänsi sillin sinä iltana, jolloin hän sanoi meille neljälle hyvästi», hän sanoi. »Minun isäni teki samalla tavalla sinä iltana kuin hän lähti Whitchavenista. Enkä minä ole kenenkään nähnyt tekevän niin ja elävän.»

»Nyt sinä muistat väärin, isä», itki Mummi. »Sehän oli herra Philip, joka käänsi sen. Oi, poika-parka! poikaparka!»

»Kuinka hän olisi voinut sen tehdä, äiti?» sanoi Caesar. »Eihän herra
Philip ole kuollut.»

Mutta Mummi ei sitä kuullut. Hän kuunteli nyt niitä lohdutuksen sanoja, joita puolikymmentä hänen ympärilleen kokoontunutta eukkoa hänelle lausui. »Minä näin unta sinä yönä, kun hän purjehti pois. Minä kuulin huudon, hirvittävän huudon. 'Isä' sanoin minä, 'mitä tuo on?' Oli aivan kuin minä olisin sen poikaparan nähnyt menevän ennenaikaiseen kuolemaan. Enkä minä sinä yönä saanut unen rahtuakaan silmiini.»

»Niin, nyt on hän mennyt ikuiseen lepoon», sanoi Caesar. »Ruoho kuihtuu, ruumis jää matojen ruojaksi ja me kaikki olemme pian taivaassa hänen luonansa.»

»Jumala sen estäköön, isä! Älä puhu noin kauheita asioita», kiivastui Mummi heittäen esiliinan silmiltänsä. »Mitä te sanoitte hänen äidistänsä? Eikö hän elä? Ei, hän on maannut mullan alla, en muista kuinka monta vuotta. Keuhkokuumeeseen kuoli raukka.»

»Minä olen tuntenut pojan pikku vekarasta asti», sanoi muuan. »Minä muistan, kun hän juoksutti vannettansa. Ei, kun hän lennätti hyrräänsä — —»

»Minä näin hänet sinä aamuna, jona hän matkusti», sanoi toinen. »Minä seisoin näin—»

»Herra Christian näki hänet viimeksi», valitti Mummi ja ihmiset kapakkahuoneessa kokoontuivat vavisten Philipin ympärille.

»Minä itse olin pojalle aivan kuin isä», sanoi Caesar. »Hän oli aina minun valkotukkainen poikani ja minä pidin hänestä niin, ihan kuin omasta hengestäni. Hän ansaitsi sen myöskin. Hänen syntyperänsä saattoi kyllä olla hieman hämärä, mutta tunnemmehan vanhan sananlaskun: 'Älkää ajatelko, mikä minä olen ollut, vaan katsokaa, mitä minä nyt olen'. Ja Pete oli niin sivistynyt ja hänen puheensa oli niin siistiä — siistimpää nuorta miestä ei ole koskaan ollut.»

»Ätsih», pani Musta Tom ja sylki lattialle. »Mitä varten te sitten lakkaamatta haukuitte häntä ja riitelitte hänen kanssaan ja hakkasitte häntä kuin villitty? Juuri siksi, että te ette voinut häntä kärsiä, hänen täytyi matkustaa tiehensä.»

»Tepä unohdatte helposti, Tuomas — sen olen aina sanonut», sanoi Caesar.

»Te annatte kai soittaa kelloja ja pidätte ruumissaarnan, vai mitä,
Caesar» virkahti joku.

»Tietysti, totta kai, jo ensi pyhänä», sanoi Caesar.

»Se on aivan mahdotonta, isä», huudahti Mummi. »Miten me voimme siihen mennessä saada tytölle mustan puvun?»

»No, sitten pidämme sen viikon päästä, tai sunnuntaista kahden viikon päästä, tai elojuhlan jälkeisenä sunnuntaina», sanoi Caesar. »Vainiot odottavat elonkorjaajaa, mutta se joka on jo kuollut, on päässyt siitä. Oi, kuinka minä silloin todistan! Minä tulen sanomaan suorat. sanat, sillä silloin on tilaisuus puhua kuolleesta miehestä kuoleville ihmisille. Minä valitsen tekstin, joka antaa opetuksen ja varoituksen: »Te, jotka janootte —»

Musta Tom aivasti ja sylki taas lattialle. »Älkää valitko sitä, Caesar, silloinhan he luulevat, että te aiotte kestitä niitä», mutisi hän.

Philipiltä kysyttiin yksityiskohtia ja hän kaivo! esiin kirjeen. Jonaique Jelly, lukkari John ja konstaapeli Johnny tulivat sillä hetkellä sisään. »Lue tuo kirje, Jonaique», pyysi Caesar.

»Sytyttäkää ensin tupakka», ehdotti Musta Tom. »Ettekö te voi tupakoida sill'aikaa? Ja eikö ole missään edes tippaa rommia? Ei! Ei edes sen vertaa, että tuotaisiin lautasellinen korppuja ja hieman teetä? Näistä tulee siis aivan raittiit hautajaiset?»

»Tämä tilaisuus ei sovellu siihen, että nyt käytäisiin herkuilla virkistämään meidän lihallista ruumistamme», sanoi Caesar ankarasti. »Hetki sen sijaan kehoittaa meitä kiittämään ja rukoilemaan.»

»Mielelläni minä lausun pari sanaa», sanoi konstaapeli nöyrästi.

»Herra Niplightly», sanoi Caesar. »Älkää olko liian valmis tuomaan esille lahjojanne. Se on turhamaisuutta. Minä aion itse rukoilla.» Ja Caesar rukoili kaikkien niiden puolesta, jotka ovat uskossa nukkuneet.

»Caesar ei suinkaan ole erittäin vapaamielinen, mutta hänellä on hengen lahja, kun hän rukoilee», kuiskasi konstaapeli.

»Hän ei myöskään ole mikään tuhlaajapoika, joka juotti tavaransa kaikelle maailmalle», sanoi Musta Tom. »Minä en ikänä ole nähnyt hänen kenellekään tippaakaan tarjoavan ilmaiseksi».

»Luepas nyt meille kirje, Jonaique», ehdotti Caesar.

Se oli eräältä Gillsin pojalta, joka oli mennyt merille Peten kanssa yhtäaikaa ja tähän asti toiminut hänen kirjeittensä kirjoittajana.

»'Kunnioitettava herra'», luki Jonaique, »'Surulla ja murheella minä kirjoitan nämä rivit teille, ilmoittaakseni, että onneton Peter Quilliam —'»

Oi poika-parka, poika-parka!» purskahti Mummi.

»'Tietäen, että te olitte hänen ystävänsä siellä vanhalla saarella, sillä teistä hän lakkaamatta puhui, lukuunottamatta tyttöä —'»

»Poika-par —»

»Vaiti, vaimo.»

»'Hän kokosi täällä suunnattomasti rahaa, täällä timanttikaivoksella —'»

»Ei hän kuitenkaan milloinkaan lähettänyt minulle yhtä ainoatakaan kultarahaa», sanoi Musta Tom, »ei edes niin paljon, että olisi toimittanut kourallisen kuparikolikoita. Mitä sitten hyödyttää saada lastenlapsia?»

Caesar heilautti kättänsä. »Jatka, Jonaique. On surullista, kun rikkauden himo tukahduttaa ihmisessä kaiken muun ja paremman.»

»Missä minä nyt olinkaan? Ai, Paljon rahaa —, mutta koskaan ei hän siitä saanut iloa, vaan — — —»

»Kuta enemmän rahaa, sitä enemmän huolta», mutisi Caesar.

»'Vaan hän puhui ja puhui lakkaamatta kotiatulostansa.'»

»Oi, niin se on! Oma koti kullan kallis», voivotteli Mummi. »Ihanaa oli nähdä, kuinka poika oli kotiinsa kiintynyt. 'Antakaa minulle lihakimpale, joka lekottaa lautasella kaalien keskellä ja mitä minä silloin välitän herkuista ja jälkiruoista'», hän sanoi. »Oi, poika-parka, se kelpo poika.»

»Ei kaipaa satakieli kultaista häkkiä, silloin kun se laulaa oksallansa», sanoi Caesar.

»Onko pojan arkku jo tullut kotiin?» kysyi lukkari John.

»Tässä on siitä jotakin», sanoi Jonaique, »jos ihmiset sen verran voisivat hillitä kieltänsä, että saisi lukea.»

»Se arkku on minun», päätti Musta Tom.

»Siitä asiasta me puhumme sitten myöhemmin», sanoi Caesar heilauttaen merkitsevästi kättänsä Jonaiquelle.

»Hän oli pakannut arkkunsa kotimatkaa varten, kun neljä mustaihoista lurjusta, jotka olivat kierrelleet majapaikkamme ympärillä, olivat vietelleet ja lahjoneet kafferit ja varastaneet säkillisen jalokiviä. Ne olivat vaarallisia roistoja, eikä kukaan halunnut lähteä heitä takaa ajamaan. Mutta Peter-parka, joka aina oli sellainen härkäpää, meni toimistoon ja kysyi, saisiko hän lähteä. Ja vielä samana iltana hän lähti kahdenkymmenen kafferin kanssa, jotka olivat olleet hänen seuranansa, eivätkä olleet itsekään niin syyttömiä, sillä varmasti hekin joskus ovat varastaneet ja myyneet jalokiviä. Mutta Pete aina vannoi, että he rakastavat häntä ja että se rakkaus tulee yhä lujemmaksi päivä päivältä. 'Kapteeniansa he rakastavat kuolemaansa asti', sanoi Pete.»

»Hän himoitsi sanaa, niinkuin kuiva maa himoitsee sadetta», sanoi Caesar. »Peter Quilliam ja minä rakastimme toisiamme, niinkuin kaksi kuolevaista ikinä voi rakastaa. 'Hyvästi, isä', hän sanoi ja puristi ja ravisti niin kauheasti minun kättäni, mutta jatka, Jonaique.»

»'Tämä tapahtui neljä kuukautta sitten, ja kaksi viikkoa sitten tuli kahdeksan kafferia takaisin'.»

»Oi, poika-parka.» »Niin, niin se käy.» »Herra varjelkoon!» »Vaiti!»

»He kertoivat, että he ajoivat mustia roistoja jäljestä kauaksi sisämaahan. Mutta niillä oli pyssyt, eivätkä Peterin pojat tienneet erottaa pyssyn piippua pullon suusta. Niinpä roistojoukon johtaja osoitti asettansa Peteriä kohti ja huusi hänelle ylpeästi: 'Teidän on parasta mennä takaisin samaa tietä, kuin olette tulleetkin'. 'Ei askeltakaan', sanoi Peter ja tarttui hänen kurkkuunsa. Silloin siellä syntyi savua, niinkuin pajassa silloin, kun kärryjä raudoitetaan, ja Peter huusi: 'Juoskaa pojat', ja kun pojat eivät voineet suojella Peteriä käsillänsä, he käyttivät jalkojansa ja viimeinen, mitä he hänestä kuulivat, oli, että hän huusi kuolemaisillansa heille: 'Oih, oih, kaikki on lopussa! Minä olen mennyttä miestä! Rientäkää kotiin, pojat ja kertokaa! Oih oih!'»

»Älä iloitse vihamieheni, että minä lankesin. Vaikka minä lankesin, minä nousen jälleen, sela», sanoi Caesar.

Kirjeen lukua seurasi itku ja valitus. Sill'aikaa Philip istui lieden ääressä, tukien otsaansa toisella kädellänsä ja kylmät ja kuumat väreet kulkivat hänen ruumiinsa lävitse, sillä hän ajatteli, että mitään varsinaista todistusta Peterin kuolemasta ei ollut. Kukaan ei ollut nähnyt hänen kuolevan, kukaan ei ollut haudannut häntä. Palanneiden teatterien kertomus saattoi olla valhe, jolla he peittivät sitä, että olivat jättäneet Peten yksin. He olivat ehkä olleet rosvojen kanssa liitossa ja näin salasivat omat jälkensä. Philip vietti kauhean hetken, kysellen itseltänsä, oliko hän koskaan uskonut tuota kirjettä. Ehkä hän oli tahtonut uskoa sitä.

Nancy Joe kosketti häntä olkapäähän. »Kate odottaa teitä saadaksensa puhua muutaman sanan teidän kanssanne kahden kesken, herra», hän sanoi ja Philip asteli keittiön läpi pieneen alakerran saliin, joka oli täynnä kaikenlaista rojua, lautasia ja maljoja, täytettyjä vesilintuja ja vesilintujen munia.

»Häneen koskee se syvästi», sanoi Nancy.

»Ei hän koskaan ole ollut entisensä lainen, senjälkeen, kun Pete meni merille», sanoi Caesar.

»Totisesti minä en ymmärrä, mitä hyvää pojille on siitä, että heidän täytyy matkustaa Afrikkaan», valitti Mummi. »Ja sitä sanotaan vielä Hyväntoivonniemeksi. Kuolla sillä tavalla, että saa kuulan päänsä läpi, rakas, rakas poika, ja sellaiset murhamiehet vielä. Alastomia kuin tuo minun käteni. Kuinka minä vihaan niitä likaisia roistoja! Caesar saa puhua yhdestä lihasta, ja että kaikki ovat veljiä, mutta omasta puolestani minä en voi sietää mustia veljiä ja kun puhutaan, että taivaassa olisi mustiakin enkeleitä, se on kerrassaan naurettavaa.»

»Kun te kaikki olette puhuneet tarpeeksenne, minä lopetan kirjeen», sanoi Jonaique.

»He eivät voi sille mitään, herra Jelly. Naiset eivät voi hillitä kieltänsä», sanoi Caesar.

»'Kunnioitettava herra. Minun täytyy nyt lopettaa, mutta me nuoritamme hänen arkkunsa juuri sellaisena, kuin hän sen jätti, ja lähetämme sen höyrylaivalla Johannesburg ja laiva lähtee Kap-kaupungista keskiviikosta kahden viikon päästä — —'»

»Hm. Vai Johannesburg. Minä olen sitä laivaa vastassa rannalla. — Minun velvollisuuteni on mennä sitä vastaan», sanoi Caesar.

»Mutta minä nousen siihen laivaan jo lahdella», huudahti Musta Tom.

»Tuomas Quilliam», sanoi Caesar, »minä tunnen hengessäni, että ahneuden perkele on iskenyt kyntensä lujasti sinuun.»

»Caesar Gregeen. Älä koetakaan pettää minua», huusi Tom, »äläkä luulekaan, että vaikka oletkin ovela saarnamies, uskonto kuolee sinun mukanasi. Sinä käyt niin pöyhkeäksi, ettet pian voi nukkuakaan, ellei joku kutita jalkapohjiasi. Pian te alatte antaa syntejä anteeksi ja kierrätte siitä rahaa ja kai ne tekevät teistä pian paavinkin ja saadaan pian maksaa teille henkirahaa. Paavi Caesar, kapakanpitäjä, kirkkohattu päässä ja valkea kaulaliina leuan alla! Mutta arkku on minun, ja jos kerran lakia on maassa, minä sen myöskin saan.»

Tämän sanottuaan Musta Tom hyökkäsi ulos talosta ja Caesar pyyhki silmiänsä.

»Ei hyödytä koettaa silitellä kuivia ohdakkeita, herra Gregeen», sanoi
Jonaique hyvitellen.

»Minun omatuntoni on puhdas», sanoi Caesar. »Minä voin vain seurata hengen johtoa. Mutta kun Belial — —»

Hänet keskeytti mitä surkein huuto: »Katsokaa tänne! Voi katsokaa, tässä ne ovat!»

Nancy tuli keittiön eteisestä kantaen varovasti sormiensa päillä jotakin. Ne olivat pari vanhoja kenkiä, hirvittävän lian, pölyn ja hämähäkin verkkojen peittämät.

»Nämä olivat hänen jokapäiväiset kenkänsä», hän sanoi ja asetti ne myymäpöydälle.

»Niin totisesti, ne ovat hänen kenkänsä», todisti Mummi. »Poika parka. Nuo saavat kivisenkin sydämen itkemään. Onhan meillä nyt edes jokin muisto hänestä. Nuo kengät jalassaan hän on kulkenut monta penikulmaa, mutta nyt ne jalat lepäävät Abrahamin helmassa.»

Silloin kuului Caesarin ääni yli myymäpöydän ympäriltä kuuluvan valituksen. »'Hohde armon aamuruskon' — alkakaa se, herra Niplightly. Vahinko, ettei meillä ole täällä Pete viuluinensa — hänen soitossaan oli elämää.»

»Minä en voi laulaa tänään, sillä minä olen vilustunut, mutta sen sijaan minä vihellän», sanoi konstaapeli.

»Veisatkaa kuitenkin alttoa», sanoi Caesar. »Minä itse vedän passoa, vaikka minä en pääsekään niin alas kuin Pete.»

Täll'aikaa näyteltiin yläkerrassa sangen merkillinen näytelmä. Siellä istui Kate peilin edessä punaisin poskin ja vapisevin huulin. Monien äänien melu kuului alakerrasta sinne. Sitten se hiljeni ja kuului vain yksi ääni, jonka aikana Nancy Joe juoksi portaita edestakaisin.

»Mitä ne nyt tekevät, Nancy?» kysyi Kate.

»Ensin rukoilee yksi, ja sitten rukoilee toinen», selitti Nancy. »Herra hyvästi siunatkoon, minä luulen, että seuraavalla kerralla on minun vuoroni, ja mitä ihmettä minä silloin sanon?»

»Missä on herra Christian?»

»Hän on mennyt saliin. Minä kuiskasin hänelle, että sinä tahdoit puhua hänen kanssaan kahden kesken.»

»Sitä sinä et ikinä voinut tehdä, Nancy», sanoi Kate katsellen Nancyn kuvaa peilistä.

»En ymmärrä, mitenkä se luiskahti huuliltani», puolusteli Nancy.

Kate meni alas ja surun ilme alkoi lientyä, ja katsahtamatta ylös Philip kävi valittamaan Peten kohtaloa. Hänenlaistansa he eivät ikinä tapaisi — niin vaatimaton — niin rehellinen — niin urhea hän oli — ei milloinkaan hänenlaistansa.

Hän taisteli itsensä kanssa, sillä häntä hirveästi hävetti katsoa tyttöön suudelmansa jälkeen; se tuntui hänestä aivan kuin hän olisi kavaltanut ystävänsä hänen hautansa ollessa vielä auki.

Mutta naisten verrattomalla taidolla Kate lohdutti häntä. Oli kuitenkin eräs verraton seikka, jonka tuli tuottaa hänelle lohtua — hän oli ollut uskollinen ystävä. Hän oli aina osoittanut uskollisuutta, varmuutta ja hellyyttä, välittämättä siitä, että he kuuluivat niin kokonaan eri luokkiin.

Philip katsahti vihdoin ylös ja hänen edessään oli rakastettavat, säteilevät kasvot. Hän nousi lähteäksensä ja Kate sanoi hiljaa: »Miten suuresti me kaipaammekaan teitä tämän jälkeen!»

»Kuinka niin?» ihmetteli Philip.

»Me emme suinkaan saa toivoa näkevämme teitä yhtä usein nyt — nyt kun teillä ei enää ole samaa syytä tulla tänne.»

»Minä tulen tänne ensi sunnuntaina», sanoi Philip.

»No silloinhan te ette tahdo hylätä meitä juuri vielä — ette aivan heti, Philip?»

»En koskaan!» huudahti Philip.

»Kiitos! Hyvää yötä sitten. Ei sitä tietä — ei porstuan kautta. Hyvää yötä!»

Kun Philip asteli pimeää tietä, hän erotti sanat virrestä, jota sisällä laulettiin:

»Jok'astuit alas taivaasta
Meit päästämähän vaivasta.»

XII.

Sinä hetkenä vaikeni päivä Transvaalin erämaassa.

Sitä mukaa kuin pimeys hävisi, laajeni lakeus yhä avarammaksi, kunnes erämaa oli kuin rannaton meri. Ei ainoatakaan pensasta, ei polkua ollut näkyvissä, ainoastaan joku matala hirsihökkeli siellä täällä kaukana toisistansa ilmaisi, että buurit olivat sinne rakennelleet uudisasuntojansa. Ei kuulunut ainoatakaan ääntä, eikä näkynyt, pienintäkään pilvenhattaraa taivaalla, kun yö hiipi hiljaa tiehensä peläten muuten herättävänsä nukkuvan aamun.

Tämän sieluttoman äärettömyyden yli kulki peitetyt vankkurit, joita neljä hevosta veti kitisevistä ja kalisevista rautavitjoista. Aisalla istui poika sivuttain heilutellen riippuvia jalkojansa ja kiskoen iloisesti vihellellen ohjaksista. Sillä vankkureissa makasi tuskissansa kylkeen haavoittunut mies ja eräs vanha buuri vaimoineen seisoi hänen vierellänsä. Sairas kärsi kauheita tuskia ja puheli kuumehoureissansa.

»Näettekö, pojat? Ettekö te näe niitä?»

»Näe, mitä, poikaseni?» kysyi vanha buuri yksinkertaisesti ja kurkisti ulos musliiniverhoisesta pienestä akkunasta.

»Tuolta näkyvät kaivosten varustukset. Katsokaa! Rautaiset kattopellit kiiltävät. Ja tuolla ovat kuonakasat. Pääsemme sinne tuossa paikassa. Anna hevosen maistaa piiskaa, poika, ja lisää vauhtia!»

Koska vanhassa buurissa ei ollut kuumetta, ei hän luonnollisesti voinut mitään nähdäkään.

»Mitä luulet, vaimo, hänen näkevän?»

»Mitä hän näkee, sinä tyhmä, kun pitää päätään tuolla tavalla tyynyissä?»

Veren kohistessa korvissansa sairas mies huudahti uudestaan:

»Kuunnelkaa! Ettekö kuule? Se on koneitten ääni! Iske piiskalla ja anna soida! Matkaan!» Ja tajuttomana hän hypisteli peitteensä reunaa sormillansa.

»Poika-parka! Kiihkeästi hän haluaa päästä rannikolle. Mutta mahtaako hän elää, että voi vielä nähdä huomisen päivän, mitä arvelet, vaimo?»

»Jumala tietää, Jon — Jumala yksin tietää.»

Ja erämaa näytti äärettömältä, ja meri laivoineen oli kaukana eikä tasangosta, jota peitti ruoho, kivet ja hiekka kohonnut mitään erotaksensa maasta taivaan rantaa vastaan — eikä näkynyt mitään muuta kuin rannaton erämaa, joka hohti vihreällä ja purppuralla. Kaikki oli niin kuollutta, ettei ainoakaan lintu laulanut, tuskinpa itse Jumalakaan saattoi olla täällä.

XIII.

»Hän rakastaa minua! Hän rakastaa minua! Hän rakastaa minua!» Nämä sanat soivat Philipin korvissa kuin suloisin laulu, kunnes hän oli ehtinyt puoli matkaa Ballureen. Sitten hän alkoi taitella villiruusuja tien varrelta, kunnes kätensä vuosivat verta ja oli koko ajan epätoivoissaan siitä, että oli iloinen, vaikka olisi pitänyt olla surullinen. Kuitenkin hän oli aivan varma asiastansa, eikä hyödyttänyt koettaa vähennellä sen merkitystä. Tyttö rakasti häntä, hän itse oli vapaa rakastamaan tyttöä, nyt ei enää tarvinnut kieltäytyä eikä näytellä tekopyhää.. Niinpä hän pyyhki veren sormistansa mennen sisään Nan-tädin siniseen kamariin.

Vanha neiti hienoine myssyineen, jonka nauhat riippuivat vapaina, istui takan ääressä ja kehräsi. Hän oli kuullut Peten kohtalosta Philipiltä hänen lähtiessään Sulbyyn ja mietti nyt ankarasti, pitäisikö hänen mennä ilmoittamaan siitä Peter-sedälle. Tämä lempeä, hieno vanha neiti, joka oli saanut ylimyksellisen kasvatuksen, ajatteli kuten Mustan Tomin onneton Bridget-parkakin oli ajatellut, että miehen poika on kuitenkin hänen poikansa huolimatta laeista ja perkeleestä.

Hän päätti kuitenkin olla ilmoittamatta Ballawhainelle, kun hänen mieleensä sattumalta johtui eräs kohtaus hänen ja hänen isänsä välillä. Se koski myöskin Philipin isää. Niinpä Philip ojensi jalkansa sohvalta tulta kohden ja kuunteli vanhan tädin ääntä yli pyörän surinan samalla kuin toistakin ääntä — nuorempaa ääntä, jota ei kukaan muu kuullut kuin hän, mutta joka kuitenkin lakkaamatta soi hänen korvissaan ja vakuutti: »Rohkeutta vain. Tässä ei ole mitään vilpillisyyttä. Pete on kuollut. Pete-parka! Kunnon Pete-parka!»

»Kun hän oli ajanut sinun isäsi pois, Philip, sen vuoksi, että hän oli uhannut ottaa äitisi vaimoksensa, hän ei hetkeäkään uskonut, että tällä saarella voisi löytyä sellaista pappia, joka vihkisi hänet ilman hänen lupaansa.»

»Eikö todellakaan?»

»Ei, ja kun Peter-setä tuli päivälliselle eräänä päivänä viikkoa myöhemmin ja sanoi: 'Nyt se on tapahtunut', hän väitti: 'Ei, ei, herraseni', viskaten lusikan kädestänsä niin kiivaasti, että kuuma liemi loiskahti lautaselta minun käsilleni, sen vielä muistan. Mutta Peter sanoi: 'Se on peruuttamattomasti tehty, herra', jolloin isoisäsi huusi: 'Ei ole, sen minä sanon sinulle.' 'Mutta minä sanon että on, herra', väitti Peter. 'Mangholdin kirkossa eilen aamuna ennen jumalanpalvelusta.' Silloin vanha isoisäsi menetti malttinsa ja sanoi Peteriä valehtelijaksi ja sanoi, ettei sinun isäsi voinut tehdä sitä. 'Ja sitä paitsi hän on kaikesta huolimatta minun oma poikani eikä voisi tehdä sitä', sanoi isoisäsi. Mutta minä saatoin nähdä, että hän uskoi, mitä Peter oli sanonut, ja kun Peter alkoi itkeä, hän pyysi: 'Suo anteeksi, poikaseni. Kaikissa tapauksissa minä olen sinun isäsi ja minulla on oikeus saada sinulta anteeksi.' Hän ei kuitenkaan voinut olla asiasta varma, ennenkuin oli saanut katsoa itse kirkonkirjasta ja minun oli lähdettävä hänen kanssaan kirkolle.»

»Vanha isoisä-parka!»

»Pappina oli silloin pieni, typerä mies, nimeltä Kissack ja hänen elämänsä suurin ilo oli kohdella ihmisiä tylysti ja epäystävällisesti, koska hän pelkäsi, että ihmiset tahtovat riistää häneltä hänen virkansa tai tehdä hänelle jotakin muuta pahaa.»

»Hänet minä kyllä muistan — sen papukaijan. Hänen mielitekstinsä oli: 'Jeesus sanoi, seuraa sitten minua', mutta ihmiset selittivät, että hän itse tahtoi mennä ensin.»

»Philip, kuinka sinä voit! Oli ilta, kun me ajoimme Majigholdiin, ja pieni pastori oli kirkkomaalla komennellen jotakin keppi kourassa. 'Minulle on sanottu, että te vihitte täällä minun poikani eilen, onko se totta?' kuohahti isoisäsi. 'Aivan totta', vastasi pappi. 'Oliko heidät kuulutettu, vai oliko heillä erikoislupa?' kysyi isoisäsi. 'Erikoislupa tietysti', vastasi pappi.»

»Sehän toki oli lyhin keino.»

»'Näyttäkää minulle kirkonkirja', sanoi isoisäsi ja hänen kasvonsa nytkähtivät ja ääni oli käheä. 'Ettekö voi uskoa minua?' kysyi pappi. 'Kirkonkirja', kivahti isoisäsi. Silloin pappi väänsi ovessa suurta avainta ja asteli kuoriin hyräillen jotakin säveltä. Minä koetin kaikin voimin pidätellä isoisää. 'Mitä se hyödyttää?' sanoin minä tietäen, että hän koetti uskotella itsellensä toista kuin asia oli. Hattu kädessä hän meni alttarin luo ja pappi asetti avatun kirjan hänen eteensä. Oi, Philip, minä en ikinä voi sitä unohtaa! Niin selvästi näen edessäni kaiken — hämärän kirkon, kostean pölyisen ilman ja sametin saarnatuolissa valkean liinan alla, ja kuulen, miten ääni kaikui tyhjässä huoneessa. Isoisä painoi silmälasit paikoillensa ja kumartui katsomaan kirjaan, mutta ei voinut nähdä mitään — kaikki hämmentyi aivan epäselväksi.»

»'Sinä voit sen nähdä, lapseni', hän sanoi olkansa yli. 'Mutta minä en uskaltanut katsoa.' Silloin hän pyyhki lasejansa ja kumartui uudestaan. Oi, lemmikkini! Minusta hän oli kuin mies, joka taistelun jälkeen tutkii kiihkeästi kuolleitten luetteloa toivoen, ettei tapaisi siellä rakasta nimeä. Mutta se nimi oli siellä aivan selvään: 'Tuomas Wilson Christian… ja Mona Crellin… todistajina Wm. Crellin ja jotakin epäselvää Kissack.'»

Philipin hengitys muuttui kuumaksi ja kiivaaksi.

»Pappi seisoi alttariaitauksen toisella puolella keppiänsä heilutellen ja hymyillen, ja isoisä kohotti katseensa häneen sanoen: 'Tiedättekö te, mitä te olette tehnyt, herra? Te olette ryöstänyt minulta vanhimman poikani ja saattanut hänet turmioon'. 'Lörpötystä, herra', vastasi pappi. 'Poikanne oli täysi-ikäinen ja hänen vaimollaan oli isänsä suostumus. Olisiko minun pitänyt lähteä Ballawhaineen kysymään, saanko minä täyttää velvollisuuteni kirkon palvelijana?' 'Velvollisuus!' huusi isoisäsi. 'Kun nuori mies menee naimisiin, on siinä kysymys taivaasta ja helvetistä. Velvollisuutenne kirkon palvelijana!' hän huusi niin, että kirkon katto kaikui. 'Jos teidän poikanne käsi on kurkulla, tahtoisitteko te, että minä tuomarina velvollisuuttani täyttääkseni ojentaisin hänelle veitsen.' 'Vaiti, herra', sanoi pappi. 'Muistakaa, missä seisotte, muuten, niin tuomari kuin olettekin, te tulette katumaan sitä.' 'Te tahdotte vangita minut sopimattomasta käytöksestä, niinkö?' huusi isoisäsi ja siepaten kepin papin kädestä iski häntä kaikin voimin rintaan. 'Vangitkaa minut nyt', hän sanoi horjuen minun käteeni nojautuen ulos kirkosta ja välillä tapaillen toisella kädellänsä tukea tyhjien penkkien päistä.»

Philip meni sinä iltana vuoteeseen polttavin otsin ja kurkkua merkillisesti kuristi. Hän oli tehnyt hämmästyttävän huomion. Hän oli nyt siinä, missä hänen isänsä oli ollut ennen häntä; hän aikoi tehdä sen, minkä hänen isänsä oli tehnyt; hän oli vaarassa joutua samanlaisen kohtalon alaiseksi kuin hänen isänsäkin. Missä hänen järkensä oli ollut, ettei hän sitä ennen ollut huomannut?

Se oli kovaa — se oli kauheata. Nyt kun hän oli vapaa rakastamaan tyttöä, hänelle selvisi, mitä merkitsi rakkaus häneen. — Mutta sittenkin — hän oli kuitenkin nuori, jokin hänessä kapinoitsi, hän taisteli vastaan, hän ei tahtonut viisastella. Tyttö voitti hänen sydämessänsä tänä iltana ja hän laskeutui vuoteellensa nukkumaan.

Mutta seuraavana aamuna hän selitti väristen itsellensä, että oli onni, kun ei oltu menty pitemmälle. Yksi askel vielä ja hänen isänsä elämän surullinen tarina olisi peruuttamattomasti uudistunut hänen elämässänsä. Nyt ei toki oltu vielä mitään sanottu eikä mitään tehty. Hän ei enää koskaan menisi Sulbyyn.

XIV.

Tämä mieliala vallitsi häntä puolille päivin, jolloin rakkauden salaperäiset sanansaattajat valepuvussa alkoivat hiipiä hänen sydämeensä. Häh muisti, että hän oli luvannut tulla sunnuntaina ja näyttäisi sangen omituiselta, jos hän lopettaisi tuttavuuden niin äkkiä. Nyt ne yksinkertaiset ihmiset ajattelisivat, että hän vain Peten tähden on seurustellut heidän kanssansa nämä neljä vuotta. Sunnuntain jälkeen hän kyllä muuttaisi menettelytapojansa.

Hän tapasi Katen puettuna aivan toisin kuin koskaan ennen. Löyhän punaisen puseron ja hilkan, esiliinan ja poimutetun hameen asemesta hänellä nyt oli ruumiinmukainen vihreä puku jossa oli pitsikaulus. Muutos oli yksinkertainen, mutta vaikutus oli kuitenkin suurenmoinen. Ei hän sen vuoksi ollut entistään kauniimpi, mutta nyt hän näytti paremmin sivistyneeltä naiselta.

Oli sunnuntai-ilta ja »Keijukainen» oli suljettu. Caesar ja Mummi olivat rukoushuoneella, Nancy Joe keitti puuroa illalliseksi ja Kate ja Philip keskustelivat. Tyttö oli hiljaisempi kuin Philip oli koskaan häntä nähnyt — pidättyvämpi ja punastui helposti. Rohkeus oli kadonnut sanoista ja katseesta. He puhelivat menestymisestä elämässä ja hän sanoi:

»Miten mielelläni tahtoisinkaan minäkin taistella elämässä eteenpäin, kuten te olette tehnyt! Mutta nainen ei voi tehdä mitään kohotaksensa. Eikö se ole kovaa? Siihen asemaan, johon hän on syntynyt, hänen täytyy jäädä koko eliniäkseen. Eikö se ole kovin säälittävää? Ei se ole sitä, että hän tahtoisi tulla rikkaaksi ja kuuluisaksi, Ei se ole sitä, mutta hän ei tahtoisi jäädä jälkeen niistä, joista hän pitää. Hänen kuitenkin täytyy jäädä juuri siihen, missä on, vain sen tähden, että on nainen. Niin on ainakin asianlaita täällä Man-saarella. Eikö se ole julmaa?»

»Mutta ettekö nyt unohda jotakin?» kysäsi Philip.

»Mitä sitten?»

»Sen, että ellei nainen voi omin voimin kohota elämässä ylös sen tähden, että kaikkialla ovet ovat häneltä suljetut, on kuitenkin miehellä mahdollisuus kohottaa hänet.»

»Te tarkoitatte sitä, että joku rakastaa häntä ja kohottaa hänet rinnallensa samalle tasolle ja vie hänet mukanansa, kun itse kohoaa?»

»Eikö sellainen ole mahdollista?» vastasi Philip.

Katen silmät säteilivät. »Se on ihanaa», sanoi hän hiljaa. »Tiedättekö, en koskaan ole tullut sitä ajatelleeksi. Jos tämä koskisi minua, se miellyttäisi minua kaikista enimmän. Rinnan hänen kanssaan ja hän tekisi kaiken? Oi, kuinka se olisi ihanaa!»

Ja hän katseli kainolla ihastuksella sitä älykästä lentoa, jonka mieleen oli saattanut johtua tällainen yliluonnollinen ihana ajatus.

Caesar ja Mummi palasivat kirkosta kankeimmassa juhla-asussaan. Siitä huolimatta Caesarin silmät kääntyivät terävästi tutkimaan Katen sopimatonta pukua heti, kun oli tervehtinyt Philipiä.

»Tuollaista maailmallista turhuutta!» hän mutisi, silmillään seuratessaan tyttöä keittiön ympäri ja kiskoen auki mustia käsineitänsä. »Mitä hyödyttää pitää niin suurta huolta viheliäisestä ruumiista, kun se kuitenkin kerran peitetään haudan poveen? Mitä sanotaan sanassa? — pane minun korkea hattuni pölyttömälle hyllylle, Nancy. 'Älköön teidän kaunistuksenne olko ulkonaista, vaan kaunistuksenanne olkoon salassa oleva sydämen ihminen'.»

»Mutta isäkulta», sanoi Mummi irroittaen päähineensä, joka oli kuin sukeltajan kypärä, »jos me puhumme raamatunlausein, niin eikö Jeremias kirjoita: 'Voiko neitsy koristeensa unohtaa?'»

»Tietysti hän ne voi unohtaa, ellei hänellä ole niitä, mitä muistella», väitti Caesar. »Ehkäpä profeetta Jeremias ei tuntenut meidän päiviemme äitejä.»

»Oi, voi, isäkulta! Tytöt ovat kuin linnut ja lajin tuntee höyhenistänsä», selitti Mummi.

»Mistä hän niitä saa? Ei minulta ainakaan», kovisti Caesar.

»Eipä tietenkään», nauroi Mummi, »jos ottaa huomioon, että hän on sekä, hento että joustava ja että hänellä on kasvot, joita kelpaa katsella.»

»Hillitse kieltäsi, vaimo, se on sinulle soveliainta», neuvoi Caesar.

Philip nousi lähteäkseen. »Teillä on vielä aikaa», huudahti Caesar.
»Minä ajattelin puhua teidän kanssanne eräästä asiasta.»

Muutamia kalastajia oli tullut sinne lauantaina Ramseysta. Pyyntikauden kalastus oli ollut sangen vähän tuottava ja he äänekkäästi moittivat niitä, jotka pyydystävät kutuaikana hiekkasärkillä. Caesar oli ehdottanut Ramseyn ja Peelin miehille, että he pitäisivät seuraavana lauantaina kokouksen hänen talossansa ja suositellut Philipiä lakimiehenä heidän neuvonantajakseen, että voitaisiin keksiä parhain keino, miten pitää sillin vihollisia kurissa. Philip lupasi saapua ja meni sitten kotiin Nan-tädin luokse.

Kotimatkallaan hän selitti itsellensä, että Kate oli hyvin paljon ympäristöänsä ylempänä ja että hänestä saattaisi tulla hienoin ja sivistynein rouva, mitä milloinkaan on tällä saarella elänyt, eikä hänellä jonkun ajan kuluttua olisi käytöksessä eikä puheessa merkkiäkään, joka voisi muistuttaa hänen alkuperästänsä. Hän voisi kuitenkin säilyttää tuon merkillisen manilaisten naisten äänenpainon, joka on suloisinta kuulla koko maailmassa.

Nan-täti istui lampun ääressä lukien raamattuansa, kuten aina ennen maata menoa.

»Täti», sanoi Philip, »etkö sinä luule, että minun isäni elämänonnettomuus johtui sattumasta? Minä tarkoitan, että siihen olivat syynä isoisäni ja äitiparkani omituiset luonteet. Jos nyt toinen olisi ollut vähemmän ylpeä, ennakkoluulottomampi, ja toinen taas joustavampi voidakseen kohota miehensä — —»

»Onnettomuuden syy oli syvemmällä, lemmikkini. Salli minun kertoa sinulle eräs tarina», sanoi täti asettaen kirjansa hyllylle. »Kolme päivää sen jälkeen, kun sinun isäsi oli jättänyt. Ballawhainen, vanha Maggie, sisäkkömme, tuli ja kuiskasi minun korvaani, kun me istuimme illallisella, että puutarhassa oli joku, joka halusi puhua minun kanssani. Se oli Tuomas. Oi, rakkahin, kuinka kauheata oli nähdä hänet, jonka olisi pitänyt olla kaiken tämän laillinen perijä, seisomassa kuin vento vieras, pimeässä keittiön oven vieressä!»

»Isäparka!» huokasi Philip.

»'Hiljaa, tyttö, tule ulommaksi siitä valoisalta paikalta', hän kuiskasi. 'Yläkerrassa minun laatikossani on kukkaro, jossa on kaksikymmentä puntaa. Tuo se minulle, Nan, tässä on avain.' Minä tiesin, mihin hän sitä rahaa tarvitsi, mutta minä en voinut sitä auttaa. Minä toin hänelle kukkaron ja sinne panin omistani kymmenen puntaa lisää. 'Täytyykö sinun tehdä se?' minä kysyin. 'Minun täytyy', hän vastasi. 'Sinun isäsi sanoo, että joudut kaikkien halveksimaksi tuon avioliiton vuoksi', sanoin minä. 'Parempi, että toiset halveksivat minua kuin se, että itse halveksisin itseäni', hän päätti. 'Mutta hän sanoo, että se on siveellinen itsemurha', sanoin minä. 'Se ei kuitenkaan ole niin suuri synti kuin tulla siveelliseksi murhaajaksi', vastasi hän. 'Hän tuntee saaren', väitin minä, 'samoin teet sinä, Tom, ja minäkin tunnen sen, eikä kukaan voi tällaisessa pienessä paikassa mentyään sellaiseen avioliittoon käydä pystyssä päin!' 'Sitä pahempi, jos paikka on sellainen', vastasi hän, 'että se riistää mieheltä kunnian sen vuoksi, että mies menettelee kunniallisesti!'»

»Isä oli oikeudenmukainen mies», keskeytti Philip. »Kuuluipa hän mihin luokkaan tahansa, hän joka tapauksessa oli herrasmies.»

»'Hän on varmasti suloinen, hyvä tyttö, ja sinun arvoisesi, muuten sinä et tahtoisi mennä hänen kanssaan naimisiin', sanoin minä isällesi. 'Mutta oletko varma, että voit tulla onnelliseksi ja tehdä hänet onnelliseksi?' 'Meidän täytyy saada toisemme ja se on meidän oma asiamme', sanoi sinun isäsi.»

»Niin juuri», myönsi Philip.

»'Mutta teidän välillänne on nyt jo suuri ero', väitin minä, 'Tuleeko se ero pienemmäksi, kun sinusta tulee suuri mies, jollaista sinusta toivomme?' 'Mies ei aina ajattele menestystänsä', vastasi isäsi.»

»Minun isäni oli jo silloin suuri mies, täti», kuohahti Philip.

»Hän oli liikutettu ja minua hävetti, mutta minä en voinut olla jatkamatta. 'Joko teidän välillänne on menty liian pitkälle ja päätetty avioliitto?' kysyin minä. 'Siitä asiasta me emme ole sanaakaan puhuneet', hän vastasi. 'Sinun isäsi on vanha eikä voi elää enää kauan', huomautin minä. 'Hän vaatisi minun menettelemään kuin roisto', hän kuohahti. 'Kuinka sinä voit sanoa niin, ellei tytöllä vielä ole oikeutta sinuun?' väitin minä ja hän vaikeni. Minä hiivin silloin ja kurkistin akkunasta sisään. 'Katso', kuiskasin minä, 'hän on kirjastossa. Tule, me valmistamme hänelle yllätyksen!' Se ei kuitenkaan saanut tapahtua. Tuntui tupakan hajua ilmassa ja joku kulki ruohokentän yli. 'Kuka siellä?' kysyin minä. 'Kuka siellä muu voisi olla?' vastasi isäsi, 'kuin se sama kirottu vakoilija? Minä lyön hänet kuoliaaksi, ettei hän enää konnantöitään harjoita. Ei hyödytä, tyttö', hän huusi käheästi tuijotellen pimeään, 'he ajavat minut väkisinkin turmioon.' 'Vaiti', pyysin minä ja peitin kädelläni hänen suunsa ja hänen hengityksensä oli kuuma kuin tuli. Mutta se oli hyödytöntä. Hänet vihittiin kolme päivää sen jälkeen.»

Philip päätti, ettei kertaakaan tämän jälkeen tapaisi Katoa. Hänen täytyisi mennä lauantaina Sulbyyn kalastajain kokoukseen, mutta sehän oli ammattiasia. Hänen ei tarvitsisi viipyä käynnillänsä ja muuttaa sitä ystävälliseksi vierailuksi. Koko viikon hän tunsi kuin sydämensä halkeaisi, mutta hän päätti voittaa tunteensa. Hän jollakin tavalla sääli itseänsä ja se auttoi häntä kohoamaan erehdyksensä yläpuolelle.

XV.

Aikaisin lauantai-iltana hän saapui Sulbyyn. Kapakkahuone oli tungokseen asti täynnä kalastajia puettuina villatakkeihin, merisaappaihin ja öljykangaslakkeihin. Kukaan ei istunut, vaan kaikki liikkuivat ja touhusivat, kuten suuret meriankeriaat rannalla, juoden vähän, tupruttaen julmasti savuja, lyöden nyrkillä pöytään ja puhuen kaikki yhteen ääneen. »Mitenkäs sinä olet onnistunut, Billy?» — »No, olen nyt — saanut siksi, ettei tarvitse myydä sieluansa perkeleelle, ja se riittääkin.» — »Missäs on Tom Dug?» — »Mennyt Austraaliaan.» — »Onko Jimmy täällä tänään?» — »Hän on matkalla Clevelandiin.» — »Herra hyvästi siunatkoon, joka ainoa Manin poika näyttää haluavan mennä ulkomaille.» »Siihen on pakko kohta jok'ikisen, ellemme saa estetyksi noiden kutukalastajain hommia.»

Philip saapui huoneeseen ja hänet otettiin vastaan hyväntahtoisella ja hiomattomalla ystävyydellä, mutta ainoakaan miehistä ei hillinnyt liikkeitänsä eikä rajoittanut puhevapauttansa, ja he melusivat ja huusivat ihan yhtä äänekkäästi kuin ennenkin. — »Vedotkaa valtion tarkastajaan.» — »Vie sun hitto, sehän on vanha ämmä, jonka naama on kuin paistettu peruna!» — »No, sitten me käännymme piispan puoleen.» — »Sellainen valkeaksipesty metodisti, jonka sielu on kuin kuivunut herne.» — »Kuvernööri on oikea mies, johon on vedottava», kuului Philipin ääni yli kaiken melun, »ja hän saapuu ensi lauantaina Peelin linnaan tarkastamaan linnan korjauksia. Olkoot silloin saapuvilla kaikki Man-saaren miehet, jotka luulevat, että särkkäkalastajat ovat koko kalastuksen vihollisia. Esittäkää silloin valituksenne sille miehelle, jonka velvollisuus on tutkia ja korjata kaikki epäkohdat; ja jos te tahdotte jonkun, joka puhuu teidän puolestanne, niin minä teen sen kyllä mielelläni.» »Hyvä!» »Se sattui kuin naulaan!»

Siihen kokous loppui, mutta miehet jatkoivat yhdessäoloa kertomalla juttuja viikon kalastuksesta, salakuljetuksesta, monenlaisia kaskuja wesleyläisistä, ehdottoman raittiuden kannattajista ja kuunneltuaan niitä hetkisen Philip lähti ovelle. Sinne päästyään hän ajatteli, että hänen kerran taloon tultuansa pitäisi heittää hyvästit Caesarille ja Mummille. Eihän ollut sopivaa jättää sitä tekemättä. Eihän hyödytä mitään turhan vuoksi loukata ihmisten tunteita. Täytyyhän esiintyä sivistyneenä ihmisenä. Eikä se missään tapauksessa vahingoita. Voittamaton halu, joka oli pukeutunut kohteliaisuuden verhoon, veti häntä Katen seuraan. Mutta huomenna hän menettelisi jo aivan toisin.

»Olen ylpeä saadessani nähdä teitä, herra Philip», sanoi Caesar.

»Vesi kiehua porisee kattilassa. Laita herra Philipille kuppi teetä, Nancy», virkkoi Mummi. Caesar istui selkä lasiseen väliseinään päin ollen lukevinaan suurta Raamattua, jonka oli polvillensa avannut, mutta kuuntelikin molemmin korvin, suu auki niitä maallisia juttuja, joita kapakkahuoneessa lasketeltiin. Kate ei ollut keittiössä, mutta muutamalle tuolille turvelaatikon viereen oli käännetty avattu kirja alas päin.

»Mikä tämä on?» kysyi Philip. »Ranskalainen koulukirja! Kenenkähän tämä mahtaa olla?»

»Tuota, Kirrynhän se tietysti on», supatti Mummi, »ja sitäkös hän lukee jok'ikinen ilta niin ahkerasti, ettei hänelle saa sanaa virkkaa.»

»Turhuutta, herra, turhuutta, kaikki on turhuutta», loilotti Caesar, ja sitten hän taas kuunteli kaikin voimin.

Philipin silmät alkoivat räpytellä. »Opetteleeko hän ranskaa? Onko hän kauan harrastanut sitä, Mummi?»

»Kauan, kauan, herra, ainakin kolme vuotta — luulen, että hän alkoi heti, kun Pete-parka lähti. Aina hänellä pitää olla kirja, kielioppi, lukukirja, enkähän minä niitä kaikkia tiedäkään.»

Caesar korva aivan lasissa kiinni koetti kärsimättömällä liikkeellä saada vaimon vaikenemaan, mutta siitä välittämättä tämä jatkoi: »En yhtään ymmärrä, miksi ihmisten tarvitsee ollenkaan opiskella vieraita kieliä. Minun mielestäni ainoakaan niistä ei vedä vertoja selvyydessä manin murteelle. Ja emmekö me lue kirjasta, että Herra itse sekoitti Noan ja hänen tottelemattomain poikainsa ja lastensa lasten kielet, kun he alkoivat rakentaa Baabelin tornia?»

»Kuinka ihanaa se olisikaan», nyökkäsi Caesar, »jos jokainen miesparka voisi kantaa vaimonsa sinne ylös?»

Kyyneleet virtasivat Philipin silmistä, ja kun toisten silmät välttivät, hän vei oppikirjan huulillensa. Hän oli arvannut sen salaisuuden. Tyttö ponnisteli ollaksensa hänen arvoisensa. Jumala häntä siunatkoon!

Kate tuli alas yllään tumma pukunsa ja valkea kauluksensa, joita hän oli käyttänyt joskus juhlapäivinä. Hän näki Philipin panevan pois kirjan, painoi punastuen päänsä alas ja siepaten kirjan pisti sen piiloonsa. Silloin Caesarin uteliaisuus voitti varovaisuuden ja hän lähti kuin lähtikin kapakkahuoneeseen, Mummi käydä lepsutteli myymäpöydän ja kalastajien väliä, Nancy sipsutteli maitokamariin ja Kate ja Philip jäivät kahden.

»Te olitte väärässä tässä muuanna iltana», virkkoi Kate, »minä olen ajatellut sitä, ja te olitte ihan, ihan väärässä.»

»Missä asiassa?»

»Jos mies nai alapuolelta säätynsä, alentaa hän itsensä, ja jos hän alentuu tytön tasalle, säälii hän häntä, ja sääli on samaa kuin häpeä hänen puolestansa, ja jos häpeää hänen puolestansa, se on samaa kuin tappaisi hänet. Te olitte siis väärässä.»

»Niinkö?» sanoi Philip.

»Niin», jatkoi Kate, »Mutta tiedättekö, miten asian tulee olla? Naisen tulee ottaa mies, joka on häntä alempana, ja miehen nainen, joka on häntä ylempänä. Niin paljon kuin nainen alentaa itseänsä, kohoaa mies, ja niin — ettekö ymmärrä, että se on niin?»

Hän sammalsi ja pysähtyi, ja Philip sanoi: »Ettekö puhu tyhmyyksiä nyt,
Kate?»

»Niinkö teistä tuntuu, herra?»

Kate oli näyttävinään loukkaantuneelta tästä ojennuksesta ja nyrpisti huuliansa, mutta hänen silmänsä säteilivät.

»Ei ole ylempää eikä alempaa, jos kysymyksessä on todellinen rakkaus», selitti Philip. »Jos mies rakastaa tyttöä eikä voi ilman häntä elää, se on merkki siitä, että ne kaksi on luonto valinnut toisillensa. Siinä on merkki, jonka Jumala on antanut ja kaikki muu on ihmisten pikkumaisuutta.»

»Te tarkoitatte», sanoi Kate koettaen säilyttää vakavan ilmeen, »te tarkoitatte, että jos nainen kuuluu jollekin, josta hän pitää, ja jos joku kuuluu hänelle, he sen kautta tulevat samanarvoisiksi, eikä mikään muu merkitse mitään. Niinkö?»

»Miksi en?» sanoi Philip.

Se soi kuin musiikki Katen korvissa, mutta hän pudisti vakavasti päätänsä ja sanoi: »Minä olen varma, että te olette väärässä. Totisesti, te olette. Mutta hyödytöntähän on väitellä tästä. Ei ainakaan teidän kanssanne. Minä vain — —»

Rakkauden tuhannet säveleet soivat hänen rinnassansa niin äänekkäästi, ettei hän voinut sanoa enempää ja merkillinen, vastustamaton voima käsitti hänet. Hetken päästä hän pisti jotakin tuleen.

»Mitä se oli?» kysyi Philip.

»Oh, ei mitään», hän vastasi iloisesti.

Sinne katosi äskeinen ranskankielen oppikirja.

XVI.

Philip palasi kotiinsa kapinoiden mielessänsä isänsä kohtaloa vastaan. Koko onnettomuus riippui aivan sattumasta ja sellainen oli mahdollista vain tällä viheliäisellä Man-saarella. Mutta kirottu olkoon seutu, jolla mies ei saanut ottaa rakastamaansa naista omaksensa, jos tuo nainen oli sattunut syntymään hiukan huonommissa oloissa kuin hän. Kirous maalle, jossa miehen täytyi elää kuin roisto, jos tahtoi pelastua joutumasta halveksituksi. Jumalan kiitos, maailma oli avara.

Sinä iltana hän sanoi Nan-tädille: »Täti, miksi minun isäni ei matkustanut täältä tiehensä, kun hän huomasi, että aallot löivät liian korkeina häntä vastaan?»

»Aina hän sitä suunnitteli, mutta häh ei kuitenkaan voinut sitä tehdä», vastasi Nan-täti. »Nainen ei saata, niinkuin mies, pystyttää telttaansa tänään tänne, huomenna tuonne. Me olemme paremminkin kuin kissat, rakkaani, ja kiertelemme tutuissa taloissa, vaikka ne olisivatkin päällemme kaatumaisillansa ja rappiolla. Sinun äitisi ei ollut onnellinen Man-saarella, mutta sittenkään hän ei tahtonut sieltä lähteä. Sinun isäsi ei voinut lähteä ilman häntä ja sitäpaitsi heillä oli lapsi. Hän oli sidottu tänne onnen ja onnettomuuden, elämän ja kuolemankin uhalla. Kun hänet vihittiin vaimoonsa, hän sitoi samalla itsensä kahleihin, jotka olivat kiinnitetyt tähän saareen kuin kallioon.»

»Näin ei suinkaan tapahtuisi, jos toverina olisi Kate», ajatteli Philip. »Mutta oliko täti saanut selville jotakin? Oliko joku kertonut hänelle? Varoittako hän nyt häntä?» Kun he sunnuntai-iltana palasivat kirkosta, puhui täti taas hänen isästänsä.

»Hän oppi kuitenkin vihdoin tajuamaan, että tämä asia ei koskenut vain häntä yksin», hän sanoi. »Tämä tapahtui sinä iltana, jona hän kuoli. Äitisi ei voinut oikein hyvin ja isäsi oli lähettänyt hakemaan minua. Ilta oli pimeä ja myöhäinen ja hakija johti minua näyttäen lyhdyllä tietä pitkin Lewaige Cottagen vuoripolkua. Sinun isäsi voimat olivat aivan lopussa, mutta siitä huolimatta hän tahtoi nousta vuoteesta ylös. Me olimme yksin, hän ja minä, lukuunottamatta sinua, joka nukuit pienessä vuoteessasi akkunan vieressä. Hän meni suoraan sinun vuoteesi luo ja pitäen kiinni verhoista lankesi polvillensa sen viereen. 'Kuule', hän sanoi koettaen kuiskata, vaikk'ei voinut, sillä hänen kurkkunsa korisi. Sinä hengitit katkonaisesti, aivan kuin olisit nyyhkyttänyt unissasi. 'Pikku raukka, hän näkee unta', sanoin minä, 'anna minun kääntää lapsi kyljellensä.' 'Ei, siksi hän nyyhkyttää', sanoi isäsi, 'kun meni suruissansa nukkumaan'.»

»Sen muistan, täti», sanoi Philip. »Luulen, että hän tahtoi sanoa minulle jotakin.»

»'Poikani, lapseni, anna minulle anteeksi, minä olen tehnyt syntiä sinua vastaan', hän sanoi koettaen kurottautua reunan yli voidaksensa suudella sinua otsalle, mutta hänen voimansa olivat lopussa, niin että hänen päänsä hervahti pienille kasvoillesi. Minä muistan, miten sinä pyyhkäisit nenääsi pienellä nyrkilläsi, mutta et herännyt. Sitten autoin hänet vuoteeseen ja lääkepullot pöydällä helisivät, kun hän nojasi siihen kädellänsä. 'On pimeä, aivan pimeä, Nannie', hän sanoi, 'varmaankin joku enkeli tuo minulle valoa', ja minä olin niin yksinkertainen, että luulin hänen tarkoittavan lamppua, joka oli sammumaisillaan pöydällä, ja sytytin kynttilän.»

Koko sen viikon kuvitteli Philip työskennellessänsä, että hänen isänsä henki leijaili hänen ympärillänsä varoittaen häntä rakkauden ja hellyyden sanoin valveillaollessa, huutaen hänelle unessa tuskaisesti ja komentaen: »Käänny takaisin! Sinä kuljet kuilun partaalla.»

Hänen sielunsa nousi kuitenkin kapinaan tällaista seurustelua vastaan menneisyyden ja kuoleman kanssa. Se perustui kokonaan turhamaisuuteen ja pohjalla oli kuitenkin halu saavuttaa kunniaa ja mainetta. Olkoon miehellä voimaa kieltää maailma ja se, mitä maailma voi antaa, silloin hän voi olla uskollinen itsellensä, sydämensä äänelle, kunnian ja rakkautensa vaatimuksille. Hän ei enää miettisi ja punnitsisi. Hän moitti itseänsä tämän horjuvaisuutensa vuoksi. Jos maailma oli Katea vastaan, silloin maailma sai mennä helvettiin.

XVII.

Lauantai-iltana hän oli Peelissä. Oli ihana päivä. Aurinko paistoi, ja lahti oli sininen, tyyni ja välkkyvä. Oli luoteen aika. Satamasta oli vesi paennut, mutta sittenkin se oli täynnä kalastajakaljaaseja riippuvin purjein, ja verkkoja oli ripustettu kuivamaan aina maston huippuihin asti. Parvi lokkeja kalasteli mudasta ja lenteli kirkuen ruskeahkojen purjeitten välitse. Lippu liehui linnan raunioilla, kirkonkellot soivat, ja satamamestarit astelivat laitureilla parhaimmissa sinisissä puvuissansa, joiden kullatut napit välkkyivät.

Linnan pihalle oli kokoontunut kalastajain joukko, joka nousi tuhanteenkuuteensataan. Siellä oli nuottamiehiä, manilaisia, irlantilaisia, englantilaisia, jotka kulkivat edestakaisin joukossa siepaten pieniä juttuja sieltä täältä aivan kuten nuottamiehet kokosivat venheensä pohjaan meren pohjasta pientä kalaa. Joskus sillinpyytäjät huomasivat nämä nuotanvetäjät ja silloin kaikuivat raivokkaat sanat, kuten iskut taistelussa. — »Olettekos kiertänyt tänne Port le Myrreysta asti, Dan?» — »Ajattelin pistäytyä Peelissä tänään.» — »Kunpa vain ei nahkanne pehmiäisi, luulenpa melkein, että se rupeaa tänään punoittamaan.» — »Aiotteko piirrellä minua? Minun tekisi niin mieleni antaa teille ja annankin vielä. Minun tekisi mieleni piirtää Englannin lippu pienennetyssä koossa sun naamaasi.»

Kuvernööri saapui. Hän oli vanhanpuoleinen, rokonarpinen mies, jolla oli kyömynenä ja joka esiintyi mielellänsä suurellisesti. Philip esitteli kalastajat hänelle ja kertoi heidän huolensa. Nuotanvetäjät turmelivat kalanpoikaset ja saattoivat siten koko kalastuksen hunningolle. He vaativat oikeutta saada estää sen saaren luhdissa ja kolmen penikulman päässä rannikosta.

»Laatikaa siis minulle senmukainen ehdotus, herra Christian», sanoi kuvernööri ja kokous loppui riemukkaaseen hurraahuutoon hänen Ylhäisyydellensä. Samalla kun Philip sai niistä osansa, kuului myöskin tyytymätöntä murinaa nuottamiesten joukosta. »En minä luullut, että täällä saarella olisi mies, joka voisi puhua sillä tavalla.» — »Mutta eikö teidän puhemiehenne ole kihnannut istumapaikkaansa yliopistossa?» — »Minä loikkisin kotiini mahdollisimman pian, jos minä olisin teidän sijassanne, Dan.» — »Juo vahvasti vaan, niin saat kyllä mennessäsi pulahtaa ahventen valtakuntaan.»

Philip kiirehti matkaansa rappiollejoutuneitten linnan seinien viertä, kun häntä lähestyi kalastajien lähetystö. »Mitä me olemme teille velkaa, herra Christian?» kysyi heidän johtajansa.

»Ette mitään», vastasi Philip.

»Me kiitämme teitä ja tulevaisuudessa te saatte kuulla vielä meistä.
Nyt me tahdomme kuitenkin puhua teille vähän.»

»Mistä sitten, ukkoseni?» kysyi Philip.

Kun nuori mies voi puhua, niinkuin te, on hänellä suuret lahjat, herra, ja silloin hän kelpaa johonkin. Tämä vanha saari kaipaa kipeästi kykenevää miestä, eikä teidänlaistanne ole nähty sitten kuin teidän isoisänne kuoli. Hyvästi ja kiitoksia paljon — hyvästi!»

Näin sanoen nämä kelpo ukkoset erosivat hänestä lautan portaitten ääressä ja hän riensi torille, jonne oli hevosensa jättänyt. Sitoessaan sitä hän oli nähnyt Caesarin kärryt, joiden edestä hevonen oli riisuttu, tallin luona pihalla. Ne olivat nyt poissa, ja kyselemättä keneltäkään hän irroitti hevosen ja ratsasti Ramseyhin.

Hän kääntyi vanhalle tielle, joka vei kallioitten kautta ja antaessaan hevosensa hölkätä hän hyräili, vihelteli, lauleli ja pieksi piiskallansa pensaita tien vieressä voidakseen olla ajattelematta. Ajettuaan vuoren kukkulalle hän huomasi kärryt edessänsä ja Port Ladyssä hän saavutti ne. Kate ajoi ja Caesar torkkui melkein nukuksissa.

»Teillä on ollut onnen päivä tänään, herra Philip», sanoi Caesar. »Toivoisinpa, että voisin sanoa itsestäni samaa, mutta ihmissydän on kelvoton ja täynnä syntiä ja saastaa. Minä en ole sellainen mies, joka toimitan miehiä kiikkiin juomaveloista ja estän heitä menemästä merille, mutta kyllä ne osaavatkin minun hyvänahkaisuuttani hyväksensä käyttää. En saanut tänään niin pennin pyöreätä, herra, ja kuitenkin minulla on oikeus vaatia heiltä monta komeata kultarahaa. Jos minä olisin samanlainen kuin muut — kuten tuokin Tom Raby, Glen Meaystä. Hän näki Dan-vakoojan tulevan raittiuskokouksesta eilen illalla. 'Oletkos liittynyt seuraan, Dan?' hän kysyy. 'Kyllä, kyllä olen', vastaa Dan. 'Se on oikein hauskaa', sanoi Tom, 'tule sisään, niin saat ryypyn hyvää rommia sen asian kunniaksi.' Ja Dan otti ryypyn lupauksensa kunniaksi ja oli juovuksissa kuin käki linnalla tänä aamuna.»

Philip kuunteli ratsastaessaan, ja puoliksi surullinen puoliksi ilkamoiva ilme leikki hänen kasvoillansa. Hän ajatteli isoisäänsä, vanhaa rauta-Christiania, jolloin tämä tutustui hänen äitinsä isään, kapteeni Billy Ballureen. Siitä ajatus johtui ylimyksellisen hienostuneeseen Nan-tätiin ja taas tähän mahtipontiseen, tekopyhään Katen isään.

Caesar lörpötteli pian itsensä uneen, ja silloin Philip oli kahden tytön kanssa ratsastaen hänen rinnallansa kärryjen vieressä. Aluksi tyttö oli hiljainen, mutta iloinen hymy leikki hänen piirteillänsä.

»Minäkin olin linnassa», hän sanoi näyttäen hyvin ylpeältä.

Aurinko laskeutui heidän takanansa ja heitti heidän tummat varjonsa tielle heidän eteensä; hämärä yhä tummeni, saapui yö, kuu kohosi taivaalle ja tähdet pilkoittivat kirkkaina. Me kuulivat hevosten kavioitten kopseen, pyörien jyrinän, veden loiskeen ja kohinan vasemmalla puolellansa, ja jonkin vesilinnun kirkunan hieman edempää. Syys-yön lempeä sulo valtasi vihdoin Katen, ja hän alkoi iloisesti jutella.

»Minä tunnen kaikki äänet, mitkä kuuluvat metsistä pimeässä. Luuletteko kuun siihen vaikuttavan? Ei, minä suljen silmäni, jos tahdotte. Tahdotteko kokeilla?»

Hän sulki silmänsä ja sanoi: »Kuuletteko tuota — joka rapisee kuin hiljainen sade? Se on kaura, joka pian on kypsää leikattavaksi. Entä sitten tuo — joka kopisee kuin lampaat kulkisivat ohi kadulla? Se on vehnä, joka on pian valmista. Entäs tuo hyss—hyss, hyss? Se on ohra.»

Hän avasi silmänsä: »Enkö teidänkin mielestänne ole kovin taitava?»

Philip tunsi halua kumartua yli rattaitten ja heittää kätensä tytön kaulaan.

»Pitäkää varanne», huusi tyttö iloisesti, »hevosenne taitaa pelätä.»

Philip katsoi hänen kasvojansa, joita paistava kuu valaisi. »Miten iloiselta ja onnelliselta te näytättekään, Kate!» hän sanoi väristen ja pani toisen kätensä kärryjen selkänojalle.

Tytön silmäluomet värähtelivät, huulet nytkähtävät ja hän vastasi iloisesti: »Miksi en sitten näyttäisi? Ettekö te ole onnellinen? Teidänhän kuitenkin pitäisi olla. Eikö ole ihanaa niin erinomaisesti menestyä? Siitä seuraa niin paljon uutta — uutta nähtävää, pääsee seurustelemaan uusiin perheisiin, saa uusia huveja, uusia ystäviä — —»

Tytön ilakoiva ääni loppui viimeisessä sanassa pakotettuun naurahdukseen, ja Philip vastasi epävarmalla äänellä: »Niin saattaa tapahtua jossain suuremmissa oloissa, Kate, mutta niin ei käy tällä meidän pienellä saarellamme. Kulku täällä eteenpäin on samaa kuin kiipeäisi Rushen linnan, torniin, ja joku lukitsee ovet jäljessä, kunnes on päässyt portaan yläpäähän. Jokaisessa kerroksessa huone on yhä pienempi ja ylimmässä kerroksessa on tuskin tilaa yksin seistä. Jos sitten tahtoo sieltä alas päästä, ei ole kuin yksi ainoa tie: heittäytyä päistikkaa kivikkoon.»

Tyttö katsahti häneen pelästynein silmin ja Philipin silmät olivat revähtäneet auki ja ilmaisivat vakavaa huolta. He ajoivat Kirk Michaelin kautta ohi sen talon, jossa tuomari makasi sairaana ja molemmat pidättivät hevosiansa. Hopeapajut puutarhassa heiluttivat vetreitä oksiansa hiljaisessa iltatuulessa ja tuulimylly sen takana seisoi kuutamossa siivet levällänsä kuin jättiläisyökkö. Hevosten mustat varjot kulkivat heidän rinnallansa.

»Onko teillä ikävä tänä iltana, Philip?»

»Minusta tuntuu…»

»Miltä teistä tuntuu?»

»Minusta tuntuu kuin kuolleet ja elävät, elävät ja kuolleet — oi, Kate,
Kate, minä en voi sanoa, mitä minä tunnen.»

Tyttö asetti hyväillen kätensä hänen kädelleen. »Älkää surko, ystäväni», hän sanoi lämpimästi, »minä tahdon olla teidän rinnallanne. Teidän ei tarvitse olla yksin.»

XVIII.

Tällä hetkellä oli keskipäivä kuuman vyöhykkeen valtameriltä, ja taivaan rannalle kiertyi veripunaisia pilviä ja kuumuuden tukahduttavat höyryt täyttivät ilman. Keinuen ankarassa aallokossa höyrylaiva puhkutti hitaasti eteenpäin, ja tuuli oli kuuma, kuin se olisi puhaltanut suoraan hehkuvan sulattamon suusta. Kannen alla makasi eräs mies, ja häntä ympäröivä ilma oli kuumeen ja siteitten saastuttama ja tuntui ellottavalta sitä hengittää. Koneen jyskytyksen ja peräsinketjun raminan seasta hän kuuli askeleita, jotka kulkivat hänen ovensa ohi, ja hän huudahti heikolla äänellä, joka kaikui kuitenkin iloiselta, melkeinpä vallattomalta, vaikka puhuja olikin sairas koti-ikävästä:

»Kuinka monta päivää vielä kestää, ennenkuin pääsemme kotiin, koneenkäyttäjä?»

»Tuskinpa enää enempää kuin kaksikymmentä.»

»Lisätkää höyryä, veikkoset, lisätkää höyryä. Jos minä voisin auttaa teitä siellä alhaalla, niin laskisimme kuin hullut.»

Laivan keinuessa veden vehreä väri ja taivaan punainen hohto välähtelivät vuorottain sisään pienestä akkunasta valaisten kuin takkatuli ruumishuonetta.

»Pyytäkääpä poikia, eivätkö ne tahtoisi nostaa minua kannelle, hyvä herra — tekisi mieli saada hieman raitista ilmaa.»

Merimiehet tulivat ja kantoivat hänet ylös. »Sellaisen pojan hyväksi tekee vaikka mitä», sanoivat he.

Päivän hohtava terä paistoi kohtisuoraan heidän päänsä päältä raukaisten heidän jäseniänsä, eikä missään ollut suojaa sen säteiltä, sillä varjot olivat heidän jalkainsa alla.

»Levittäkää purjeet, pojat, ja antakaa laivan kiitää. Minä tahtoisin itse kiivetä mastoon ja tähystellä sieltä kuin kalalokki, mutta minä olen vain kuin vanha papukaija, joka on kahlehdittu keppiin.»

He jättivät hänet ja hän tuijotteli yli veden pinnan, jossa auder väreili kuin hienoinen huntu. Värisevä auder näytti pienentävän ympyrän joka hetki, mutta siitä huolimatta maailma tuntui mahdottoman suurelta. Hän katseli yli kaiken näkyväisen; hän kuunteli jotakin aivan muuta kuin veden kohinaa ja loiskintaa; hän uneksi, uneksi lakkaamatta. Merkillisiä näkyjä ilmestyi hänelle keveissä poutapilvissä, jotka leijailivat hänen päänsä päällä. Kotiin! Sen ihanat äänet kuiskailivat hänen korvissansa, sen tutut kasvot ilmestyivät hänen silmiinsä. Mutta kuumat tuulet yltyivät ja tanssien viheltelivät hänen ympärillänsä; ilma, meri, taivas, koko maailma, ääretön avaruus tuntui leimuavan tulenliekeissä. Hänen silmänsä vääntyivät niin että mustuaiset katosivat luomien alle. Hän oli tukehtua ja menetti tajuntansa.

»Kantakaa hänet alas, poikaparka! Hän on saanut sydämeensä toivon, että hän saa nähdä kotinsa vielä kerran. Sitä hän ei kuitenkaan enää saa.»

Kun he olivat kantaneet häntä portaita puoliväliin, hän avasi silmänsä epätoivoissaan. Oliko Jumalan tarkoitus sittenkin, että hänen tuli kuolla?

XIX.

Katesta rupesi tuntumaan siltä, että Philip luisui kauemmas hänestä. Philip rakasti häntä, siitä hän oli varma, mutta jokin kiskoi heitä erilleen. Hänen suurin vihollisensa oli Philipin suuri menestys. Se oli nyt varmaa ja joutuisaa. Hän tahtoi iloita siitä; hän koetti tuntea itsensä tyytyväiseksi ja onnelliseksi, vieläpä ylpeäksikin. Mutta se oli mahdotonta. Se oli häpeällistä, se oli alhaista, mutta hän ei voinut auttaa sitä — hän kärsi jokaisesta askeleesta, joka vei Philipiä eteenpäin.

Sama maailma, joka vei Philipiä ylöspäin, vei häntä myöskin pois hänestä. Hän jäi alas siihen, missä oli. Itserakasta olisi hänen ollut kohottaa katseensa niin ylös. Mielikuvituksissaan hän näki Philipin aivan toisenlaisissa oloissa kuin ne, joihin hän oli tottunut, hienoissa saleissa sivistyneitten naisten seurassa, jotka olivat kauniita, hienostuneita ja viisaita ja osasivat keskustella monista asioista, joista hänellä ei ollut aavistustakaan. Sitten hän tarkasteli itseänsä ja suuttui katsellessaan käsiänsä, jotka olivat kovettuneet maantyöstä, ajatellessaan isäänsä hän häpesi niitä karkeita ja tahraisia vaatteita, joita tämä käytti myllyssä, ja kun koti kapakkahuoneineen johtui mieleen, hän punastui hiusmartoa myöten.

Oli pikkumaista ja kurjaa ajatella noin, sen hän tiesi, ja hän värisi ajatellessaan, että hän oli luonteeltaan alhaisempi kuin ikinä oli luullut. Jospa hän voisi tehdä jotakin, joka tasoittaisi yhä avartuvaa kuilua, kun Philip yhä edistyi; jos hän voisi edes hiukan kohota, hän tyytyisi kulkemaan jäljessä, antaisi hänen mennä ensin, näkisi mielellänsä hänen käyvän hänen ja kaikkien muiden edellä, kunhan vain voisi pitää hänet näkyvissänsä ja saavutettavissansa. Mutta hän ei voinut tehdä mitään, vain kapinoida niitä kahleita vastaan, joihin totutut tavat asettivat naisen, tai koettaa selviytyä naiskainouden okaisista viidakoista.

Elonkorjuu oli alkanut; puolet Glenmooarin viljoista oli jo korjattu, kolmas osa oli kuhilailla, ja silloin oli sadepäivä lopettanut kaiken työn pelloilla. Tänä vetisenä päivänä oli Caesar myllyn rukoushuoneessa penkkien ja pöytien seassa. Alhaalla jyrisivät kivet, vesi kohisi ja loiskutti ulkona myllyn rattaassa ja jyvät ratissa sihisivät yläpuolella. Caesar punoi olkinuoraa kattoa varten, ja Kate pyörittäen kelaa kulki takaperin hänen edellänsä, ja puolet hänen naapureistansa olivat työntyneet sisään päästäksensä suojaan sateelta.

»Minä ajattelin pistäytyä tänne sisään kertomaan uutisia», virkkoi
Kelly, postinkantaja.

»Mitä uutisia, Kelly?» kysyi Caesar.

»Vanha tuomari on kuolemaisillansa», tiesi Kelly.

»Älkäähän mitään!» huudahti joku.

»Totta se on, kymmentä vaille kahdeksan tänä aamuna hän oli kuolemaisillaan», kertoi postinkantaja.

»Onpa mies tainnut juoda hieman liiaksi», sanoi lukkari John.

»Viini on käärme ja väkevät juomat pettävät», huokasi Caesar.

»Kenestä me nyt saamme tuomarin, herra Niplightly?» virkahti Jonaique.

»Hm!» yskähti konstaapeli ottaen kypärän päästänsä, »se on vakava asia, herra Jelly. Sitä kannattaa ajatella — sitä kannattaa ajatella.»

»Loruja! Eihän ole olemassa kuin yksi ainoa, joka kelpaa siihen», päätti Caesar.

»Ehkäpä ei — ehkäpä ei», myönteli konstaapeli.

»Tarkoitatteko nuorta Ballawhainea, herra Cregeen?» kysäsi postinkantaja.

»Tarkoitanko minä hölynpölyä!» sävähti Caesar.

»No, hänen isänsä on hyvissä kirjoissa kuvernöörin kanssa ja seurustelee alati siellä, olen kuullut», sanoi Kelly, »ja Ross on sitä — ja Ross on tätä — —»

»Kyllä koira aina häntäänsä kehuu», hymähti Caesar

»Minä en tahdo väittää, että hän olisi niin erittäin sopiva — hän on myönyt itsensä perkeleelle, on kyllä totta — — »

»Ei, eikä ole myönyt», kuohahti Caesar, »perkele saa sellaisia ostamatta.»

»Mutta kaikissa tapauksissa hänen nimensä on Christian, ja Christianit ovat olleet tuomareita ammoisista — —»

»Onko hän sitten ainoa Christian, häh?» huudahti Caesar. »Jatka Kate, anna pyöriä.»

»Philip herraako te sitten tarkoitatte? No, herra Philipiä vastaan minulla ei ole mitään», myönteli postinkantaja.

»Ei olisi myöskään terveellistä ruveta puhumaan pahaa hänestä tässä talossa», neuvoi Caesar.

»Siinä on oikea herrasmies eikä ole ollenkaan ylpeä», kehui postinkantaja. »Niin verrattoman ystävällinen ja suora köyhillekin, eikä pöyhistele millään tavalla. Minulla ei ole mitään häntä vastaan. Ei. Mutta on kai hän vähän liian nuori kihlakunnan tuomariksi, eikös ole? Hieman keltanokka, kuten sanotaan, vai?»

»Vanhempi hän ainakin on kuin nuori Ballawhaine», sanoi John-lukkari.

»No, tehkää hänestä sitten tuomari. Minä en asetu vastaan», viisasteli
Kelly.

»Jatka, tyttö. Tarvitseeko kela voidetta? Työnnä olkea sen kurkkuun, työnnä olkea», puheli Caesar.

»Hänen isänsä olisi pitänyt olla tuoman ennen häntä», sanoi John lukkari. »Hänestä olisi tullutkin tuomari, ellei olisi häväissyt itseänsä menemällä naimisiin sen naisen kanssa. Se nainen on nyt kuollut ja mikä on sitten luonnollisempaa — —»

Nuoran punonta lakkasi, ja Katen ääni kaikui kovana ja järkkymättömänä nuoran toisesta päästä: »Hänen äitinsä kuolema on hänelle eduksi, niinkö?»

»Hänen äitinsä oli kaikissa tapauksissa esteenä isälle», virkahti lukkari.

»Siitä seuraa», sanoi Kate, »että hän saa kiittää Jumalaa siitä, että hänen äitinsä on kuollut!»

»Tuo tyttö näkyy olevan lääkärin tarpeessa», murisi Jonaique.

»Mies ei nyt kuitenkaan voinut kohottaa sitä naista luoksensa», alkoi lukkari. »Niin käy aina — —»

»Niin juuri», huusi Kate katkeran ivan äänellä.

»Tietenkään minä en väitä, että se oli yksistään naisen syy — —»

»Älkää puolustako häntä», sanoi Kate. »Hän on nyt kuollut ja kuopattu, ja kun niin on, voi hänen poikansa päästä tuomariksi.»

»Niin voikin!» huudahti Caesar, »eikä vain toisen luokan tuomariksi, vaan hänestä tulee aikansa ensimmäinen, ja anna kelan pyöriä!»

Kate nauroi äänekkäästi ja huusi: »Miksi te pysähdytte, kun teillä kerran on valta? Ensin tuomari Christian ja sitten jalosukuinen Philip Christian, ja sitten lordi Christian, ja sitten — —. Mutta te puhutte pötyä koko lörppöjoukko. Ei ole kuitenkaan ajateltukaan tehdä Philip Christianista tuomaria, ei ole toivoa eikä tilaisuutta, ja minä olen siitä varma, ettei hän ikinä pääse.»

Näin sanoen hän heitti kelan lattialle ja hyökkäsi ulos myllystä hillittömästi itkien.

Tohtori Clucas on verrattoman etevä naisten ja tyttöjen taudeissa», tiesi Jonaique.

»Siinä on Ross taas, näkeehän sen», mutisi Caesar.

»Ja hän saa kyllä vielä tytön», päätteli postinkantaja.

»Ennemmin tahtoisin nähdä hänet kuolleena», kuohahti Caesar. »Hänen kanssaan tyttörukka syöksyisi helvetin kuiluun, sielunvihollisen kitaan.»

Että hän, joka rakasti hulluuteen asti Philipiä, ensimmäisenä koetti alentaa ja häväistä häntä, johtui siitä, että tyttö rakasti häntä ja oli menettää järkensä huomatessaan, millainen hänen asemansa oli. Tämä ei johtunut yksistään siitä, että Philipin menestys erotti heidät, eikä siitäkään, että elämän vaatimukset, sen tavat ja tottumukset ja ihmisten mielipiteet asettivat kokonaisen maailman heidän välillensä. Tämä järkyttävä ja surullinen tytön elämässä ei ollut vain tilapäinen ilmiö. Se johtui syvemmistä ja vanhemmista syistä, jotka ovat samat tänäpäivänä kuin eilenkin ja tulevat pysymään samoina huomennakin. Se alkoi Edenin yrttitarhassa ja kestää niin kauan, kuin on maailmassa yhtään naista — se oli naisen luonnollinen alemmuus miehen rinnalla.

Hänellä oli samat intohimot kuin Philipilläkin ja sama rakkaus hallitsi häntä. Mutta hän ei ollut vapaa. Philip yksin oli vapaa. Hänen tuli odottaa Philipin sanaa, mukautua hänen tahtoonsa. Hän näki Philipin liukuvan luotansa, mutta hän ei saanut ojentaa kättänsäkään pidättääksensä häntä ennenkuin hän olisi mennyt. Hän ei voinut puhua ensin, hän ei voinut sanoa: »Minä rakastan sinua, jää minun luokseni!» Hän oli nainen, ei mitään muuta kuin nainen. Kuinka onnetonta onkaan olla nainen! Kuinka julmaa!

Mutta, voi, mikä ihana, suloinen ajatus! Se hiipi hiljaa hänen sydämeensä, kun hurja epätoivo oli hänet tappamaisillansa. Miten ihanaa olikaan olla nainen kaikesta huolimatta! Miten verrattoman rakasta ja rakastettavaa! Mikä suunnaton voima siinä olikaan! Olla orja ja samalla hallita kuninkaitakin, oli enemmän kuin olla itse kuningas. Siinä oli naisen paikka. Siihen taivas itse oli hänet asettanut ja siinä hän oli ollut maailman alusta tähän päivään asti. Millaiset aseet se olikaan hänelle antanut! Kauneuden! Sulon! Rakkauden! Oi, mikä riemu! Olla heikko ja kuitenkin voittaa voimakkaat! Olla tyhjää elämän taistelussa ja kuitenkin voittaa maailma!

Kate vannoi itsellensä, että tulipa mitä tahansa, Philip ei koskaan jättäisi häntä.

XX.

Sinä päivänä, jolloin viljan korjuu lopetetaan, on Man-saaren maanviljelijöillä tapana tarjota illalliset työväellensä ja niille naapureille, jotka olivat auttaneet häntä. Ne ovat jonkinlaiset talkoopidot ja näitä illallisia, joiden kuluessa noudatetaan monia yksinkertaisia ja kauniita juhlamenoja, nimitetään nimellä Melliah. Sinne kutsutaan seurakunnan kirkkoherra ja jos perheellä on joku ylempään luokkaan kuuluva kansanomainen tuttava, pyydetään hänetkin vieraaksi. Caesarin Melliah-juhla sattui noin viikon päästä myllykohtauksen jälkeen, ja osaksi rangaistaksensa Katea, osaksi myös saadakseen itselleen kunniaa, Caesar kutsui Philipin vieraaksensa.

»Hän varmaankin tulee», riemuitsi Kate salaa sydämessänsä, »minä olen aivan varma, että hän tulee», ja mielessään tämä varmuus hän riensi juhlapäivänä omaan huoneeseensa pukeutumaan. Hänen tuli voittaa Philip tänä päivänä tai menettää hänet iäksi. Tämä päivä tulisi asettamaan hänet koetukselle — hän tiesi sen. Hän taistelisi elämänsä puolesta ja voittaisi tai menettäisi kaiken. Tässä lopullisessa taistelussa olisi toisella puolen kaikki totunnaiset ennakkoluulot, ihmisten käsitys, että Jumala oli alunpitäen pannut naisen alistettuun asemaan, ja tämä käsitys oli piintynyt kahlehtivaksi tavaksi, ja toisella vain köyhä tyttöparka.

Hän alkoi itkeä, mutta taisteli masennustansa vastaan ja pyyhki pois kyyneleet loistavista silmistänsä. Mitä itkettävää tässä oli? Tahtoihan Philip rakastaa häntä, ja hänen pitäisi, hänen täytyisi.

Päivä oli ihana eikä kello ollut vielä kahta. Nancy oli puhdistanut kaikki päivällisen jälkeen, uuni kiilsi, kengät ja saappaat oli järjestetty riviin hyllylle, vanhat hatut olivat kuin päät huutokaupan portilla, rivissä keittiön seinällä, matto oli lieden edessä, turvetta oli pantu uuniin, kattila kihisi haahloissansa ja koko talo oli uinahtanut ruokalevolle.

Katen akkunasta oli näköala hedelmätarhan ja pihan yli vuoren solaan. Hän näki, miten ohrakuhilaat lisääntyivät katoksessa. Vuorensolasta kulkevaa tietä lähestyi lyhdekuorma, jossa ajaja istui monta jalkaa hevosta korkeammalla. Se oli melkein piilossa ja näytti pieneltä kuin muurahainen jättiläiskuorman alla. Pitkän niityn takana hän näki Piispan sillan ja pellolla lentelivät lyhteet iloisten ihmisten heitellessä, ja omituiset varjot vilahtelivat kellertävällä maalla.

Kun hän heitti yltään tummansinisen pukunsa peseytyäksensä, hänen käsivartensa, olkapäänsä ja kaulansa olivat paljaat. Hän näki vilahdukselta kuvansa peilissä ja nauroi ihastuksesta. Vuosien kuluessa hänen vartalonsa oli tullut täyteläiseksi ja uhkuvaksi. Hän oli kaunis ja tiesi sen. Philip tiesi sen myöskin, mutta tänä päivänä hän oppisi tajuamaan sen paremmin kuin koskaan ennen. Hän heitti pyöreät käsivartensa ristiin täyteläiselle rinnallensa ja alkoi kävellä edestakaisin pienessä huoneessa lammasnahkaisia mattoja myöten, viettävän turvekaton alla, säteillen iloa ja onnea, jota terveys ja kauneus nuoressa mielessä synnyttävät. Sitten hän alkoi pukeutua.

Muutamasta laatikosta hän otti esille kaksi paria sukkia, toiset mustat, toiset punaiset ja punnitsi vakaasti molempien etuja — kummatko ottaisi? Punaiset voittivat ja sitten tuli kenkien vuoro. Hänellä oli uuden uutukaiset kengät, joissa oli lukemattomia nappeja, kärjet kiiltävät ja varret hienot kuin säämiskäkäsineissä. Hän koetti niitä, taivutti eteen ja taaksepäin, mutta hylkäsi ne huoaten ja valitsi yksinkertaiset matalat kengät, jotka sidottiin nauhalla jalkapöydän yli.

Tukka oli vieläkin tärkeämpi. Sen vallattomia kiehkuroita hän ei koskaan ollut saanut asettumaan mielensä mukaan. Hän koetti laittaa niitä sykkyrälle, mutta päälaelle asetettuna se näytti hassulta ja nuttura niskassa oli kömpelö. Hän koetti saada sen pitkiksi aalloiksi korvallisille. Se oli mahdotonta. Hän kampasi mustat hiuksensa taakse luonnolliseen asentoon ja silloin lyhemmät laskeutuivat vallattomina kiharoina otsalle, korvallisille ja valkealle kaulalle ja ne heiluivat ja leikkivät kuin pienet kissanpoikaset. Hän nauroi ja oli tyytyväinen.

Seinäkomerosta, jonka edessä oli renkaista nuorassa juokseva verho, hän otti puseronsa. Se oli ruusunpunainen, yläosasta väljä, niin että muodostui aivan kuin punertavat kukkulat rannan hietikolla. Väljät hihat olivat ranteesta ihomyötäiset. Kun hän pani sen päällensä heijasti siitä hänen kasvoillensa omituinen valo aivan kuin ilta-auringon punertava hohto ja hänen silmänsä säteilivät ilosta.

Hame oli ohutta pumpulikangasta, jossa oli vaaleanpunaisia kukkia, pumpulinen nauhavyö oli puseron värinen, ja sitten tuli kaikista tärkein kysymys, mitä panna kaulaan. Se oli pyöreä, täyteläinen ja sulava, aivan kuin torni. Hän olisi tahtonut jättää sen paljaaksi, mutta ei uskaltanut. Muutamasta peilin laatikosta hän otti esille helminauhan. Tämä lahja oli tullut Kimberleystä, ja hetken hän käänteli sitä sormissaan, mutta sitten se sai solahtaa takaisin laatikkoon. Sen sijaan valittiin vesiraitainen silkkihuivi. Sen hän sitoi merimiessolmulle, jättäen päät heilumaan ja selkään se muodosti vapaasti riippuvan kolmion.

Kaikkein viimeiseksi hän otti eräästä laatikosta esille leveälaitaisen olkihatun, jossa oli tuuhea strutsin sulka ja hopeanharmaa nauha ja muuten se oli kuin simpukan kuori. Hän katseli sitä hetkisen, puhalteli sulkaan, silitteli nauhaa, nosti sen korkealle päänsä päälle, piti sitä hieman kallellansa ja painoi sen vihdoin varovasti mustalle tukallensa. Hän asteli takaperin katsellen peiliin, mutta riuhtaisi sen irti ja heitti huoaten sänkyyn.

Sen sijaan hän otti jokapäiväisen hilkkansa, joka oli pudonnut lattialle kaapin viereen. Sekin oli vaaleanpunainen, ja siinä oli kauniita pieniä kuvioita. Kun hän oli asettanut sen mustille kiharoillensa, jättäen nauhat riippumaan rinnoillensa, hän ei voinut olla ääneen nauramatta.

Tällä tavalla valmistuttuaan, hän oli puettu aivan, kuten muinakin päivinä, lukuunottamatta sunnuntaita, olipahan vain joustavampi ja muoto oli hiukan muuttunut. Hilkka sopi hänelle kuitenkin parhaiten ja hän alkoi leikkiä sillä. Se sopikin mainiosti leikkikaluksi. Sitä saattoi käännellä ja väännellä mielensä mukaan. Se ihan osasi puhua, sanoi mitä pani sanomaan. Hän veti sen pitkälle hiipsukalle tai painoi silmillensä, kuten tytöt usein tekevät suojelluksensa kasvojansa auringon säteiltä. Hän veti sen alas, niin että se melkein ulottui nenään, jättäen kuitenkin aukon tummille vilkkaille silmille, jotka välähtelivät pitkien ripsien välistä. Hän sitoi nauhat leukansa alle, työnsi hilkan niskaansa, kuten tytöt, kun he tahtovat tuuletella itseänsä, jättäen hiuksensa paljaiksi ja silloin hänen huulensa vallattomasti liikahtelivat ja hänen päätänsä näytti ympäröivän ihastuttava sädekehä. Hän otti hilkan irti, sitoi sen nauhoista käsivarteensa, heilutellen sitä kuin koria. Sitten hän taivutti sen viuhkaksi ja löyhytteli sillä käyden edestakaisin huoneessa, jolloin lattiapalkit narahtelivat hänen jalkaansa alla, hänen silitetty hameensa kahisi ja hän itse nauroi ajatellen sitä ihmeellistä ja outoa, mikä oli tulossa.

Sitten hän kiisi varmoin, joustavin askelin alakertaan ja koko hänen nuori olentonsa hehkui elämänhalua ja terveyttä.

Ovella, »takapihaan» hän kohtasi Nancy Joen, joka tuli pesutuvasta.

»Herra hyvästi siunatkoon», huudahti Nancy. »Koskaan maailmassa en minä ole toivonut, että olisin mies, ennenkuin tänä päivänä.»

Kate syleili ja suuteli häntä ja kiisi sitten talkoopellolle.

XXI.

Philip oli Douglasiin saanut kuvernöörinvirastosta seuraavan kirjelmän:

»Hänen Ylhäisyytensä toivoo, ettei herra Philip Christian lähtisi saarelta lähimmässä tulevaisuudessa, ilmaisematta Hänen Ylhäisyydellensä oleskelupaikkaansa.»

Tämä uutinen oli sangen yksinkertainen. Se ei sanonut paljon, ei tarkoittanut eikä luvannut mitään, mutta siitä huolimatta se kiihoitti tavattomasti Philipin mieltä. Rauhoittaaksensa levottomuuttaan hän lähti ulos kävelemään. Matkailijakausi oli lopussa ja »Ben-my-Chree» oli lähdössä satamasta. Sanomalehtipojat juoksivat laiturilla, pujotellen ihmisjoukossa myymässä Man-saaren iltalehteä, huutaen: »Tuomarin sairaus — tärkeitä uutisia.»

Philipin tukka tuntui nousevan pystyyn. Hän asetti yhteen nämä kaksi asiaa. Päästäksensä vapaaksi tästä ennenaikaisesta tulevaisuuden suunnittelusta, hän kääntyi palataksensa asunnollensa, katseli kaikkia, mitä kohtasi matkallansa meluisilla kaduilla, puhutteli kaikkia, jotka tunsi, mutta ei kuullut eikä nähnyt oikeastaan mitään. Elämän peto oli iskenyt terävät kyntensä häneen.

Päästyään huoneeseensa, hän otti taskustansa paketin, jonka Nan-täti oli pistänyt hänen käteensä, kun hän lähti Ramseystä. Siinä oli kimppu hänen isänsä vanhoja kirjeitä hänen »serkku-siskollensa», jotka hän oli lähettänyt Lontoosta niinä aikoina, jolloin hän lueskeli lakia ja elämä oli hänen edessänsä kuin sarastava päivä. »Muste on nyt keltaista», sanoi Nan-täti, »mutta se oli mustaa silloin, ja se käsi, joka on ne kirjoittanut, on nyt kylmä. Mutta niissä sykkii vielä elämä veripunaisena. Lue ne, Philip.» sanoi hän merkitsevästi katsahtaen ja silloin Philip tiesi, että hän oli kuullut jotakin Sulbystä.

Philip luki isänsä kirjeitä myöhään yöhön ja tutki tarkasti jok'ainoan rivin. Ne olivat kirkkaat kuin auringon paiste, vapaat kuin vuoriston tuuli, vilkkaat, leikilliset ja vakuuttavat ja kieli oli kuvarikasta. Ne olivat itsetietoiset ja kertoivat ylpeistä tulevaisuustoiveista, joita syntyy jokaisen lahjakkaan nuorukaisen sielussa. Juuri tuo itsetietoisuus valloitti Philipin. Hän nautti siitä täysin siemauksin aivan kuin nuori varsa raikkaasta tuulesta. Tästä ei suinkaan voi häntä moittia. Ne pilvilinnat, joita hänen isänsä silloin oli rakentanut, saivat nyt varman pohjan; mutta hänen poikansa rakenteli tänä yönä mielikuvituksissaan pilvilinnoja, joiden rinnalla hänen isänsä muinaiset pilvilinnat olivat viheliäisiä hökkeleitä. Philip ahmi nämä kirjeet. Oli aivan kuin hän olisi itse ne kirjoittanut ollessansa jossain toisellaisessa olotilassa. Hänen kuvernöörinvirastosta saamansa ilmoitus oli hänen oikealla puolellansa pöydällä ja silloin tällöin hän asetti avoimen kätensä sille, istuessaan siinä lampun ääressä, joka oli hänen vasemmallansa ja luki edelleen:

… »Eilen illalla kuulin vanhan Broomin puhuvan ylähuoneessa ja tänään olin päivällisellä hänen kanssaan Tableyn luona. Häntä pidetään erinomaisena puhujana ja keskustelutaidon kuninkaana. Hänen puheensa juoksee kuin virta ja keskustelu käy yhtä helposti. Siinä ei ole vakuuttavaisuutta, ei mitään suoruutta, ei mitään lupauksia. Minua kohtaan hän oli kuitenkin erittäin huomaavainen ja kuultuaan, että minun isäni oli tuomari hän kertoi minulle, mitä merkitsee sana 'tuomari' ja kysyi minulta sitten, tiesinkö minä, mitä tarkoitetaan nimellä 'House of Keys' ja selitti, että se johtuu irlantilaisesta tavasta, jonka mukaan suljettiin ne arkut, joissa arkistoa säilytettiin kahdellakymmenelläneljällä avaimella, ja jokainen valtaherra sai niistä yhden. — Kun hän oli lähtenyt, kysyi Tabley, eikö hän ollut merkillisin henkilö, mitä oli olemassa, sillä hän tietää kaikki, ja minä sanoin: »tietää kai lukuunottamatta muutamia seikkoja, joista minä hieman tiedän, mutta joista hän ei tiedä mitään»… Kynäni juoksee, juoksee. Mutta, Nannie, minun pikkuinen Nannieni, jos tuo on sitä, mikä Lontoossa antaa nimen 'suuri mies', silloin kohoaminen minulle on helppoa kuin tanssi.»

… »Niin, sinä tahdot tietää, missä minä asun — linnassa vaiko ullakkokamarissa! Kuvittele sitten tiilistä Oikeuspalatsia ja sen toista kerrosta. Goldsmith kirjoitti »Wakefieldin maapapin» kolmannessa kerroksessa, mutta niin korkealle minä en ole vielä ehtinyt. Hän asui juuri minun huoneeni yläpuolella. Olen näkevinäni hänen kulkevan oveni ohi tuossa omituisessa luumunvärisessä takissaan. Ja kun iltaisin istun täällä, ajattelen häntä — muistan hänen äkillisen pelkonsa, kuolettavan yksinäisyytensä ja silloin silmistäni katoavat linnat ja töllit. Eteeni ilmestyvät hänen oppilaansa, sieltä tunkeutuu voimallinen Burke ihmisjoukon läpi, Raynolds tulee kuulotorvineen ja Iso Sam räpyttelevine silmineen, ja lopuksi näen hänen tuntemattoman hautansa kirkon seinämällä, Jumala yksin tietää missä. Oliver parka! Sanotaan, että rakkaustarina oli hänenkin loppunsa syynä. Nyt hän on vapautunut siitä, ei ole enää velkoja, ei enää pilkkaa eikä vaivaa: valo on sammunut — kaikki on nyt pimeää.»

… »Mitenkä pikku Nannieni jaksaa? Vieläkö hän hoitaa sairaita koiria ja eksyneitä kissoja? Ja kuinka jaksaa Pastori Lokki, jonka siipi on taittunut ja vieläkö se ruikuttaa niinkuin pastori Kissack messupaidassansa? Minä olin Westminster Hallissa eilen. Esillä oli suuri Mitchellin Parlamentinjäsenen juttu. Tämä mies oli väärentänyt isänsä testamentin. Stevens puolusti häntä — huonosti, huonosti, huonosti, osoittaen vain sangen suurta yksinkertaisuutta, koettaessaan lasketella sutkauksia. Mutta Denmanin syytöspuhe — oh, se oli toista se! Se oli kerrassaan ihmeellinen, niin älykäs, niin terävä! Minulla oli paikka parvekkeella. Tämä suuri vanha sali tarjosi suurenmoisen näyn — suuri ihmisjoukko, heidän ylöspäin kurkistelevat kasvonsa, tuomarit, virkamiehet ja sitten akkunat, kuvapatsaat, ja vanhat historialliset muistot loivat eloa jokaiseen kiveen ja vuoliaiseen — oi, Nan, Nan, kuule, mitä sanon sinulle! Jos saan elää, niin minä vielä kerran istun tässä salissa tuomarin penkillä — se on suurin toiveeni ja siihen vannaankin Jumala minua auttaa!»

Kun Philip lopetti isänsä kirjeet, hän oli kohonnut korkeuksiin ja Kate-parka oli jäänyt kauaksi alas, josta tyttö ei voinut nähdä eikä saavuttaa häntä. Tähän asti hänen kunnianhimonsa ei ollut ollut muuta kuin hänen isänsä toiveitten varjo, mutta nyt hänellä oli omat pyrkimykset, oma sykähyttävä todellisuus edessään.

XXII.

Seuraavana päivänä tuli Caesarin kirje, jossa hän kutsui talkoisiin ja silloin hän ajatteli Katea hellemmin. Tyttö kärsisi, itkisikin — ja hänen oma sydämensä vuotaisi verta nähdessänsä sitä. Mutta pitäisikö hänen muutamien kyynelten vuoksi unohtaa oman elämänsä päämäärä? Jospa toki Pete eläisi! Jospa häntä voitaisiin odottaa kotiin! Hänen korviansa kuumoitti ja hän häpesi, kun hän muisti ajan — äsken kuluneen ajan — jolloin hänen sydämensä salainen rukous oli ollut aivan toisenlainen. Niin helppoa oli nyt halveksia itseänsä sellaisten alhaisten ajatusten vuoksi.

Philip päätti mennä talkoihin. Se antaisi hänelle tilaisuuden, jota hän niin toivoi, saada lopettaa kokonaan tämän ystävyyden. Enempää kuin ystävyyttä siinä ei ollut milloinkaan ollut, lukuunottamatta salaisia tunteita, mutta niitähän ei voinut ottaa lukuun. Hän tiesi, että hän petti itseänsä; hänelle tuli ilkeä, levoton tunne, että hän menetteli alhaisesti, ja hän tunsi sydämessään rakkauden tuskaa joka kerta, kun Katen kasvot kohosivat hänen eteensä.

Talkoopäivänä hän lähti liikkeelle sangen aikaisin, kääntyen kulkemaan St. Johnin tietä voidakseen Kirk Michaelissa kysyä, kuinka vanha tuomari jaksoi. Tämän korkean virkamiehen talo oli sangen surkeassa tilassa. Portissa oli etulukko ja hänen täytyi kiivetä yli; hopeapajut suhisivat hänen päänsä päällä hänen kulkiessansa käytävää ja varisseet lehdet tarttuivat hänen jalkoihinsa. Päästyänsä lukitulle ovelle hän soitti ja ennenkuin hän ehti vetää sen auki, ilmestyi vanhan naisen likainen pää muutamaan pieneen sivuikkunaan.

»Voi hyvä herra, kauheata elämää täällä pidetään», hän kuiskasi.
»Tuomari on tullut juomahulluksi ja tuo kelvoton vuokraaja Billiam
Cowley on täällä ja antaa hänelle niin paljon kuin hän tahtoo ja ajaa
kaikki muut ihmiset tiehensä.»

»Saanko minä puhua hänen kanssaan?» kysyi Philip.

»Billiaminko kanssa? Se nyt ei teitä ilahduta. Tuo lurjus kohtelisi teitä hävyttömästi, ja tuomari itse ei kykene mihinkään. Hän istuu vain viinapullo edessänsä ja juo ja juo, syömättä Jumalan jyvää. Mutta tuo kelvoton, joka on kasvanut kankaalla, huutaa lakkaamatta pihvipaistia sekä aamuksi että illaksi, ja päivällinen hänelle täytyy laittaa niin sievästi ja hienosti, että oikein valkeat liinat ja kaikki.»

Varjostimen takaa Philip saattoi avoimesta ovesta katsoa huoneeseen, jossa tuomari aikoi juoda itsensä kuoliaaksi. Verhot olivat akkunain edessä, jottei päivä pääsisi sisään; pullon suihin pistetyt kynttilät paloivat uunin reunalla. Uunissa pihisi tuli ja näytti, että siinä oli poltettu paljon papereita; roistonnäköinen mies istui pöydän ääressä ja söi kuin ahmatti, kokonainen lampaan käpälä oli hänen käsissänsä ja suonet otsassa olivat korkealla kuin pingoitettu nuora — ja tuomari itse, joka oli jakanut oikeutta tällä saarella rauta-Christianin kuolemasta asti, istui tyynyjen varassa nojatuolissa höyryävä lasi pöydällä vieressänsä ja apina kyyhöttäen hänen olkapäällänsä. »Ajakaa ne tiehensä, tuomari, ja lyökää niskat nurin; naiset eivät ajattele koskaan mitään muuta kuin miesten rosvoamista», sanoi mies ja käheä kulunut ääni vastasi hänelle nauraen ilkeällä kurkkuäänellä: »Hm! Sehän on juuri sitä mitä sinä lurjus olet tehnyt ja jos minä olisin menetellyt oikeuden mukaisesti, sinä et olisi saanut viivytellä täällä — enkä minäkään olisi täällä nyt, Jacko, vai mitä, Jacko?» Apinan häntä leiskui tuomarin rinnalla ja Philip hiipi tiehensä inhosta väristen.

Talon ulkopuolella paistoi aurinko kirkkaasti ja ilma oli raitis ja ihana. Hypäten hevosensa selkään, Philip ratsasti reippaasti tiehensä, sillä eläin oli levottomasti kuopinut ja hirnunut portin pielessä viluissansa. »Keijukaisessa» hän hyppäsi taas alas, pani hevosensa kiinni ja meni tervehtimään Mummia, joka oli myllyssä kattamassa pöytiä.

»Minulla on niin kiire, etten jouda mitään tekemään», hän sanoi, »ja vaikka olisitte kuvernööri itse, en ehtisi puhelemaan nyt teidän kanssanne. Hän itse on tuolla pellolla, se on toinen pelto, kun menette Piispan sillan yli, ja tulkaa sitten takaisin poikain kanssa illalliselle.»

Philip löysi pellon, jossa talkoita pidettiin. Siellä oli nelisenkymmentä ihmistä, miehiä, naisia ja lapsia, kuormakärryt ja parihevoset kulkivat edestakaisin. Missä eilen oli vilja niitetty, sinne olivat hämähäkit sängelle laittaneet verkkojansa, niin että se oli aivan kuin matto, mitä ei aurinko eivätkä ihmiset olleet vielä hävittäneet. Ilmassa oli oljen tuoksua, varikset raakkuivat vuoren solassa, niittämätön ohra suhisi tuulessa, viikatteet kihahtelivat, sirpit välähtelivät ja niittäjät kumartuivat ja kohosivat pystyyn reippaassa tahdissa. Toiset sitoivat lyhteitä, toiset latoivat niitä kärryihin ja muutaman kuhilaan vierestä pisti esille pienoisen lapsen pää aivan kuin linnun pää munasta. Punapukuinen tyttö seisoi kauimpana saran päässä, heiluttaen kädessänsä sidettä ja jutellen toverinsa kanssa. Philip tunsi hänet.

Philip hyppäsi ojan yli ja naiset, lukuunottamatta Katea, osoittivat hänelle innokasta suosiotaan, heitellen hänelle lyhteen siteitä ja vaatien panttia, ellei hän saanut niitä kiinni.

»Minä olen tullut työhön», huudahti Philip ja Caesar, joka järjesti työväkeä lopettamaan leikkuuta, toimitti hänet Katen pariksi ja antoi hänelle sirpin. »Hän on David ja hän lyö tuhannet maahan», sanoi Caesar. Sen jälkeen käänsi hän katseensa kentän yli huudahtaen: »Ballabeg ottaa johdon, hän on joutuisa ja voimakas. Ja antaa vanhan Maggien käydä sitomaan hänen jälkiänsä. Punainen Jenny saa kerätä päitä ja Robbie mennä Mollien kanssa laittamaan kuormia. Kas niin pojat, taivuttakaa selkänne ja lyökää vilja maahan.»

Kate ei ollut katsonut Philipiin, kun tämä tuli leikkuupellolle ja oli hätkähtävinään, kun Philip asettui paitahihasillaan hänen rinnallensa. Philip lausui muutamia kohteliaita lauseita, joihin tyttö tuskin vastasi, eikä sitten kuulunut mitään muuta kuin sirpin suhina oljissa. Kate teki kiivaasti työtä jonkun aikaa ja Philip katsahti häneen silloin tällöin, nähden hänen pyöreät paljaat käsivartensa, hänen joustavan vartalonsa, hänen sirot jalkansa ja ohuet punaiset sukkansa. Kaksi perhosta, jotka lentelivät siinä ympärillä, asettui hänen hilkallensa ja sudenkorento levähti hänen ranteellensa.

Pian tuli levon hetki, jolloin Nancy Joe saapui koreinensa, jossa oli pulloja ja kannu.

»Vatsa on kyllä kiittämätön olio, joka unohtaa pian mitä on saanut», sanoi Caesar. »Mutta syökää ja juokaa.»

Miehet ryhmittyivät oluen ympärille, vanhat naiset joivat teetä, lapset saivat kirnupiimää ja nuoret vaimot, joilla oli sylilaspia, menivät hyräillen pientareelle. Siellä käärittyinä saaleihin, makasivat nämä pikku olennot hoidotta, muutamat valveilla selällänsä leikkien lukemattomilla päivänkakkaroilla, jotka huojuttivat kukkiansa niiden ympärillä. Kaikki päästivät riemuhuudon, nähdessänsä äitinsä tulevan ja äidit olivat yhtä onnellisia saadessansa antaa kuin pienokaiset saadessansa ottaa.

Varikset raakkuivat kuilussa, mehiläiset surisivat kuumassa autereessa ja kalalokkien parvi kiisi heidän päittensä päällitse, välkytellen valkeita siipiänsä ja kiitäen merelle kalaretkillensä.

»Nuo voivat opettaa meille jotakin», sanoi Caesar. »Ne lentävät yhdessä yli meren, mutta täällä meidän keskuudessamme on monia, jotka tahtovat kulkea yksin taivaaseen ja iloitsisivat suuresti, jos saisivat olla ainoana kukkona rikkaläjällä.»

Kate ja Philip seisoivat keskustellen siellä, missä olivat työtänsä tehneet hiljaksensa ja osoittamatta suurempaa mielenkiintoa. Työmiehet puhelivat heistä.

Ensin sanoivat miehet: »Hän käyttää sirppiä kuin mies.» — »Kaikissa tapauksissa on hän kelpo poika. Kunhan hän saa harjoitusta, hän kyllä pystyy miesten rinnalle.» Ja sitten naiset: »Tyttö hohtaa kuin uusi tinakannu ja hän on hiin kaunis kuin kuvernöörin tytär.» — »Hän näyttää olevan koko sydämestänsä mukana. Viime viikolla hän sai sanoman Peten kuolemasta ja nyt jo pukeutuu punaisiin.» Ja lopuksi miehet ja naiset: »Jättäkää hänet rauhaan, äiti; tuo Dross turmelee naiset.» — »Jos minä olisin mies, niin kyllä tietäisin mitä tekisin.» — »Minä en luottaisi häneen. Tuo Caesar on sentään onnellinen mies. Hänellä on Herran siunaus toimissansa, ja tytöllä kyllä on ottajia. Mikään ei ole niin tärkeätä kuin usko tässä maailmassa. Se on yhtä hyvä kuin vanha manilainen shillinki — jos vie sen puotiin saa yhdellä pencellä pintasokeria ja saa vielä kaksitoista penceä.» — »Työnnä kannu tänne, poika. Jokos on tyhjä? Niin, niin. Caesar on kyllä tavattoman uskovainen, mutta hänen kekkerinsä ovat kyllä oluesta jokseenkin kuivat.»

Caesar kulki ympäriinsä kuhilaitten välitse ja tuli myöskin Philipin ja
Katen läheisyyteen.

»Onko vilja satoisaa tänä vuonna, herra Cregeen?» kysyi Philip.

»Ehkä kahdeksan bollsia akrelta, mutta olki on kelvotonta, herra», sanoi Caesar. »Hei, pojat, tarttukaapa työhön ja lopettakaa leikkuu.»

Työ alkoi uudestaan ja johtajan viikate suhisi hänen lyödessänsä voimainsa takaa kaikkien edellä, hiki alkoi tippua ja miehet puuskuttivat, mutta niin olikin pelto pian ihan paljaana, ainoastaan kolmiomainen nurkkaus oli enää keltaista olkea jäljellä. Molemmat työjoukkueet joutuivat yhteen ja pian oli jäljellä Glenmooarin koko vuoden sadosta vain noin kyynärän levyinen ala. Silloin johtaja pysähtyi ja kaikki miehet kokosivat sirppinsä yhteen kasaan, joka muistutti ohralyhdettä.

»Nyt talkoojuhlaan», sanoi Caesar. »Kuka on oleva kuningatar?»

Kaikki huusivat yhteen ääneen Katea ja hän riensi joustavin askelin reippaana ja työstänsä lämminneenä, hohtaen kuin iltarusko läntisellä taivaalla.

»Vetäise se juuresta poikki, Kirry», huudahti Nancy Joe, ja Kate sieppasi sirpin, kokosi jäljellä olevat oljet vasempaan käteensä ja parilla oikean käden vetäisyllä leikkasi ne poikki.

Silloin kuului suunnaton riemuhuuto. Se kiiriskeli yli laakson ja kaikui vuorissa. Mummi kuuli sen laaksossa ja sanoi itseksensä: »Nyt alkaa Caesarin talkoojuhla.»

»Nyt olemme koonneet kypsän viljan, ylistetty olkoon Herran nimi», sanoi Caesar. »Mutta lienemmeköhän me kaikki kristityt valmiit sinä suurena elopäivänä?»

Kate kohotti viimeisen lyhteen ja sitoi sen sinisellä nauhalla ja Philip poimi peltovilloja pientareelta ja ojensi ne hänelle pistettäviksi lyhteeseen.

Kun tämä oli tehty, siirtyi talkoitten kuningatar hieman sivulle ja tunsi Philipin katseen seuraavan häntä. Sen sijaan astui vanhin naisista esille.

»Tämä kruunun kappale on minulla ollut taskussani jo kyllin kauan Jonney», virkahti Caesar jalomielisesti ja antoi vaimolle tavanmukaisen almun.

Eukko oli arka, nöyrä olento, jonka kasvoille oli aika uurtanut syviä vakoja ja jonka pukuna oli niin lyhyt sininen hame, että raskaat miesten saappaat jäivät näkyviin ja varren raoista pisti esille musta sukka.

Sitten alkoivat nuoret miehet kilpajuoksun yli pellon, hyppivät kuhilaitten yli, tarttuivat olkinuoran päihin ja koettivat saada tytöt ansaan, heilutellen sitä milloin ylös, milloin alas kiitäessään eteenpäin. Tytöt kompastelivat nauraen, mutta hyppäsivät salaman nopeudella ylös taas ja kiisivät kuin tuulispäät tiehensä, saaden reikiä hameeseensa ja hatut riippuivat niskassa aivan kuin viljan tuoksu olisi heidät juovuttanut.

Tämän hurjan ilakoinnin aikana Caesar ja muutamat muut polvistuivat ohrakuhilaan taakse, jolloin Kate sieppasi Philipin päästä hatun ja kiiti kuin vuorikauris kallioitten kuiluun. Philip tempasi takkinsa käteensä ja harppasi hänen jälkeensä.

XXIII.

Sulbyn kallionrotko on kiertelevä, leppoisa, ihastuttavan kaunis paikka, jossa kukat ja pensaat kukoistavat jo aikaisin keväällä ja myöhään syksyllä. Siellä on pieni joki, jonka sinertävä vesi hyppien ja tanssien, liristen ja poristen, kuohuen ja salaa hiipien kiitää merta kohti. Vesi on silittänyt suuret kallionkielekkeet tai kaivanut vuosituhansien kuluessa niihin omat uransa. Rannoilla on kosteata sammalta ja pehmeätä jäkälää. Paikoin on syviä, tyyniä suvantoja. Putousten alapuolella kiertelee vaahto ympäri suvannon. Molemmilla rannoilla seisovat uhkeat puut riveissä kuin vartioina suojellen heikompia kasveja polttavalta auringolta. Siellä täällä on lahoneita puunrunkoja, jotka myrsky on heitellyt ristiin rastiin, milloin kallioita vasten, milloin yli puron ja vesiputousten. Tuolla kellertävä verenpisara, täällä vihreä ruusupensas. Laakson reunalla siellä täällä on joku katoton tupa, jossa keittiön lattia jo ruohoa kasvaa ja tähän synkkään ja uneksivaan hämärään pilkistelee aurinko sadoin silmin, tuulen kohistessa puiden latvoissa ja veden laulun sitä säestäessä.

Kate oli juossut joen yli kaatunutta puunrunkoa myöten ja siellä Philip hänet näki joen keskellä, nauraen ja tanssien heiluttavan hänen hattuansa käsissänsä ja niiaillen omalle kuvallensa, jonka veden kalvossa allansa näki.

»Kääntykää takaisin», huusi Philip. »Te pahanilkinen tyttö, te putoatte. Istukaa sinne — te kidutatte minua, istukaa.»

Niiattuaan myöskin hänelle, tyttö keräsi hameensa helmat, kietoi ne nilkkojensa ympäri ja istahti puunrungolle, heiluttaen kaunismuotoista jalkaansa puoli tuumaa veden pinnan yläpuolella. Philip huomasi samalla, että puun toinen pää ei ulottunut joen toiselle rannalle, vaan latva oli kääntynyt veteen. Hän linnoitti oman rantansa istahtamalla puun tyvelle ja huusi voitonvarmalla äänellä: »Olkaa hyvä ja antakaa minun hattuni.»

Kate katsahti häneen, huudahti pelästyksestä, nauroi sitten ja sanoi levollisesti:

»Te luulitte, että saatte minut kiinni, vai miten? Mutta eipä se ollutkaan niin helppoa.» Ja hän laskeutui pyöreälle kivelle toivoen sieltä voivansa hypätä rannalle.

»Eikös ollut, eikös ollut?» sanoi Philip, ja vierittäen läheltä toisen kiven syvemmälle, katkaisi kokonansa sillan, niin että Katea ympäröi joka puolelta vesi. Annattekos nyt minun hattuni, neitiseni», sanoi hän majesteetillisen käskevästi.

Tyttö ei kuitenkaan antanut ja Philip oli jättävinään hänet sinne, missä oli. »Hyvää yötä sitten, hyvää yötä», hän huudahti yli joen iloisen porinan ja kääntyi avopäin mennäksensä takaisin.

Hetkistä myöhemmin hänen varmuutensa petti. Kun hän kääntyi katsomaan, huomasi hän, että tyttö oli riisunut jalastansa kengät ja sukat ja työnsi nyt sukkia kenkien sisään.

»Mitä te teette», huudahti Philip.

»Ottakaa tuo — ja tuo», hän sanoi, heittäen kengät hänelle rannalle. Sitten hän asetti hänen olkihattunsa päähänsä niin, että hilkka katosi siihen, kohotti molemmin käsin helmojansa ja kahlasi rannalle.

»Kylläpä luulittekin olevanne sukkela poika! Arvelitte kai, että saisitte minut kiinni!»

»Olen ainakin saanut teidän kenkänne ja ne minä pidän, kunnes te olette antanut minun hattuni takaisin.»

Tyttö oli nyt tullut karkealle rantahiekalle, jossa kivet olivat niin teräviä, ettei hän voinut astua askeltakaan.

»Antakaa kenkäni!» hän pyysi.

»Antakaa hattuni ensin», vastasi Philip.

»Ottakaa se.»

»Ei, teidän täytyy antaa se minulle.»

»En milloinkaan! Mieluummin istun täällä koko yön», väitti Kate.

»Minä olen valmis siihen», sanoi Philip.

Siinä he nyt istuivat, toinen paljain päin ja toinen paljain jaloin samalla kivellä, aivan kuin rotkossa olisi ollut liian ahdasta. Silloin kuului pellolta, josta he juuri olivat tulleet, juhlallisen laulun sävelet ja nyt he sopivat, että rangaistaksensa toisiansa Katen piti panna Philipin hattu päähän, sillä ehdolla, että Philip sitoisi kengät hänen jalkaansa.

Seuraavana hetkenä Philip äkkiä havahtui, moittien kiivaasti itseänsä. Millä tavalla hän käyttäytyikään? Hän oli tullut sanomaan Katelle, ettei hän koskaan enää tulisi takaisin, ja tällä tavalla hän alkoi! Eilen hän oli Douglasissa lukenut isänsä kirjeitä ja täällä hän tänä päivänä unohti itsensä, elämänsä päämäärän, velvollisuutensa, kunnioituksen isänsä muistoa kohtaan — ja kaikki. »Philip», ajatteli hän. »Sinä olet paljasta vettä. Jätä suunnitelmasi, sinä et kykene niitä täyttämään. Hylkää toiveesi — ne ovat liian korkeita sinulle.»

»Kuinka juhlallisiksi nyt tulimmekaan», ihmetteli Kate. Virsi — haikea hautajaismainen sävel, jota venytettiin ihan loppumattomiin — kuului vielä talkoopellolta ja Kate lisäsi pahanilkisestä, ujosti ja samalla rohkeasti: »Onko teidänkin mielestänne tämä maailma niin hirveän paha?»

»No — tuota — ei», hän sammalsi ja katsahti Katen silmiin ja he molemmat nauroivat.

»Tuo kaikki on hullutusta, eikös olekin?» lisäsi Kate ja alkoi astella laaksoa alaspäin.

»Mutia minne me nyt menemme?»

»No, voimme kulkea yhtä hyvin tämän kautta.»

Pitkä ruoho, tiheät pensaat ja kultaiset pietaryrtit läiskyivät Philipin ratsastussaappaisiin ja pidättelivät Katea kirjavan hameen helmoista. »Nyt minun täytyy sanoa hänelle», ajatteli Philip. Ahtaissa paikoissa Kate meni edeltä ja Philip seurasi jäljestä, askel askeleelta, koettaen keksiä, miten alkaisi. »On parasta valmistaa häntä», ajatteli hän, mutta hän ei keksinyt mitään jokapäiväistä alkulauseeksi siihen, mitä aikoi sanoa.

Nyt he joutuivat sellaiseen paikkaan, jossa villejä fuksioita kasvoi niin tiheässä, että oli vaikeata päästä eteenpäin. Ilmassa tuntui palavan turpeen hajua ja kuului maidon porina kiuluun ja äkkiä ääni aivan kuin maasta nousten sanoi: »Varokaa kattoa, neiti Cregeen.»

Se oli vanha Joney, lampaitten keritsijä, joka lypsi vuohtansa ja Kate oli huomaamattansa astunut hänen talonsa katolle, sillä tämä pikkuinen hökkeli oli aivan puron partaalla ja rakennettu niin, että sen takaseinä oli vuoressa kiinni ja katto hieman alempana harjua. Philip kyseli jotain yhdentekevää ja eukko vastasi, että hän oli asunut täällä kolmekymmentä vuotta ja hänellä oli poika, joka asui hänen luonansa, mutta tämä oli heikkomielinen.

»Oli aika, jolloin niitä oli minulla koko parvi ympärilläni», sanoi hän, »silloin minä olin yhtä nuori kuin te neiti ja yhtä onnellinen. Mutta nyt minä olen jäänyt aivan yksin, lukuunottamatta tätä ainoata, eikä hän ole viisas, poikaparka.»

Philip koetti terästää sydäntänsä. »Julmaahan se on», ajatteli hän, »se koskee häneen kipeästi, mutta minkä täytyy tapahtua, sen täytyy.» Kate alkoi laulaa ja kulki ilakoiden laaksoa alas kolme askella hänen edellänsä.

Philip seurasi häntä kuin salamurhaaja miettien, milloin tekisi hyökkäyksensä. »Hän aikoo sanoa jotakin», ajatteli Kate ja lauloi yhä kovemmin. »Kate», huudahti Philip käheällä äänellä.

Mutta tyttö taputti käsiänsä ja huusi ihastuksissansa: »Kuulettekos kaikua? Täällä kuuluu kaiku. Huudetaanpas sille.»

Tytön riemukkaat ilmeet karkoittivat hetkeksi Philipin ruman aikomuksen
ja hänkin antautui leikkiin. Sitten Kate huudahti kuiluun: »Kai-ku!
Kai-ku!» ja kuunteli, mutta mitään vastausta ei kuulunut ja hän sanoi:
»Se ei tahdo vastata omalle nimellensä. Mitä minä huudan?»

»Oh, mitä hyvänsä», vastasi Philip.

»Phi-lip! Phi-lip!» huusi Kate ja sanoi sitten pahastuneena: »Ei, ei Philipkään tahdo kuulla minua.» Hän nauroi. »Hän on niin hirveän tyhmä ja ehkä hän nukkuu.»

Kääntykääpäs vähän tänne päin», ehdotti Philip. — »Koettakaapas nyt.»

»Koettakaa te.»

Philip alkoi nyt vuorostansa. »Kate!» hän huudahti ja kaiku vastasi samassa.

»Ah, kuinka pian! Kate on hyvä tyttö. Kuunnelkaa, miten hän teille vastaa», puheli Kate.

Heidän kuljettuaan muutamia askeleita Kate huudahti taas: »Philip!» Ei kuulunut mitään vastausta. »Philip on järkähtämätön, hän ei tahdo kuulla minua eikä välitä minusta vähääkään», valitti Kate.

Sitten Philip huudahti uudestaan: »Kate!» ja vastaus kuului heti, kuten äskenkin. »Ai, ai, tuo on ihan hirveätä! Kate kuulee — niin Kate todellakin seuraa teitä.»

Philip tunsi rohkeutensa huomattavasti laimenevan. »Ei vielä», hän ajatteli. Hui—hai — aikaa on kyllin. Illallisen jälkeen, kun kaikki lähtevät tiehensä! Myllyn ulkopuolella, kun sisältä tulee vähän kynttilän valoa ja ulkona on pilkkosen pimeä! Se kuuluu silloin niin yksinkertaiselta ja luonnolliselta: »Hyvästi! Ettekö ole kuullut uutisia? Nan-täti on vihdoinkin suostunut lähtemään Balluresta ja tulemaan minun luokseni Douglasiin.» Siinä kaikki. Sehän on niin yksinkertaista ja jokapäiväistä.

Ilta-aurinko loi nyt lännestä valoansa puiden välitse pitkinä, kiemurtelevina, punaisina sädejuovina. He kuulivat raskaitten kuormarattaitten jyrinän laaksosta. Linnut lauloivat riemukkaasti heidän päänsä päällä ja ilo raikui joka puolelta. Heidän jaloissansa kasvoi korkeata sananjalkaa ja tiheätä kanervaa, johon Katen poimutettu hame silloin tällöin tarttui, ja kun Philip oli päästänyt sen irti, he molemmat nauroivat. Lahoneesta vanhasta haavan kannosta riippui puoliksi irtireväisty koison haara, jonka muutamaan juureen oli kasvanut pieniä tulipunaisia sieniä vieri viereen. Kate taittoi haaran, taivutti sen renkaaksi ja työnnettyään hilkkansa niskaan asetti sen mustille kiharoillensa, ja alkoi sitten laulaa:

»Ja valtias jos oisin mä,
maat hallussain, maat hallussain.»

Hänen mustista silmäteristänsä säteili tuli ja rakkauden salamat leimahtelivat hänen silmistänsä Philipin silmiin.

Silloin Philip yritti puhua järkeä. »Ah!» hän sanoi ottaen avuksensa suuren viisautensa koko vakavuuden, »jospa ihminen voisi tällä tavalla aina elää vain hetkeä varten! Mutta siinä onkin ero miehen ja naisen välillä. Nainen elää kokonansa sydämensä maailmassa. Jos jokin kiinnittää hänen mieltänsä, hän antautuu sille täydelleen. Miehen pyrkimykset ja toiveet sen sijaan tähtäävät ulkopuolelle hänen itsensä. Hänen on pakko kieltää itsensä ja unohtaa unelmansa ja suloisimmat mielihalunsa.»

Kate purskahti nauramaan ja Philipin täytyi myöskin nauraa.

»Katsokaa!» huudahti Kate, »katsokaahan tuonne!»

Harjulla heidän yläpuolellansa pukki iloitteli iltansa kuluksi. Se oli hullunkurinen veitikka; milloin se vallattomana nyhti ruohoa, milloin taas potki ja heitteli takajalkojaan ilmaan aivan kuin näkymätön hyönteinen olisi sitä kutittanut. Sitten se mäkätti sieraimillansa aivan kuin olisi nauranut.

»Kuten sanoin», jatkoi Philip, »miehen täytyy oppia kieltäytymään elämän iloista ja nautinnoista. Siitä kelpaan itse hyvin esimerkiksi. Minut sitoo, ymmärrättehän, jonkinlainen velvollisuus — jokin vala, jonka olen tehnyt vainajalle, voisin sanoa — —»

»Toden totta hän nyt aikoo sanoa jotakin», riemuitsi Kate mielessänsä. Philipin sydän puhui äänekkäämmin ja sukkelammin kuin hänen tankkaava kielensä. Tyttö huomasi pian, että taistelu oli tulossa ja mietti, miten pitäisi puoliansa.

»Tuossa on noidan suvanto!» hän äkkiä huudahti ja kiiti Philipin luota veden partaalle.

Se oli pieni pyöreä suvanto, musta kuin yö ja vesi näytti siinä lekottavan aivan liikkumattomana päästyään rauhaan ensin hypeltyään ja tanssittuaan kirkkaassa putouksessa. Philip ei voinut muuta kuin seurata.

»Leikatkaa minulle pajunoksa! Missä on teidän kynäveitsenne! Pian, herraseni, pian! Ei tuota vanhaa karahkaa — vesa! Tuo, se on hyvä. Nyt saatte kuulla, miten ennustan tulevaisuuttani.»

»Aiotteko suorittaa vesikokeen?» kysyi Philip.

»Vaiti, olkaa hiljaa, muuten ei pikku Phonodoree kuuntele. Vaiti, aivan vaiti!»

Juhlallisin elein vaikka vallaton pilke silmissänsä Kate laskeutui suvannon rannalle polvilleen, kuljetti hitaasti vesaa veden pintaa pitkin ja lausui loitsunsa:

»Pajupuu, pajupuu, neljä tapaa sulla:
hukut, uit, kierrät tai tahdot maalle tulla.
Kuvaa mulle tulevaisuus, elon onni aimo:
Vanhapiika, nuori rouva, leski taikka vaimo?»

Lausuttuaan kysymyksensä, hän viimeisessä säkeessä heitti pajunvesan suvantoon ja istahti katselemaan sen hiljaisia liikkeitä tyynessä vedessä.

»Mainiota!» huudahti Philip.

»Olkaa vaiti. Se ui. Ei, se tulee rantaan.»

»Se merkitsee vaimoa, Kate. Ei, se on leski. Ei, se on — — »

»Pysykää vakavana. Ah, rakas! Se menee — noin, se kiertää. Ei kierräkään. Ei, se ui — ei nyt se — nyt se — voi!»

»Hukkui!» sanoi Philip taputtaen käsiään ja nauraen. Te olette tuomittu jäämään vanhaksipiiaksi, Kate. Phonodoree sanoo niin.»

»Se ilkeä noita! Että kysyinkään siltä!» sanoi Kate nenä nyrpällä. Sitten hän nyökkäsi omalle kuvalleen veden kalvoon, minne pajunoksa oli kadonnut ja sanoi: »Kate parka! Olisi se sentään voinut antaa sinulle jotakin muuta. Mitä muuta tahansa, ei vain tätä, etkö voinut, vai?»

»Mitä», nauroi Philip, »itkettekö te? Sentähden, ellei Phonodoree…
Ei, sehän on mahdotonta!»

Kate hypähti seisoallensa ja käänsi pois kasvonsa. »Mitä tyhmyyksiä te puhuttekaan!» hän sanoi.

»Teillä on kuitenkin kyyneleet silmissä», väitti Philip.

»Olisiko se sitten ihme? Te olette ihan hassu. Ja jos minusta tulee vanhapiika tulee teistä vanhapoika — ja se on teille parahiksi!»

»Oh, niinkö, niinkö?»

»Niin juuri. Teillä ei ole sydäntä enempää kuin tällä sienellä, sillä te olette pelkkää päätä ja jalkoja ja yhtä kaljuksi te kuitenkin tulette jonakin päivänä.»

»Tulenko, tulenko todellakin, neitiseni?»

»Jos minä olisin teidän sijassanne, Philip, minä vuokraisin itseni linnunpelättimeksi, eikä silloin olisi väliä, vaikkei ryysyjen alla olisikaan mitään.»

»Eikö mitä, mitäpä sen väliä olisi», myönteli Philip.

Kate kieppui puoliympyrässä hänen ympärillään ja Philip koetti saada hänet kiinni.

»Mutta te olette jo melkein yhtä vanha kuin Methusalem ja millaiseksi muututtekaan, kun teistä tulee oikein mies — — »

»Varokaa!»

Kate niiasi hänelle veitikkamaisesti ja livahti sitten puun taa, josta huudahti: »Minä tiedän. Vanha uikuttava raukka, joka lakkaamatta laulaa: 'Niin niin, rakkaat ystävät, tämä maailma on synnin ja murheen laakso! Mies on murhe ja nainen on synti — —'»

»Te veitikka!» huudahti Philip.

Philip kiiti hänen jälkeensä ja hän pakeni puhellen:

»Mitä luulette jonkin tytön tekevän sellaisella — — oh, oh, oih!»

Hänen sanatulvansa tyrehtyi äkkiä. Hän oli sotkeutunut villiruusupensaaseen ja tunsi kahdessakymmenessä paikassa samalla kertaa, miten vaarallista oli käyttää läpinäkyviä sukkia ja matalia kenkiä.

»Simsonin kanssa kilpaa, vai?» huudahti Philip työntyen esille säärystimiensä suojassa ja kohottaen karkurin käsivarsillensa. »Noin, lasta on kannettava tällaisen pensaikon yli.»

»Ah!» äännähti Kate kääntäen päänsä hänen olkansa yli ja hyväillen hengityksellänsä hänen niskaansa.

Hänen tukkansa tarttui puuhun ja mustana aaltona se lehahti Philipin rinnalle. Hän laski tytön maahan ja ottaen toisiansa kädestä he kulkivat laaksoa laulaen yhdessä:

»Sä oisit helmi kallehin mun kruunussani, mun kruunussani.»

Päivä hidasteli laskuansa aivan kuin sen olisi ollut vaikea jättää heidät. Joskus kuului siipien suhinaa heidän päänsä päältä ja linnut sirkuttelivat toisillensa viimeistä hyvää yötä. Tuuli asettui levolle ja heidän kuiskailevat puheensa olivat ainoat äänet tyynessä illan rauhassa.

Silloin kuului kaukaa iloinen huuto: talkooväki oli saapunut kotiin juhlimaan. Se herätti Philipin kuin olisi päihtymys haihtunut.

»Tämä on hulluutta,» hän ajatteli. »Mitä minä taaskin teen?»

»Nyt hän aikoo puhua», riemuitsi Kate mielessänsä.

Hänen iloisuutensa vaihtui surumielisyydeksi ja surumielisyys purkautui rajuksi vallattomuudeksi. Yö oli saapunut, kuu oli noussut ja tähdet ilmestyneet taivaalle. Kate hiipi aivan Philipin rinnalle ja alkoi kertoa hänelle tarinaa muutamasta noidasta. He olivat lähellä sitä tölliä, jossa noita oli asunut. Tuolla se oli — tuo katoton hökkeli — tuo kaatuva rähjä noiden tuuheiden puiden välissä.

»Ettekö ole koskaan kuullut siitä, Philip? Ette? Se oli juuri tämä, jota kutsuttiin tuomarin lemmityksi.»

»Minkä tuomarin?» kysäisi Philip.

»Sen saman tuomari Mylrean, joka nyt kuulopuheiden mukaan on kuolemaisillaan.»

»Hän kuolee; hän tappaa itsensä; minä näin hänet tänä päivänä», sanoi
Philip.

»No niin, hän oli sepän tytär ja tuomari jätti hänet ja tyttö tuli hulluksi ja kirosi häntä ja sanoi, että hän on hänen vaimonsa, vaikka he eivät olleet olleetkaan kirkossa, eikä tuomari voisi koskaan mennä kenenkään kanssa naimisiin. Silloin isä ajoi tytön pois luotansa ja hän tuli tänne aivan yksin. Hänelle tuli lapsi ja sanottiin hänen tappaneen sen, ja kaikki häntä pelkäsivät. Sill'aikaa hänen rakastettunsa tuli suureksi, suureksi mieheksi, kunnes hänestä lopulta tuli tuomari. Mutta tuomari ei koskaan mennyt naimisiin, vaikka ihmiset ehdottelivat hänelle mitä hienoa neitiä milloinkin. Kun siitä puhuttiin noidalle, hän vain nauroi ja sanoi: 'Jättäkää hänet, hänellä on kyllä siihen tilaisuus'. Vihdoin eukkorukka tuli vanhaksi ja kulki kahden kepin varassa ja näytti saattavan kuolla minä päivänä hyvänsä. Silloin tuomari hiipi suuresta talostansa kaikilta salaa, ja läheni hitaasti vaimon majaa. Kun vaimo näki vanhan miehen, hän sanoi: 'Sinä tulit siis vihdoinkin poika, mutta sinä olet antanut minun odottaa kovin kauan — kovin kauan olet antanut minun odottaa'. Ja silloin hän kuoli. Eikö se ollut kummallista?»

Hän käänsi mustat silmänsä Philipiin ja hänen huulensa vapisivat.

»Vaikuttiko siihen sitten noitavoima?» kysyi Philip.

»Oi, ei! Hän tuli siksi, että hän oli hänen miehensä. Se antoi naiselle merkillisen voiman häneen. Tuomari lankesi kiusaukseen palvoen suurta taloa ja suurta nimeä, mutta hänen täytyi tulla takaisin vaimonsa luokse. Sama koskee naistakin. Jos hän tyttönä on kuulunut jollekin, hänen täytyy pysyä hänessä kiinni, ja vaikka tämä nainen joskus olisi uskotonkin hänen täytyy kuitenkin tulla miehensä luo. Jokin pakottaa häntä. Näin käy, jos hän todella on hänen vaimonsa — todella, oikea vaimo. Eikös olekin kaunista? Eikös ole kaunista?»

»Ajatteletteko te niin, Kate? Luuletteko, että tuollainen luja side sitoo yhteen naisen samoin kuin miehenkin?»

»Aivan varmaan, eivät he voi sille mitään, Philip.»

Philip koetti selitellä itsellensä, että tuo nyt oli vain tyttömäistä kuvittelua, mutta Katen luja vakaumus hävetti häntä. Kate pisti kosteat sormensa taas hänen käteensä. He olivat joutuneet aivan hylätyn mökkirähjän luo ja Kate hiipi yhä likemmäksi ja likemmäksi häntä. Yökkö suhahti ihan heidän päidensä päällitse ja Katelta pääsi lyhyt huudahdus. Sitten kiiti kissa säikähtäneenä karviaismarjapensaan alta ja Kate huudahti taas. Hänen hengityksensä kävi säännöttömäksi. Philip tunsi hänen hajanneitten hiustensa tuoksun. Tuska ja ihastus taistelivat hänen povessansa. Sydän sykki rajusti ja silmiä poltti.

»Hän on oikeassa», ajatteli Philip. »Rakkaus on suurin kaikista. Se on elämän kruunu. Onko minun luovuttava siitä ja vaihdettava se maallisen menestyksen viheliäiseen hedelmään? Ajattele sitä tuomaria! Elää vaimotta ja lapsitta erakkona ja kuolee yksin eikä kukaan sure eikä kaipaa. Mitä pahuutta sinä, poika, mielessäsi haudot? Isäsi on kuollut, sinä et voi tuottaa hänelle iloa etkä mielipahaa. Tuo tyttö elää. Hän rakastaa sinua. Rakasta häntä. Sanokoot sitten maailman kerskuvat viisaat, mitä ikinä tahtovat.»

Kate oli vetänyt kätensä hänen kädestään ja hiipi keveästi puolipimeässä hänestä eroon ja hävisi kuin päivänsäde.

»Kate!» huudahti Philip.

Hän kuuli tytön naurun, hän kuuli unettavan surinan kuilusta ja hengitti ruusujen huumaavaa tuoksua.

»Mutta tämä on hulluutta», hän ajatteli. »Nämä ovat vain hetken houreita. Antaudu niille ja olet iäksi mennyttä miestä. Tuo tyttö on tullut minun ja elämäni päämäärän väliin. Hän estää minua täyttämästä lupaustani, työtäni — minun tulisi jättää kaikki. Hän on johtanut minut kiusaukseen ja minä olen taipuvainen kuin vesi.»

»Kate!»

Tyttö ei vastannut.

»Tulkaa heti tänne, Kate. Minulla on jotakin sanottavaa teille.»

»Maistakaa!» huudahti Kate puikahtaen esille ja ojentaen omenan hänen huulillensa. Hän oli löytänyt sen tästä hylätystä puutarhasta.

»Kuunnelkaa! Minä jätän Ramseyn ainiaaksi — en aio hankina mitään toimia saaren pohjoisosissa — pysähdyn Douglasiin — siellä on parhain tilaisuus työskennellä, näettehän — pahinta kaikista on — me emme tapaa pian toisiamme — ei kovin pian, ymmärrättehän — ei vuosiin, ehkei — —»

Hän alkoi sammaltaa ja jatkoi sitten änkyttäen ja työntäen sanat esille ja vavisten kuullessaan omaa ääntänsä.

»Philip, te ette saa mennä!» huudahti Kate.

»Itsellänikin on ikävä, Kate, hyvin ikävä. Minä tulen aina lämmöllä — ellen sanoisi hellyydellä — muistamaan meidän onnellisia nuoruutemme päiviä yhdessä.»

»Philip, Philip, te ette saa mennä — te ette voi mennä — ettekä te mene!»

Philip näki hänen rintansa aaltoilevan väljän, punaisen puseron alla.
Kate tarttui hänen käteensä ja veti siitä.

»Ettekö te tahdo sääliä minua? Tahdotteko saada minut kuollakseni häpeämään? Täytyykö minun sanoa teille? Ellette te tahdo puhua, minä puhun. Te ette voi jättää minua, koska — koska — mitä minä välitän? — koska minä rakastan sinua!»

»Älkää sanoko niin, Kate!»

»Minä rakastan sinua, Philip — minä rakastan sinua — minä rakastan sinua!»

»Jospa Jumala olisi estänyt, etten minä olisi syntynytkään!»

»Mutta minä näytän sinulle, miten ihanaa on elää. Ota minut, ota minut — minä olen sinun!»

Hänen kohotetut kasvonsa näyttivät salamoivan. Philip horjui kuin häntä olisi pyörryttänyt. Kauheata oli tyttöä katsella. Hän taisteli yhä. »Vaikka olemmekin erossa, me muistamme toisiamme, Kate.»

»Minä en tahdo muistella. Minä tahdon pitää sinut luonani.»

»Meidän sydämemme ovat aina toistensa luona.»

»Tule luokseni sitten, Philip, tule luokseni!»

»Meidän sydämemme puhtain — meidän sielumme — —»

»Mutta minä tahdon sinut itsesi! Tahdotko sinä taas saada tyttöparan häpeämään? Minä tahdon sinut, Philip! Minä tahdon sinun silmäsi, että joka päivä saan katsella niihin; ja tukkasi, että saan hyväillä sitä kädelläni; ja huulesi — minkä minä sille voin? — niin, sinun huulesi, että saan suudella niitä uudestaan ja uudestaan!»

»Kate! Kate! Käännä silmäsi toisaalle. Älä katso minuun noin!» Kate taisteli elämänsä puolesta. Hänen tuli voittaa nyt tai ei koskaan.

»Ellet sinä tahdo tulla minun luokseni, minä tulen sinun luoksesi!» hän huudahti ja riensi hänen rinnallensa, ja kaikki tuntui menevän sekaisin, koison marjat koskettivat Philipin otsaan ja kuu ja tähdet sammuivat.

»Rakkaani! Lemmikkini! Oma tyttöni!»

»Ethän sinä tahdo nyt lähteä?» nyyhkytti Kate.

»Jumala minulle anteeksi suokoon, minä en voi.»

»Suutele minua. Minä tunnen sydämesi sykkivän. Sinä olet minun — minun — minun! Sano, ettet nyt tahdo lähteä!»

»Jumala meille molemmille anteeksi suokoon!»

»Suutele minua vielä, Philip! Älä halveksi minua, että minä rakastan sinua enemmän kuin itseäni!»

Hän itki ja nauroi ja sydämen sykintä tuntui kurkkuun asti. Seuraavana hetkenä hän oli kiskaissut itsensä irti hänen sylistänsä ja kadonnut.

»Kate! Kate!»

Katen ääni kuului autiosta hökkelistä.

»Philip!»

* * * * *

Kun turmeltumaton nainen menettää kunniansa, lieneeköhän siihen syynä, että hän lankeaa hetken hurmioon, antaa vallan intohimoillensa ja heittäytyy vaistojensa valtaan? Ei. Hän joutuu ihanimman, hellimmän, kaikista pyhimmän ja säälittävimmän inhimillisen erehdyksen valtaan — hän antautuu rakastamalleen miehelle ja luulee sen kautta sitovansa tuon miehen itseensä iäksi. Tämä juuri on melkein kaikkien niiden hyvien naisten viettelijä, jotka ovat tulleet vietellyiksi. Tässä on alku ja niiden tuhansien armottomien juttujen juuri, jotka kertovat miehen synnistä ja naisen heikkoudesta. Mutta voi! — vain nainen tulee sidotuksi. Miehen halu vetää häntä eroon. Naisen täytyy taistella tätä halua vastaan, muuten hän on hukassa. Juuri siinä on vanha julma, luonnon asettama ero miehen ja naisen välillä — ikuinen erehdys, ikuinen murhenäytelmä.

XXIV.

Man-saaren haltija oli oikuillensa uskollisena peittänyt saarensa ja ympäröivän meren sinä päivänä sakealla sumulla, ja pyrkiessään tämän näkymättömän sumun läpi eräs höyrylaiva matkallaan Liverpooliin oli kääntynyt muutamia penikulmia oikealta reitiltä pohjoiseen, jolloin sumusireeni päästeli kamalia ääniänsä. Ne olivat samanlaisia, joita Lucifer varmaankin käyttää kutsuessaan legiooniansa kaaoksesta.

Silloin jokin siivekäs olio äkkiä tunkeutui sumun läpi laivalle ja istahti lepäämään salonkiin johtavain portaitten nuoralle, jolloin joku matkustajista tunsi sen.

»Toden totta! Sehän on lintu, varpunen!» huudahti hän.

Samana hetkenä kuului tuulen tohinaa, sumu hälveni ja jokin suurenmoinen ja hämmästyttävä kuin peikkokallio kohosi näköpiiriin.

»Sehän on Man-saari», huudahti matkustaja uudestansa, mutta muut väittivät vastaan. »Tuo on Calf-saari, sen sanon teille, pojat. Totta kai minä sen tiedän.» Ja heti paikalla peräsin käännettiin.

Matkustaja, suurikasvuinen nuorukainen, jonka päivettyneillä kasvoilla huomasi oudon kalpeuden, asteli kuumeen tapaisella kiihkolla edestakaisin laivan kannella. Joskus hän päästi omituisen ilonhuudahduksen, toisinaan taas nauroi käheästi ja lopuksi kuului jonkinlainen koriseva ääni, niinkuin hän olisi nyyhkyttänyt.

»Ettekö voi viedä minua maihin, kapteeni?»

»Ikävä kyllä, en voi, herra, me olemme nyt jo myöhästyneet.»

Hänellä oli koira mukanansa. Se oli pieni, ruma elukka, jonka hän otti syliinsä ja hyväili hellästi antaen sille mitä kummallisimpia lempinimiä ja osoittaen kiihkeästi rakkauttansa. Sitten hän meni hyttiinsä, jossa asusti ja avasi pienen laatikon, josta otti esille muutamia kirjeitä. Yksitellen hän vei ne lähemmäksi akkunaa voidaksensa ne lukea. Hän oli lukenut ne ennenkin ja osasi ne ulkoa, mutta sittenkin hän kuljetti paksua etusormeansa riviltä riville ja tavasi jokaisen sanan. Tätä tehdessään hän nauroi ääneen, itki välillä ja nauroi taaskin. »Hän, mun tyttöni, on terve ja onnellinen ja ihastuttavan kaunis ja vaikka hän ei kirjoita, älä kuitenkaan luule, että hän unohtaisi sinut.»

»Jumala siunatkoon tyttöäni ja ystävääni myöskin. Jumala siunatkoon heitä molempia!»

Hän meni kannelle taaskin, sillä hän ei voinut pysyä kauan paikoillansa. Nyt puhalsi raikas tuuli ja hän täytti keuhkonsa ja puhalteli ja huohotti. Saari häipyi vähitellen näköpiirin taakse, hopeaiseen valojuovaan. Muuan koneenkäyttäjä ja lämmittäjä nojasivat reunustaa vastaan jäähdyttelemässä.

»Nyt kai herra on hyvin onnellinen, vai mitä?»

»Onnellinen, kuten poikanen hiekkakuopalla, mutta minulla on nälkä kuin sudella. Aamiaiselle, sanotte te? Niin kyllä, mutta sydän tahtoo myöskin osansa ja minun sydämeni on nähnyt nälkää viisi vuotta ja vähän yli. Näettehän tuon saaren tuolla, joka lekottaa kuin uinaileva vesilintu veden pinnalla? Se näyttää kuin se tahtoisi sukeltaa syvyyksiin, eikö totta? Se on minun kotini, minun kotimaani, kuten sanotaan, eikä ole kulunut kuin kolme viikkoa siitä kuin luulin, etten enää milloinkaan saisi nähdä sitä kumisevan vanhaa ruhjua; mutta Jumala on hyvä, ja kuten näette, minä sittenkin tulen mieheksi uudestansa. Minä itse olen mansaarelainen ja minulla on manilainen immyt, joka odottaa minua tuolla. Hän saa vain vanhan rahjun korjatakseen, kuten sanotaan, mutta siitä huolimatta hän on niin iloinen, ettette ole sen vertaa nähneet. Ei ole viisasta yllättää naisia tällä tavalla — ne kun ovat niin hentoja olentoja — ja minä aionkin sähköttää hänelle heti päästyäni koneitten lähettyville. Saispa nähdä sitä iloa, jolla hän ottaa vastaan sähkösanomapojan! Hän saa kuusipenceä juomarahaksi ja kirnupiimää niin paljon kuin juoda jaksaa. Ne ovat aina nuo naiset sellaisia heikkoja astioita — ne eivät kestä iloisia uutisia — ei sellaisiakaan, että joku saapuu kotiin — vaikkei tuo ole paljon arvoinen — naiset aina itkevät ja poraavat — ne eivät voi sitä auttaa. No, ymmärrätte kai, että he ovat helläsydämisempiä kuin me, ja kun nyt joku on ollut viisi vuotta… Siinä se nyt on — vauhti kuin kilpakiistassa! Saari painuu mereen, vai pettävätkö vain minun silmäni, jotka ovat heikontuneet sen jälkeen, kun minä sain tuon luodin. Ah, kuinka Jumala sittenkin on rajattoman hyvä!»

Ääni katkesi ja hän vaikeni äkkiä. Konemiehet palasivat töihinsä, ja matkustaja hoippui hyttiinsä.

»Jos kukaan milloinkaan on noussut kuolleista, on tuo mies», puhelivat miehet mennessänsä.

Kolmas osa.

MIES JA NAINEN.

I.

Philip oli voiteltu, sen hän tiesi, mutta hän ei ollut surullinen eikä masentunut sen vuoksi. Luonnotonta olisi ollut vastustaa Katen rajatonta hellyyttä ja antaumusta. Siksi Philip tunsi, ettei hän ollut menetellyt väärin, ei katunut eikä hävennyt. Mutta päästyään Ballureen hän ei mennyt tapansa mukaan Nan-tädin huoneeseen, vaikka siellä paloi tuli ja hän kuuli tädin ompelevan. Hän hiipi yläkertaan omaan huoneeseensa ja istahti kirjoittamaan kirjettä. Se oli hänen ensimmäinen rakkauskirjeensä.

»Minä lasken päiviä, tunteja ja minuutteja, kunnes taas saan tavata sinut, lemmittyni, ja lakkaamatta kyselen itseltäni, eikö hetki pian lyö. Kun meidän kuitenkin täytyy olla niin kauan erossa, meidän on mietittävä keino, miten voimme siitä huolimatta olla yhdessä. Kuule! — Minä kuiskaan salaisuuden korvaasi. Huomeniltana ja joka ilta sinun tulee syödä illallisesi kello kahdeksan täsmälleen. Minä teen samoin, ja silloin me syömme illallista yhdessä, sinä pikku vaimoni, vaikka kaksikymmentä penikulmaa on meidän välillämme. Jos joku pyytää minua illalliselle kanssaan, kieltäydyn, että saan olla sinun kanssasi. 'Minä olen luvannut eräälle ystävälle', vastaan vain ja istahdan sitten yksin omaan huoneeseeni ja silloin sinä olet minun luonani.»

Ilosta väristen hän kirjoitti tämän kirjeen Katelle, vaikkei ollut kulunut tuntiakaan siitä, kun hän oli hänen luotaan lähtenyt, ja meni viemään sen postiin. Hän oli menossa takaisin yläkertaan varpaisillansa pää käännettynä sivulle, kun sinisestä kamarista kuului Nan-tädin ääni: »Philip!»

Hän kääntyi hämillänsä ja outo tunne valtasi hänet, niinkuin hän olisi ollut alasti. Mutta Nan-täti ei katsonut häneen. Hän ompeli lammasta kanavakankaalle ja kurottui eteenpäin ottaaksensa muutamasta laatikosta jotakin ja antaaksensa hänelle. Se oli pienoiskuva joka esitti lapsen päätä — poikaa, jolla oli pitkät vaaleat kutrit kuten tytöllä ja kasvot kuin päivänpaiste.

»Onko tämä minun isäni, täti?»

»On; eräs ranskalainen maalari, joka oli tullut Thurlotista, maalasi sen isoisäsi tilauksesta.»

Philip pani sen pöydälle. Enemmän kuin ennen hän oli vakuutettu siitä, että Nan-täti oli kuullut jotakin. Sellaiset olivat hänen hellät tapansa varoittaa häntä. Hän ei voinut siitä pahastua.

»Minä olen väsynyt tänä iltana, täti, ja sinäkin näytät uniselta. Taas sinä olet istunut ja odottanut minua. Kuule, siitä sinun tulee luopua. Sitäpaitsi, se kahlehtii toisen vapautta.»

»Ei se mitään. Sinähän sanoit, että tulisit kotiin käytyäsi tuomariparan luona, ja niin — —»

»Hän on kurjassa kunnossa, tätiseni. Juo — näkee menninkäisiä — sellainen hylky! Hyvää yötä, täti!»

»Luitko sinä ne kirjeet, lemmikkini?»

»Oh, tietysti, isäni kirjeet. Luin, kyllä minä ne luin. Hyvää yötä.»

»Eivätkö ne ole kovin kauniita? Eivätkö ne ole täynnä innostusta ja kunnianhimoa? Mutta isäparkasi! Kuinka pian hävisikään valo hänen tieltään! Hän ci kuitenkaan koskaan valittanut. Oi, ei, ei koskaan! Päinvastoin hän usein nauroi ja laski leikkiä meidän unelmistamme ja pilvilinnoistamme. 'Sinun täytyy suunnitella ja rakentaa yksin, Nannie, ja niin sinä saat myöskin yksin nauttia niistä.' Vieläpä kuolinvuoteellaankin hän saattoi jutella noin. Mutta joskus hän muuttui kovin vakavaksi ja sanoi: 'Anna pikku Philipille osa onnestani ja unelmistasi. Hän ansaitsee sen paremmin kuin minä.' 'Oi, Jumala', sanoi hän kerran, 'salli minun ajatella, kun minä olen siellä, että kaikki se, minkä minä elämässä menetin, tulee poikani osaksi. Minä jäin laaksoihin, mutta hän, hän pääsee kukkuloille. Tyynny rauhaan, levoton sydän, lepää rauhassa ja nuku nurmen alla'.»

Philip tunsi olevansa kuin lintu, joka on joutunut vangiksi verkkoon.

»Minun isäni, täti hyvä, oli runoilija, joka koetti elää, kuten maailman mies. Siinä oli hänen elämänsä suurin onnettomuus, jos ajattelet asiaa oikein.»

Nan-täti kohotti katseensa vieden kädellänsä neulansa kuvion yli ja sanoi värähtelevällä äänellä: »Isäsi elämän todellinen onnettomuus, Philip, oli hänen rakkautensa — se, mitä sanotaan rakkaudeksi. Mutta rakkaus ei ole sitä. Rakkaus tuo tullessaan rauhaa, hyveitä, jaloa elämää — tuo on vain hulluutta ja sokeutta, ja kun ihmiset siitä heräävät, he vapautuvat kuin painajaisesta. Siitä puhutaan kuin pyhästä asiasta — se on kuitenkin saastaisuutta. Sen ylistykseksi on kirjoja kirjoitettu — sellaiset kirjat minä tahtoisin polttaa. Kun mies on joutunut sen pauloihin, hän on kuin sokea, joka on eksynyt taluttajastaan ja hoipertelee kuilua kohden. Naiset ovat sellaiselle yhtä alttiita. Niin, niin, hyvät naiset yhtä hyvin kuin hyvät miehetkin. Minä olen nähnyt heidän joutuvan kiusaukseen — —»

Philip oli nyt varma asiasta. Joku oli pitänyt Sulbyssä häntä silmällä. Hän suuttui ja hänen vihansa purkautui Nan-tätiin sanatulvana. »Olet väärässä, täti, ihan väärässä. Rakkaus on ainoa, jonka vuoksi kannattaa elää. Se on kauneutta, se on runoutta. Sano sitä intohimoksi, jos tahdot — mitä olisi maailma ilman sitä? Se olisi erämaa, jossa jokainen ihmissydän on tyhjä ja yksinäinen kuin autio saari, paikka ilman lapsia, ilman iloa ja riemua, ilman naurua. Ei, ei! Rakkaus on taivaan lahja ja me menettelemme väärin koettaessamme hävittää sen elämästämme. Me emme voi sitä tehdä ja me saamme rangaistuksen ylpeydestämme ja uhkamielisyydestämme. Meidän pitäisi tyytyä jättämään kohtalon määrättäväksi, tuleeko meistä suuria vai pieniä miehiä, meille pitäisi olla kylliksi, kunhan tulisimme hyviksi ja onnellisiksi ihmisiksi. Ja suurin onni elämässä on rakkaus. Taivaan pitäisi voida tehdä ihmeitä muovataksensa meitä sellaisiksi, että voisimme olla onnellisia ilman sitä. Mutta taivas ei tee sellaisia ihmeitä, koska taivaan suurin ihme on juuri rakkaus itse.»

Neula tärisi Nan-tädin kädessä ja hänen huulensa värähtelivät.

»Sinä olet vielä nuori, Philip», hän sammalsi, »mutta minä olen vanha ja minä olen nähnyt, millaisia hedelmiä kypsyy siitä humaltumisesta, mitä sinä sanot intohimoksi. Oi, mitä olenkaan nähnyt! Se murskaa elämän, hävittää tulevaisuuden toiveet, hajoittaa kodit, nostaa isän poikaa ja veljen veljeä vastaan — —»

Philip ei tahtonut jäädä alakynteen. Hän astui kiivaasti edestakaisin huoneessa ja keskeytti: »Taas sinä olet väärässä, täti. Sinä aina erehdyt tässä asiassa, koska sinä yksityisestä tapauksesta teet yleisiä johtopäätöksiä — sinä ajattelet lakkaamatta vain minun isääni. Mitä sinä sanot isäni lankeemukseksi, olikin vain hänen kohtalonsa. Hän oli sen ansainnut. Jos hän olisi ollut kelvollinen siihen korkeaan asemaan, johon pyrki — jos hän olisi ollut kelvollinen tuomariksi, hän olisi siksi päässyt eikä olisi painunut alas. Että hän lankesi, on todistus siitä, ettei hän ollut kelvollinen. Jumala ei ollut tarkoittanut häntä siihen tehtävään. Minun isäni taipumukset eivät olleet vakavan ja yksitoikkoisen virkamiehen, vaan häntä elähdytti runoilijan kunnianhimo. Jos hänen kova onnensa olisi tehnyt hänestä tuomarin, hän pian olisi itse ymmärtänyt, ettei hän siksi sopinut, koko saari olisi sen huomannut ja sinä itse, täti hyvä, olisit suruksesi saanut sen selville ja koko maailma olisi huomannut erehtyneensä. Runoilijana hänestä ehkä olisi tullut suuri mies, tuomarina hän olisi herättänyt naurua ja ivaa — hän itse olisi ollut petturi ja kerskuri, joka olisi oikeudelle tuottanut häpeätä.»

Nan-täti nousi seisoalleen. Kauhistus kuvastui hänen rakastettavilla vanhoilla kasvoillansa ja jokin helähti pudotessaan lattialle.

»Oi, Philip, Philip, jos minun täytyisi ajatella, että sinä laukeaisit samaan erehdykseen — —»

Mutta Philip ei antanut hänelle aikaa lopettaa. Hän pyyhkäisi otsalle-langenneet hiuksensa taakse ja hyökkäsi ulos huoneesta.

Päästyään yksin hän alkoi tutkistella itseänsä. Oliko todellakin hän itse saattanut puhua noin? Vieläpä omasta isästänsä? Ja Nan-tädillensä! Hän huomasi, kuinka asia oli: hän oli puhunut isästään ja ajatellut koko ajan itseänsä; hän oli koettanut puolustaa itseänsä, vahvistaa ja terästää mieltänsä. Mutta niin tehdessään hän oli hävittänyt pyhän muiston, jota oli koko elämänsä ajan kunnioittaen mielessään säilyttänyt ja samalla hän oli häväissyt Nan-tädin nuoruuden unelman.

Omantunnontuskissa hän laahusti alakertaan huudellen murtuneella äänellä: »Täti! Täti!»

Mutta huone oli tyhjä, lamppu oli sammutettu ja käsityö heitetty sivulle. Jokin rasahti hänen jaloissansa ja hän kumartui ja otti sen ylös. Se oli hänen isänsä kuva, joka oli haljennut kahteen osaan. Tapaus kauhisti häntä ja hän värisi. Hänestä tuntui kuin hän olisi tallannut isänsä kasvoja. Pistäen särkyneet palat taskuunsa hän hoippui huoneesta kuin rikollinen ja hiipi hiljaa pimeässä vuoteeseensa.

Mutta seuraava aamu toi hänelle palkkion yön tuskista — hän sai Katelta kirjeen.

»Vihdoinkin on talkoojuhla ohi ja minä saan olla yksin omine ajatuksineni. Sinun lähdettyäsi he lauloivat. »Kuningas lempii morsiantaan ja minä teen kuin hän, ja minä teen kuin hän.» Mutta täällä todellakaan ei ole tapahtunut kerrassaan mitään kertomisen arvoista. Hyvää yötä! Minä menen nukkumaan vietyäni tämän kirjeen sillankorvaan. Parin tunnin kuluttua saan nähdä sinut unissani, ellen valvo sinua ajatellen. Niin tavallisesti teen. Hyvää yötä, kallis mieheni ja herrani! Sinähän ilmoitat minulle, mitä on paras tehdä. Sinun vaikeutesi minua hirveästi peloittaa. Ymmärräthän, rakkaani, me kaksi aiomme tehdä jotakin aivan tavatonta. Hyvää yötä! Minä kohotan pääni, jotta voit suudella minua vielä kerran silmiin ja minä suutelen kahdesti sinua.»

Ja sitten seurasi tyhjiä sulkumerkkejä ( ), joihin Kate oli painanut huulensa, toivoen että Philip ottaisi siitä vastaan hänen suudelmansa.

II.

Kun Philip sinä aamuna aikoi mennä asuntoonsa Douglasissa, hän tapasi kuvernöörin talosta tulleen sanantuojan, joka vakavasti keskusteli hänen palvelijansa kanssa. Hänen Ylhäisyytensä pyysi häntä heti saapumaan Onchaniin ja syömään siellä päivällistä hänen Ylhäisyytensä kanssa.

Kuvernöörin vaunut odottivat ovella ja Philip astui niihin. Nyt hän ei ollut ollenkaan kiihoittunut ja kun hän muisti, miten innostunut hän oli ollut saadessaan kuvernöörin terveiset edellisellä kerralla, hän hymyili. Ennen lähtöään hän ei unohtanut määrätä, että illallisen tuli olla valmiina täsmälleen kello kahdeksan.

Hän tapasi kuvernöörin yhtä kohteliaana ja puheliaana kuin tavallisesti. Hänen huoneensa seinillä oli komeita kuvia edellisistä kuvernööreistä, pitsikalvostimineen ja röyhelöineen, sekä suurenmoinen kuningas Yrjön kuva.

»Olette kai kuullut, että saaren pohjoisosien tuomari on kuollut», hän sanoi.

»Onko hän kuollut?» kysyi Philip. »Minä näin hänet eilen kello yhden aikaan.»

»Hän kuoli kello kahdelta», tiesi kuvernööri.

»Miesparka, miesparka!» huokasi Philip.

Siinä kaikki. Ei räpähtänyt silmäluomi, ei värähtänyt huuli.

»Te kai tiedätte, että hallitus täyttää tällaiset virat?» kysyi kuvernööri. »Hakemukset lähetetään sisäasiainministeriöön, mutta on luultavaa, että minun mieltäni kysytään, ennenkuin nimitys tapahtuu. Silloin ehkä voin auttaa omaa ehdokastani.»

Philipin ilme ei vähääkään muuttunut ja heittäen toisen polvensa toisen yli kuvernööri jatkoi hymyillen: »Niin ainakin näyttävät teidän asianajaja-toverinne asian käsittävän. He nyt jo kiertävät minua kuin ampiaiset liimapannua. Epäilemättä te pian liitytte heihin.»

Philip teki torjuvan eleen, ja kuvernööri heilautti kättänsä jatkaen hymyillen: »Oh, minä en suinkaan moiti teitä! Nuorilla on aina kunnianhimoa. On luonnollista, että he tahtovat päästä eteenpäin elämässä. Mitä teihin tulee, sallikaa minun sanoa, että teillä on erikoinen syy ja kannustin, sillä epäilemättä tahdotte saavuttaa sen aseman, joka teidän suvullenne ammoisista ajoista täällä on ollut, mutta jonka se sittemmin menetti isänne erehdyksen ja onnettomuuden vuoksi.»

Philip kumarsi totisena, mutta ei virkkanut sanaakaan.

»Epäilemättä», virkkoi kuvernööri, »tämä tosi-asia puhuu teidän puolestanne. Suurin syy teitä vastaan on teidän nuoruutenne. Kuinkas onkaan, ettekö te ole kahdenkymmenen kahdeksan?»

»Kahdenkymmenen kuuden», sanoi Philip.

»Ei enempää? Vain kaksikymmentä kuusi? Ja miten menestyksellinen teidän elämänne tähän asti lienee ollut — vaikka minun pitäisi sanoa sitä loistavaksikin — teillä ei kuitenkaan ole vielä elämässä vakaantunutta asemaa.»

Philip kysyi, tarkoittiko hänen Ylhäisyytensä sitä, ettei hän ollut vielä naimisissa.

»Ja vaikkapa tarkoitankin», vastasi kuvernööri teeskennellyn ankarasti, »ja vaikkapa teenkin niin, älkää naurako, nuori mies. Te epäilemättä tiedätte, millaisia vaatimuksia ihmisillä on tällä pienellä vanhanaikaisella saarella. Katsokaahan nyt. Tämä viimeinen tuomari antoi ihmisille esimerkin, jota olisi vaarallista toistaa. Jos se uudistuisi ei siitä suinkaan moitittaisi sisäasiainministeriä, vaan olisi se aivan toinen mies. Tuomari Mylrean velvollisuus oli rankaista juopottelurikokset, ja hän oli itse juoppo. Hänen tuli tuomita irstaisuuden harjoittajat ja hän oli itse irstas.»

Philip ei voinut hillitä itseänsä — hän naurahti hiukan.

»Todellakaan», sanoi kuvernööri kiireesti, »teidän ei tarvitse langeta samanlaiseen kurjuuteen kuin hän, mutta te ette minun mielestäni ole kaikista sopivin ehdokas, ennenkuin olette hankkinut itsellenne sellaisen aseman, jossa ei ole enää samanlaisia eksytyksen vaaroja. 'Ole varoillasi Christianien suhteen', sanoi suuri Derby pojallensa ja suokaa anteeksi, että minä uudistan tämän varoituksen miehelle, joka itse on Christian.»

Philipin kasvoille kohosi voimakas puna. Tällaisenakin hetkenä hän tunsi raivostuvansa, että hänen isänsä hairahdusta saatettiin noin karkeasti vetää esille.

»Te tarkoitatte», hän sanoi, »että meillä on taipumusta solmia avioliittomme epäviisaasti.»

»Niin, sitä tarkoitan», myönsi kuvernööri.

»Sitä on vaikea sanoa», huomautti Philip lyöden keveästi näppiänsä, ja kuvernööri rypisti kulmiansa — ja rokonarvet ilmestyivät selvemmin esille.

»Tietysti tämä asia on minun velvollisuuteni ulkopuolella, herra Christian — sitähän minun ei tarvitse teille sanoa. Mutta te herätätte erikoisesti minun mielenkiintoani ja minä olen tehnyt teille jo jonkun palveluksen, vaikka nuoret niin mielellänsä luulevat, että he itse saavat kaiken aikaan. Ah», hän virkahti nousten ylös kuullessansa vaskirummun äänen, »päivällinen on valmis. Menkäämme naisten luo.» Sitten hän lisäsi tuttavallisesti, laskien kätensä Philipin olalle: »Vain yksi sana vielä, herra Christian. Lähettäkää hakemuksenne heti paikalla — ja seuratkaa vanhan ystävän neuvoa — menkää naimisiin niin pian kuin suinkin. Mutta omatessaan sellaiset tulevaisuuden mahdollisuudet kuin te, ei kukaan voi menetellä kyllin varovasti. Jos hän on englantilaisen hienon perheen tytär, sitä parempi, — jos valitsette tältä saarelta, pitäkää varanne.»

Philip aterioi kuvernöörin rouvan seurassa, ja rouva kertoi muistavansa hänen isoisänsä. Pöydässä oli myöskin kuvernöörin naimaton tytär, joka kertoi kuulleensa, miten Philip puhui kalastajain puolesta Peelissä. Kesän viimeinen virallinen »vastaanotto» pidettiin iltapäivällä puistossa, ja Philipiä pyydettiin myöskin jäämään. Hän jäi ja sai omin silmin todistaa miten liima vetää ampiaisia puoleensa. He kiertelivät kuvernöörin ja hänen rouvansa ympärillä, he hyväilivät hänen koiraansa ja kesyä hirveänsä, joka söi rypäleitä vieraiden kädestä.

Vanhanpuoleinen herra, joka istui yksin vaunuissa, ajoi tietä ja pysähtyi ruohokentän reunaan. Se oli vanha Peter Christian Ballawhaine näyttäen entistään heikommalta ja kalpoammalta ja hänen säärensä olivat tavallista enemmän lenkassa. Philip astui likemmäksi tarjoten sedällensä kätensä auttaaksensa häntä vaunuista. Mutta Ballawhaine sysäsi sen syrjään ja työntyi kuvernöörin luo, ja puheli hänelle muutaman minuutin pojastaan Rossista, jolle hän oli lähettänyt sanan saapua tänne, jotta isä saisi esitellä hänet Hänen Ylhäisyydellensä.

Jos ei Philip näyttänyt iloiselta ja tyytyväiseltä ja jos hänellä ei ollut hauska, ei syy suinkaan ollut hänen isäntänsä. »Ettekö tahdo viedä rouva Sitä- ja -Sitä teepöytään?» saattoi kuvernööri sanoa ja heti sen jälkeen tapasi Philip itsensä arvokkaassa rouvaparvessa, joiden miehet itse kuningatar oli nimittänyt ritareiksi ja ladyn arvon he olivat saaneet — Jumala ties keneltä. Puhe siirtyi lakkaamatta äsken kuolleeseen tuomariin.

»Sellainen elämä! Armosta hän sai elää niin kauan!»

»Sääli miesparkaa, kai tarkoitatte sanoa, ystäväni, eikö se ole liikaa sanottu.»

»Onneton raukka! Hänen olisi pitänyt mennä naimisiin. Sellainen mies tarvitsee vaimon, joka pitää hänestä huolen. Ettekö tekin ajattele niin, herra Christian?»

»No», sanoi eräs valkohapsinen rouva, »ettekö te ole kuulleet hänen elämänsä tarinaa?»

»Ah, kertokaa siitä. Kuka oli se jalosukuinen nainen?»

»Se jalosukuinen nainen — —» seurasi äänettömyys. Valkohapsinen rouva yskähti, hymyili, sulki tirkistelevät silmänsä, alensi ääntänsä ja sanoi teeskennellyn juhlallisesti: »Se jalosukuinen nainen oli sepän tytär, ystäväni.» Sitä seurasi iloinen naurunhelähdys.

Philip tunsi voivansa pahoin, kumarsi isäntäväelle ja lähti. Ennenkuin hän ehti pois, hänen setänsä asettui kädet levällään hänen tielleen.

»Mistä tämä johtuu, Philip? Sinä et enää koskaan tule Ballawhaineen. Kyllä ymmärrän! Tietysti minä ymmärrän. Liian paljon hommaa naisten kanssa voidaksesi muistaa vanhaa miestä. Kaikki he puhuvat sinusta. Annat kaikille puheen aihetta, häh? Kyllä tiedän, kyllä tiedän, ei tarvitse selittää mitään.»

III.

Philipin tie kotiin olisi kulkenut oikeastaan kaupungin läpi, mutta hän kiersi nyt Onchan ympäri, sillä hänen sydämensä oli niin sairas ja katkerat tunteet kiduttivat häntä niin, että hänen täytyi saada olla aivan yksin. Hänestä tuntui kuin kaikki enkelit ja perkeleet olisivat liittoutuneet yhteen pitääksensä häntä pilkkanaan. Se, mitä varten hän oli työskennellyt viisi raskasta vuotta, hänen elämänsä päämäärä, tarkoitus, jonka puolesta hän oli taistellut, oli jo hänen — hänen tarvitsi vain ojentaa kätensä ja ottaa. Mutta nyt kun se oli hänen, hän ei voinut saada sitä. Oi, tätä kohtalon ivaa, tätä elämän narripeliä! Se oli kauheaa, siitä saattoi tulla hulluksi!

Sitten hänen miehekkäämpi henkensä sanoi hänelle: »Mitä lapsellisia hullutuksia nuo ovat? Onni tulee luoksesi molemmat kätensä täynnä antimia. Ole rohkea, niin sinä saat, mitä sielusi toivoo ja sydämesi halajaa — saat tuomarin viran ja Katen.»

Sitä oli kuitenkin mahdoton uskoa. Jos hän menisi naimisiin Katen kanssa, kuvernööri ei antaisi hänelle puoltolauseitansa. Eikö hän ollut sanonut, että hän antoi saaren yleiselle mielipiteelle suuren arvon? Ja eikö sen epäitsekkään ystävyyden rinnalla, jota kuvernööri oli hänelle osoittanut, ollut myöskin toinen läheisempi syy kuin vanhan manilaisen yleisen arvostelun pelko, ja eikö se salaisempi syy estäisi häntä suosittelemasta saaren tuomariksi miestä, joka oli mennyt naimisiin väärän naisen kanssa? Philipin astellessa peltojen yli hänen mieleensä nousi muisto kuvernöörin päivällisistä, jolloin hänen rouvansa ja tyttärensä olivat osoittaneet hänelle aivan ylenmääräistä huomaavaisuutta ja kohteliaisuutta. Seuraavana hetkenä hän kuitenkin moitti ankarasti itseänsä siitä, että saattoi antaa sijaa sellaisille kuvitteluille ja niin matalamielisesti ja kiittämättömästi arvosteli toisten vaikuttimia, ja vihoissaan hän potki ruohoa ja mättäitä. Ajatus oli kuitenkin jo ehtinyt juurtua. Hän ei voinut sitä auttaa, että kuvernöörin persoonallinen mielenkiinto häneen tuntui tekosyyltä.

»Kuinka hullu sinä sentään oletkaan, Philip!» tuntui jokin kuiskaavan hänelle hänen sydämensä pimeimmistä komeroista, »ota ensin tuomarin tuoli ja nai Kate sitten myöhemmin.» Mutta mahdottomalta tuntui sekin. Ajatellapa, että sen oveluudella ja kaksinaisuudella voisi toteuttaa, entäs sitten? Tottumusten ja ennakkoluulojen muurit olisivat kuitenkin edessä. Philip muisteli tämänpäiväisiä puistokutsuja ja ymmärsi, että siellä oli vastassa ylipääsemätön muuri. Tuomari, joka antaisi hienoston sovinnaistavoille iskun vasten kasvoja, saisi kärsiä siitä. Hänen täytyisi jäädä vieraaksi saaren sisäiselle elämälle — julkiseen elämään hän kyllä saisi tuomariarvonsa perusteella ottaa osaa. Jäinen kuva kohosi hänen sielunsa silmäin eteen hänen vaimostaan, kun hän ajatteli, millaiseen suhteeseen tämä joutuisi noihin ylhäisiin rouviin, joiden luota hän juuri oli lähtenyt. Hänen kasvatuksensa saattaisi olla parempi kuin noiden, hänen käytöksensä varmaankin olisi luonnollisempi ja luontainen joustavuus ja kauneus, rakastettavuus ja sulo saattaisi kyllä kohottaa hänet noiden rouvien yläpuolellekin. Mutta he eivät ikinä voisi unohtaa, että hän oli maalaiskapakoitsijan tytär, ja jokainen pieninkin mukula seuraelämän pyramidissa — aina kaupunkilaiskapakoitsijan tyttärestä alkaen — katselisi häntä korkeudestaan kuin kuningatar.

Hän saattoi nähdä heidän ajavan hänen ovelleen ja heittävän korttinsa, mutta heti paikalla kiitävän matkaansa. Sen verran heidän täytyisi tehdä. Se olisi se katkera pilleri, jonka tuomarin arvo pakottaisi heidät nielemään. Sitten hän saattoi nähdä vaimonsa istuvan yksin kotona ikävissänsä ja surullisena, halveksittuna ja kadehdittuna, erotettuna hänen omasta luokastaan sen kautta, että hän oli tuomarin rouva ja miehensä luokasta siksi, että tuomari oli mennyt hänen kanssansa naimisiin. Vielä hän saattoi nähdä itsensä — liian mahtavana halveksittavaksi ja pelättävänä loukattavaksi — kulkevan kuulematta joukkojen riemuhuutoja täyttämään velvollisuuksiansa ja palaavan vaimonsa luo ypö yksin. Lopuksi hän muisti isäänsä ja äitiänsä eikä voinut olla kuvittelematta, miten hän istuisi kotona Katen kanssa viiden vuoden avioliiton jälkeen, jolloin yhteiselämän ensimmäiset riemut alkavat haihtua, ja tunsi, miten seuraelämän kaipuu ehkä muuttuisi kuluttavaksi ikäväksi. Tai ehkä he menisivät yhdessä kävelemään, vain he kaksi, ihan yksiksensä, ei kenenkään seurassa, yksin tänäiltana samoin kuin eilen ja huomenna. He kulkisivat pitkin katuja, joille on kokoontunut tungokseen asti väkeä, ja sieltä satamaan, jossa kalastajat ilakoiden juttelevat, jatkaen yhä matkaansa sillalle ja nostolaiturille taivaan ja meren välille Ihmiset nostaisivat heille hattuansa ja kumartaisivat kunnioittavasti, mutta jäykästi ja jäätävän kylmästi. Toiset taas tyrkkisivät merkitsevästi toisiansa kyynärpäillänsä kuiskien ja katsellen heidän jälkeensä. Ah, Jumala, millainen tulisi olemaan sellaisen elämän loppu? Kun he alkaisivat olla onnettomia eivätkö he samalla muuttuisi huonoiksi ihmisiksi?

»Miten hirvittävästi sinä voitkaan käännellä ja väännellä asioita», kuiskasi hänessä taas ääni tällä kertaa voimakkaammin. »Ei hittokaan kaikkea saa. Tyydy vähempään, ota Kate ja anna tuomarin viralle palttua.»

Mutta tämä neuvo ei tuottanut vähintäkään lohtua, sillä jos hänen avioliittonsa Katen kanssa estäisi häntä tulemasta saaren tuomariksi, se estäisi häntä myöskin saavuttamasta minkäänlaista huomattavampaa asemaa tällä saarella. Jos näin oli käynyt hänen isällensä, hänelle itsellensä kävisi samoin — tällä saarella ei olisi sijaa miehelle, joka ehdoin tahdoin katkoisi kaikkia yhtäläisesti sitovat kahleet.

»Älä kiduta minua tällaisilla onnettomuuden ajatuksilla! Ellet voi saada molempia, tuomarin virkaa ja Katea, etkä voi ottaa Katea saamatta tuomarin virkaa, on sinulla vain yksi keino jäljellä — ota tuomarin virka ilman Katea. Ota tuomarin virka ja jätä tyttö. Se on sinun velvollisuutesi ja selvä välttämättömyys.»

Tähän tulokseen Philip lopulta pääsi, mutta jo ennen tätä päätöstä päivä oli laskenut ja yö saapunut, ja hän kulki pilkkoisen pimeässä. Sama ääni, joka oli pitänyt hänen puoltansa, alkoi nyt puhua tytön puolesta.

»Älä puhu velvollisuudesta ja välttämättömyydestä. Sinä rakastat vain itseäsi ja omaa etuasi. Ole rehellinen, mies. Koska tuo nainen on esteenä sinun kunnianhimosi toteuttamiselle, sinä olet valmis uhraamaan hänet. Se on rajatonta, säälitöntä itsekkyyttä. Otaksupa, että hylkäät hänet — voitko sinä ajatella häntä häpeämättä? Hän rakastaa sinua ja luottaa sinuun ja hän on antanut todistuksia rakkaudestansa ja luottamuksestansa. Pois verukkeet! Älä uskalla kuiskailla itsellesi, ettei sitä tiedä kukaan muu kuin sinä ja hän — että sinä pysyt vaiti, eikä hänkään joudu kiusaukseen puhua. Hän rakastaa sinua. Hän on antanut sinulle kaikki. Jumala häntä siunatkoon!»

Hellyys nujersi itsekkyyden. Kun kaupungin tulet alkoivat heittää valojuoviansa hänen tielleen, hän sanoi rohkeasti itsellensä: »Kun huolet uhkaavat joka puolelta, minä teen, kuten sanoin eilen — minä jätän taivaan päätettäväksi, tuleeko minusta suuri tai pieni mies ja itse päätän, tuleeko minusta luotettava mies ja onnellinen ihminen. Minä teen tilin sydämeni kanssa ja astun rohkeasti tietäni eteenpäin.»

Tässä mielentilassa hän palasi asuntoonsa. Huoneista oli näköala etupuolelta Athol Streetille ja takaosasta pyhän Yrjön kirkkomaalle. Ne olivat hiljaiset ja tyhjät eikä kadulta voinut sisään katsella. Hänen lamppunsa sytytettiin. Palvelija kattoi juuri pöytää.

»Kata kahdelle, Jemmy», sanoi Philip ja alkoi sitten hyräillä jotakin.

Silloin ottaessaan avaimia hän tunsi, että hänen taskussansa oli outo esine. Hän muisti, mikä se oli. Se oli hänen isänsä särkynyt kuva. Hän ei tohtinut katsoa sitä. Avaten arkun hän kätki kuvan sen pohjalle talvivaatteitten alle.

Tämä johti hänen mieleensä, että hänellä oli jotakin, joka tuotti vielä enemmän tuskaa. Hän meni laatikolle, josta otti esille isänsä kirjeet aikoen ne piilottaa samaan paikkaan kuin kuvankin. Tätä tehdessään hänen kätensä vapisivat, jalat horjuivat, häntä pyörrytti, ja ääni, joka oli kiduttanut häntä monilla katkerilla soimauksilla, huusi taas hänen korvaansa: »Hautaa ne syvälle! Hautaa isäsi niin syvälle, ettet voi hänestä jälkeäkään nähdä etkä kuulla. Hautaa hänen rakkautensa sinuun, hänen toiveensa hänen odotuksensa ja unelmansa sinusta. Hautaa ja unohda hänet iäksi.»

Philip epäröi hetkisen ja sitten löi arkun kannen kiinni ja lukitsi juuri sitä, kun palvelija astui huoneeseen. Mies oli juhlallinen, arvokas, vaitelias ukko, joka oli ollut viimeisen piispan tallirenkinä. Totisuutensa hän oli lainannut hevosilta, arvokkuutensa isännältänsä, mutta vaikenemistaitonsa hän oli itse kehittänyt, ja se oli suurempi kuin luonto on omasta puolestaan lahjoittanut ihmisille tai eläimille. Hänen nimensä oikeastaan oli Cottier, mutta yleensä häntä sanottiin Jem-y-Lordiksi.

»Vieras ei ole saapunut, herra», hän sanoi. »Odotanko vai, saanko jo tarjota?»

»Mitä kello on?» kysyi Philip.

»Löi juuri kahdeksan, mutta se käy kaksi minuuttia edellä.»

»Tuo heti ruoka sisään», määräsi Philip.

Kun vadit oli tuotu sisään ja mies kadonnut, Philip, astuen pöydän luo, otti napinlävestänsä kukan, jonka päivällispöydässä oli huuhdemaljastansa siihen pistänyt ja painettuaan sen huulillensa asetti sen tyhjälle paikalle, joka oli tuolin edessä häntä vastapäätä. Sitten hän istahti syömään.

Ruoka ei oikein maistunut, ja vaikka hän olisi kuinka koettanut, hän ei voinut estää ajatuksiansa harhailemasta. Hän ajatteli tätiänsä ja miten hän oli loukannut häntä edellisenä iltana ja setäänsä ja miten tämä ensin oli esiintynyt kopeasti ja sitten orjamaisesti, ja sitten hän ajatteli kuvernööriä ja miten merkillistä huomiota tämä korkea herra oli hänelle osoittanut ja lopuksi hän muisti Peten, miten äskettäin hän oli kuollut ja miten pian unohdettu.

Kesken näiden muistojen, joista toiset olivat surullisia, toiset katkeriakin, hänen mieleensä johtui, että hän söi illallista Katen kanssa. Silloin hän koetti ilostua ja saada mielensä keveämmäksi. Hän tiesi, että tyttö tällä hetkellä söi illallistansa Sulbyssä ajatellen häntä ja uskotellen itsellensä, että hän oli hänen kanssaan. Philip koetti ajatella, että Kate oli hänen luonansa, istui tuolilla häntä vastapäätä katsellen häntä valkoisen pöytäliinan ja vihreän lampunkuvun välitse säteilevillä silmillänsä, tummat kiharat vallattomina leikkien otsalla ja täyteläinen suu ilosta väreillen. Silloin huone oli täyttyvinhän sulolla, jota lemmitty ympärilleen levitti. Hän saattoi melkein kuvitella, että ilmassa tuntui pitsien ja hienojen vaatteitten tuoksu. »Lemmikkini!» Hän nauroi — hän tuskin tiesi, että hän itse oli lausunut tuon sanan. Tämä oli suloista, ihastuttavaa hassuttelua.

Mutta hänen silmänsä kääntyivät arkkuun, johon hän oli haudannut kirjeet ja maalatun pienoiskuvan ja ajatukset lähtivät uudestaan liikkeelle. Hän ajatteli isäänsä ja isoisäänsä, menetettyä perintöänsä ja miten vähällä hän oli ollut saavuttaa omaksensa parhaimman osan, ja sitten vielä kerran Peteä, kunnes hän lopuksi näiden monien ristiriitojen pyörteissä huudahti: »Ah, jospa Pete kuitenkin olisi elänyt!»

Ääni sai hänet hätkähtämään ja sanat herättivät kauhua. Huuhtoaksensa mielestään tämän tunteen hän hieman hillittyään mieltänsä täytti lasin reunoja myöten, kohotti sen huulillensa ja samalla kuiskasi katsellen yli pöydän: »Terveydeksesi, rakkaani, terveydeksesi!»

Joku soitti ulko-ovella ja hän kuunteli viinilasi kädessä. Ennenkuin hän ehti tajuta enempää, seisoi joku hänen kyynärpäänsä vieressä ja sanoi puolihämärässä: »Vieras herra ei nähtävästi voi tulla, hän on sähköttänyt.»

Puhuja oli Jem-y-Lord, joka piti sähkösanomaa kädessänsä.

Philip repäisi kuoren auki ja luki:

»Tulen kotiin Ramseyn laivalla huomenna terveenä ja reippaana, ilmoita
Kirrylle. Peat.»

IV.

Päivän, sarastaessa Philip meni vuoteeseen lopen väsyneenä harhailtuaan koko yön pimeiltä kaduilla. Hän nukkui raskaasti neljä tuntia ja näki kiusallisia unia jokapäiväisistä esineistä, jotka muuttuivat suunnattoman suuriksi ja merkillisiksi hänen ympärillään.

Kun Jem-y-Lord aamulla toi teen herransa huoneeseen, hän oli pudottaa maahan tarjottimen, sillä niin kiivaasti sulkeutui hänen jälkeensä ovi, jonka hän oli polvellaan työntänyt auki. Akkuna oli puoliksi auki ja kylmä merituuli puhalsi huoneeseen; uuninristikko ja liesi kertoivat kuitenkin, että yöllä oli pidetty tulta ja hänen isäntänsä vielä nukkui.

Jem laski alas tarjottimen, nosti pöydällä olevaa viinikarahvia ja tarkasti sitä valoa vasten, päristi kuin vanha hevonen, nyökäytti miettivästi päätänsä ja sulki akkunan.

Philip heräsi siihen ja katseli sekaisin ilmein ympärillensä. Hän tunsi epäselvästi, että jotakin oli tapahtunut, kun palvelija sanoi:

»Hevonen on pian valmis, herra.»

»Mikä hevonen?» kysyi Philip.

»Se hevonen, jolla ratsastatte, herra», vastasi Jem hymyillen alentuvasti ja lisäten, »se hevonen, jonka käskitte minun tilata Shimmeniltä viedessäni kirjettä postiin.»

»Mitä kirjettä?»

»Kirjettä, jonka annoitte minulle postiin vietäväksi, ennenkuin menin nukkumaan.»

Kaikki myllersi epäselvänä ja hämäränä Philipin mielessä. Hän koetti ankarasti selvittää itsellensä, mitä oli tapahtunut. Juuri silloin riensi sanomalehtipoika kirkon puoleista katua huudellen: »Lisälehti — tuomarin kuolema.»

Silloin palasi kaikki mieleen. Hän oli kirjoittanut Katelle pyytäen häntä tulemaan tapaamaan häntä Port Mooariin kello kaksi tänään. Sinä hetkenä ja sillä yksinäisellä paikalla hän oli päättänyt ilmoittaa hänelle uutisen. Hän oli päättänyt sanoa hänelle kaikki ja selvittänyt itsellensä, miten menettelisi.

Ilman ruokahalua hän söi aamiaisensa. Syödessään hän kuuli ääniä kadunpuoleisesta pihasta. Hän kohotti päänsä ja katsahti koneellisesti mitään ajattelematta ulos. Nelipyöräiset, hopeahelaisen nuoren hevosen vetämät vaunut vierivät juuri portin ohi. Ajaja oli mahdollisimman hienosti pukeutunut ja päällään hänellä oli vaalea muodikas takki. Toinen jalka oli jarrulla ja komea sikaari oli hänellä hampaissa. Se oli Ross Christian.

Tavatessaan viimeksi serkkunsa hän oli tapellut hänen kanssaan Katen kunnian vuoksi. Tämä ajatus koski nyt kuin piiskan ja piikkiruoskan iskut. Häveten, nöyryytettynä ja inhoten itseänsä Philip käänsi päänsä toisaalle.

V.

Puolen yön aikaan talkoojuhlan jälkeen Kate meni vuoteellensa suudellen kättänsä, koska Philipin käsi oli sitä koskettanut. Herätessään seuraavana aamuna koko hänen olentonsa täytti ääretön onni. Avattuaan silmänsä hän kohosi puoliksi ylös ja katseli ympärillensä. Tuossa olivat vaaleanpunaiset sänkyverhot, jotka kätkivät hänet kuin telttaan, tuolla olkikaton vuotiaiset, tässä olivat valkaistut, halkeilleet seinät, tuolla kaappi ja pesupöytä, lattialla lampaannahat ja aurinko paistoi puutarhan puoleisesta akkunasta. Mutta kaikki oli kuin muuttunut, kaunistunut ja käynyt salaperäisen ihanaksi. Hän oli kuin ihminen, joka nukahtaa aavalla merellä ympärillään taivaan ja meren saavuttamaton yhdyntäviiva, ja herää sitten semmoisen vieraan maan satamassa, jossa on lämmintä ja ihanaa ja koko maailma täynnä päivän paistetta. Hän sulki silmänsä, ettei mikään saisi häiritä, kun hän tutkisteli tätä salaperäistä maata. Hän asetti pyöreät käsivartensa niskan taa ristiin kuin tyynyksi, nojautui taapäin vuoteellensa ja hänen kasvoillensa ilmestyi riemukas hymy, joka kertoi sanoin kuvaamattomasta onnesta ja autuudesta. Oi, ihmeitten ihme! Koko maailma oli muuttunut.

Hän kuuli puukenkien kopinan alakerrasta. Nancy siellä liikuskeli kirnuten voita maitokamarissa. Hän kuuli ääntä puutarhan takaa — siellä hänen isänsä kokosi kuhilaita; hän kuuli äitinsä juttelevan ravintolahuoneessa ja myllynrattaan loiskuttavan koskessa. Hänestä tuntui melkein mahdottomalta, että jokapäiväinen elämä oli saattanut alkaa ikuisen yksitoikkoisen kulkunsa.

Oliko hän itse sama kuin ennen? Hän ojensi kätensä ottaaksensa pienen peilin ja tarkastaaksensa kasvojansa. Hänen ottaessansa sitä pöydältä se luiskahti hänen sormistansa ja pudoten alassuin särähti kappaleiksi. Hetkeksi hän tunsi piston rinnassansa, ikäänkuin tuo olisi ollut huono enne, mutta samassa tuli Nancy kirje kädessä. Se oli sama kirje, minkä Philip oli Balluressa kirjoittanut edellisenä iltana. Kun hän oli taas yksin, hän luki sen. Sitten hän pisti sen povellensa. Hänestä tuntui, kuin se olisi tuoksunut metsäruusuilta ja laaksonkuilulta; noidan asunto, Philip ja kaikki muodostivat oman ihanan maailmansa.

Ohi kiitävä häpeän tunne säikähdytti hetkeksi häntä. Oliko hän tehnyt syntiä omaa sukupuoltansa vastaan? Oliko alentavaa, että hän oli kosinut eikä ollut odottanut, että hänet olisi valloitettu? Häpeäisikö ehkä Philipkin häntä huolimatta rajattomasta rakkaudestaan? Hänen poskensa kuumottivat. Hän tiesi, että hän punastui, ja hän peitti kasvonsa aivankuin hänen rakastajansa olisi katsellut häntä. Sellaiset ajatukset eivät viipyneet kuitenkaan kauan. Hänen riemunsa oli liian rohkea voidakseen antaa tilaa otaksutuille ikävyyksille. Niin rajaton oli hänen onnensa, että ainoa, mitä hän pelkäsi, oli, että hän jonakin hetkenä havahtuisi ja huomaisi tämän kaiken olleen haihtuvaa, suloista unta.

Tänään oli perjantai-aamu ja puolen päivän seuduilla tuli sanoma Kirk
Michaelista, että vanha tuomari oli eilen kuollut.

»Silloin heidän pitäisi valita Philip Christian hänen seuraajaksensa», hän sanoi rohkeasti, »olen varma, ettei kukaan pysty siihen niin hyvin kuin hän.»

Toiset olivat keskustelleet keittiössä puoliääneen selkä häneen päin, ja nyt kohosivat kaikkien kasvot häneen hämmästynein ilmein.

»Mitä kummaa sinä juttelet, Kirry?» huudahti Nancy.

»Mitä sinä sanoit joku viikko sitten?»

»No, luuletko sinä, että kukaan toistelee iät kaiket samaa tyhmyyttä?» nauroi Kate.

Ohhoh, eipä ei», huokaili Caesar. »Naisen mielipide on yhtä jäykkä ja pysyväinen kuin vonkuvan kissan häntä. Ne tulevat ja menevät, siinä niiden ainoa sääntö.»

Seuraavana päivänä, lauantaina, Kate sai Philipiltä toisen kirjeen, sen, jonka hän oli kirjoittanut Douglasissa illallisen jälkeen saatuansa Peten sähkösanoman. Se oli kirjoitettu poikittain puolelle paperiarkille ja se oli kuin jälkikirjoitus ilman alkua ja allekirjoitusta:

»Erittäin tärkeä asia. Täytyy tavata sinut heti. Tule huomenna kello kaksi Port Mooariin tapaamaan minua. Siellä voimme rauhassa puhella. Ole rohkea, rakkaani. On vakavia asioita, joista täytyy keskustella ja päättää.»

Tämä kirje oli lyhyt, vieläpä kylmäkin, mutta se ci ollenkaan häntä huolettanut. Avioliitto! Se oli ainoa mahdollisuus, joka hänelle selvisi. Tuomarin kuolema on kiirehtinyt asioitten kulkua — siinä oli syy tähän kiireeseen. Port Mooar oli lähellä Ballurea — ja juuri tämän tähden hän sai mennä niin kauas. Heistä varmaankin juoruttaisiin, ehkä parjattaisiin ja häväistäisiin — ja siksi hänen tulisi olla rohkea. Miten ja millä lavalla tuomarin kuolema saattoi vaikuttaa hänen ja Philipin avioliittoon, sitä hän ei tahtonut käydä selvittelemään. Epäselvinä hänen mielessään väikkyivät tarinat tytöistä, jotka huimaavalla kiireellä olivat solmineet ihastuttavat avioliittonsa ja matkustaneet miehensä kanssa ulkomaille, ennenkuin kukaan ehti edes aavistaa, että heillä olisi sellaisia hommia. Mutta tämä tosiasia hänen elämässään oli vain osa siitä suuresta ja salaperäisestä, jota ei voinut selittää jokapäiväisten kokemusten ja tapausten valossa.

Kate juoksi yläkertaan pukeutumaan, ja kun hän tuli takaisin, hän oli kuin ruusun nuppu, joka juuri avaa terälehtensä. Hän oli pukeutunut huolellisemmin kuin koskaan ennen. Philipillä oli suuret vaatimukset: hän ei saisi toiveissansa pettyä. Ollen lähtevinään ostoksille hän aikoi mennä Ramseyhin johtavaa tietä, kun hänen isänsä huusi tallista, että hän aikoi lähteä hevosella samalle suunnalle. Tamma valjastettiin ja he molemmat nousivat kärryihin.

Caesar oli tehnyt suunnitelmansa ja laskelmansa. Hän oli saanut tietää, että ennenmainittu höyrylaiva oli edellisenä päivänä saapunut Kapkaupungista Liverpooliin, ja hän päätti, että Peten tavarat tulisivat »Peveril»'illä, joka tuli joka lauantai Ramseyhin. »Peveril» lähti Liverpoolista kello kahdeksan, ja sen piti saapua perille kolmen seuduissa. Caesar tahtoi joutua laiturille kahdeksi.

»Tämä on minun velvollisuuteni isänä, Kate», hän sanoi. »Mikä on sen luonnollisempaa kuin että siellä on jotakin sinulle? Se on minun velvollisuuteni myöskin Herran palvelijana, sillä löytyy monta manilaista, jotka ovat antautuneet ahneuden perkeleelle, ja Jumalan valtakunnan työtä on koettaa estää heitä joutumasta kiusaukseen. Heille saa saarnata niin, että hahmonsa mustenee ja kuitenkin se on yhtä tyhjää kuin heittäisi päärlyjä sikojen eteen. Ei siis mitään ruikuttelua, ei kellojen soittoa edeltäpäin, vaan kerta kaikkiaan kiusaus pois!»

Kate oli vaiti ja Caesar lisäsi tuttavallisesti: »Luonnollisesti se on myöskin minun oikeuteni, sillä kun syntyperä on tuollainen, ei ole olemassa minkäänlaisia rintaperillisiä ja se joka ensiksi ennättää, voittaa yhdeksän kymmenesosaa omistusoikeudesta. Niin se on, Kate. Ei sinun tarvitse noin kylmästi tuijottaa minuun. Se on totinen tosi, tyttö. Minä olen kysynyt, mikä on lakimiesten ajatus asiasta.»

Kate oli katsellut, mutta ei ollut kuunnellut mitään. Asia oli liian vähäpätöinen eikä ollenkaan kiinnittänyt hänen mieltänsä. Heidän ajaessaan hän lakkaamatta katseli merelle ja kyseli, mitä kello on.

»Ohhoh, tyttöseni», sanoi Caesar, »kyllä meillä on aikaa. Ei tarvitse olla ollenkaan levoton. Kestää vielä tunnin, ennenkuin laiva ilmestyy taivaan rannalle. Aiotko sinä tulla minun kanssani laiturille? Et? No, ehkäpä onkin parasta, ettet tule.»

Kangaskaupan ovella Kate laskeutui alas kärryistä ja kielsi isäänsä odottamasta häntä paluumatkalla. Caesar kostutti etusormeansa ja kohotti sen hetkeksi ylös.

»Älä sitten viivy kovin myöhään», hän sanoi, »myrsky on tulossa.»

Muutamia minuutteja tämän jälkeen Kate riensi kiireisin askelin Ballurea kohden. Kulkiessaan Ballure Housen ohi hänen mielensä täytti harras kunnioitus. Hän oli kuin olisi joutunut pyhälle maalle. Hän ei katsellut ympärilleen, ei osoittanut mitään mielenliikutuksen merkkejä, silmäluomet vain värähtelivät, suu nytkähteli ja käsi puristi vähän lujemmin rahakukkaroa, kun hän, pää painuksissa kulki talon ohi. Astellessaan kaivon sivu hän huomasi Mustan Tomin pyöreän pään, kun tämä kuluneesta kotelosta ottamallaan kiikarilla tuijotteli pensaikon yli merelle. Vaikka mies oli hänelle vastenmielinen, Kate kuitenkin tervehti häntä iloisesti.

»Kaunis päivä tänään, herra Quilliam.»

»Näytti tulevan kaunis päivä, neiti, mutta nyt lentävät mehiläiset pesiinsä», vastasi Tom.

Tom katsella murjotteli häntä kuin vihollinen vakoojaa, mutta siitä ei Kate välittänyt. Hän oli ylen onnellinen. Aurinko paistoi yhä. Päästyään kukkulan laelle hän alkoi hyppiä ja juosta Folieuhon viettävää tietä. Hän kiiti kevein sydämin ja nopein askelin, ajattelematta pahaa kenestäkään ja rakastaen koko maailmaa, kun hän kiiruhti kuulemaan tuomiotansa.

Meri hänen allansa oli tyyni ja sininen. Sen pinnalla ei näkynyt muuta kuin musta häipyvä savupatsas, joka kohosi vielä näkymättömän höyrylaivan piipusta.

VI.

Philip jätti hevosensa »Iiriläisen» pihaan noin penikulman päähän vuoritiestä. Majatalon emännän, rouva Looneyn, kieli kävi kuin mylly hänen askarrellessaan Philipin syödessä päivällistään. Hän oli tuntenut hänen sukunsa kolmessa polvessa ja tiesi juttuja hänen isoisästään, hänen isästään ja hänestä itsestään, kun hän oli lapsi. Hän jutteli lapsen kasvoista, jotka olivat »kutakuinkin koreat», ja Douglasin tytöistä, jotka olivat »jokseenkin keskulaisia.» Hän antoi Philipille myöskin neuvon mennä naimisiin jonkun lämminsydämisen tytön kanssa, jolla olisi »yhtä ja toista itseänsä varten — maita ja porsaita ja kaikkea» — ja silloin voisi ehkä tulla hyvitetyksi se »keljuilu», jota kolmekymmentä vuotta sitten oli eräälle hyvälle miehelle osoitettu Ballawhainessa.

Philip jätti lautasensa puolillensa ja nousi mennäksensä Port Mooareen.

»Mutta herranterttu, ettehän te ole mitään syönyt», päivitteli majatalon emäntä. Sitten hän jatkoi maanitellen aivan kuin Philip olisi vielä ollut lapsi: »Ettekö te minun tähteni voisi syödä vielä vähän? Koettakaa, koettakaa nyt! Ei muruakaan enää? Se on teille vastenmielistä, herra Philip! Aiotteko lähteä kävelemään? Ottakaa sitten päällystakki yllenne, apilat ennustavat sadetta.»

Hän lähti sitä tietä, jota Pete oli niin usein kulkenut koulusta palatessaan, kun Kate asui Cornaassa, ja Pete saatteli häntä monimutkaisia polkuja myllyn ohi Ballajoran rantoja. Uusi mylläri oli hajoittanut sen olkikattoisen vanhan hökkelin, jossa Kate oli syntynyt ja rakentanut sijalle uuden talon. Kappeliin oli lisätty avara eteinen, jossa seurakunta sai myrskyltä suojaa, ja päätyyn oli kuvattu teurastettu karitsa. Ballajoran teurastaja oli ottanut toisen karitsan — elävän lampaan — josta hän juuri nujersi henkeä pois, kun Philip kulki ohi. Avuttoman eläinraukan pää oli kääntynyt taaksepäin penkissä ja se katsoi häneen surullisin silmin ja päästi tuon merkillisen epätoivon parahduksen, jolla kuolemaantuomittu eläin vetoaa oikeuteensa nähdessään kuoleman lähestyvän ja lopetettuaan taistelun elämänsä puolesta.

Tuuli oli tyyntynyt ja meri lekotti peilikirkkaana, mutta salmen toisella puolella näytti lyijynharmaa pilvi peittävän Englannin vuoret, vaikka ne olivat vielä valoisat ja aivan kuin kylpivät auringon paisteessa. Kun Philip saapui Port Mooariin tuli sieltä häntä vastaan maalle päin kärryt täynnä meriruohoa, ja muuan hummerinpyytäjä valmistautui lähtemään pyyntimatkallensa.

»Tyyni päivä», sanoi Philip ohi kulkiessaan.

»Eipä se sentään taida näyttää erittäin kehuttavalta», vastasi kalastaja. »Mainingit ovat niin merkilliset, vaikka tuuli ei juuri käy.» Hän työnsi kuitenkin venheensä vesille, nosti purjeensa ja lekotteli matkaansa.

Philip katsahti kelloansa ja asteli sitten niemelle. Hän tuli luolalle ja pistäysi sinne sisään. Meriruohoa oli kokoontunut sinne pimeään suuri kasa ja kahden kiven välillä aukon suulla oli tulisija. Äkkiä hän muisti tämän luolan. Se oli Carrasdhoon miesten luola. Hän saattoi kuulla Peten äänen sen kumahtelevista syvyyksistä, hän saattoi kuulla ja nähdä oman itsensä. »Pelastammeko naiset, Pete? — niinhän aina tehdään.» »Niin, totta kai, naiset — ja pojat.» Tämän lapsuuden muiston suloisuus ja hellyys vaikutti liian voimakkaasti Philipin mieleen. Hän tuli ulos luolasta ja asteli rantaa pitkin.

»Hän kai tulee kirkon kautta», hän ajatteli ja kiipesi kalliolle paremmin nähdäksensä. Rannalla oli rivi kääpiökasveja, pieniä vaivaismäntyjä, jotka surkeannäköisinä kyyhöttivät aivan kuin peläten, että mereltä pian puhaltaisivat talviset tuulet. Jossakin tällaisen puun haarassa oli rappeutunut linnun pesä. Jonakin edellisenä vuotena siinä oli ollut elämää, mutta nyt se oli tyhjä, lauluton, iloton ja kuollut.

»Tuolla hän on», kuiskasi Philip itsellensä ja hengitti raskaasti. Valkea vartalo oli ilmestynyt tuuliviirin luo ja lähestyi häntä keveästi kuin tunturikauris.

Mustat pilvet Englannin vuorten yläpuolella alkoivat laskeutua alemmaksi. Toisella rannalla oli myrsky, vaikka taivas saaren kohdalla oli vielä kirkas. Höyrylaiva oli ilmestynyt taivaanrannalle ja kynti nyt vakoansa lahtea kohden.

VII.

Kate riensi rinnettä alas ilosta huudahtaen ja suuteli häntä. Philipistä tuntui, että hänen pitäisi estää se, mutta hän ei voinut ja niin hän vastasi suudelmalla. Sitten Kate pisti kätensä hänen kainaloonsa ja yhdessä he laskeutuivat rannalle.

»Minä olen niin iloinen, että sinä tulit», alkoi Philip.

»Saatoitko sinä hetkeäkään luulla, etten tulisi?» vastasi Kate, ja hänen kasvonsa olivat pelkkänä hymynä ja äänensä kuului kiihkeänä kuiskauksena.

»Minulla on jotakin sanottavaa sinulle, Kate — jotakin hyvin vakavaa.»

»Onko?» kysyi Kate. »Onko se niin hirveän vakavaa?»

Hän nauroi ja punastui vuorotellen. Eikö hän tiennyt, mitä Philip aikoi sanoa? Eikö hän arvannut, mitä Philip aikoi sanoa? Eikö hän arvannut, mikä tämän vakavan asian täytyi olla? Pidentääksensä tätä suloista odotusta hän osoitti, että hänen mieltänsä muka kiinnittivät hänen ympärillään olevat seikat. Hän katsahti merelle ja sitten kallioille, joiden yli mainingit vyöryivät pieniin rantapoukamiin, hypähteli ilosta huudahdellen kiveltä kivelle ja pitäen yhä lujasti kiinni Philipin käsivarresta.

»Nyt sinun täytyy olla hiljaa ja kuunnella», sanoi Philip.

»Oh, minä olen niin kiltti — niin kauhean kiltti!» vastasi Kate. »Mutta katsoi Katsohan noita valkeita hevosia tuolla — kaukana tuon laivan luona! Etkö luule, että meren haltija aikoo pian näyttää valtaansa, vai?»

Hän huomasi nyt Philipin vakavan ilmeen ja sanoi ankarasti koettaen muuttaa ilmeensä vakaviksi ja arvokkaiksi: »Ole vaiti, Kate. Hillitse itseäsi. Philip aikoo puhua sinulle — vakavasti — hyvin vakavasti.»

Sitten hän käänsi päänsä kallellensa ja katsoi Philipiä suoraan silmiin sanoen: »No, herrani, miksi et ala? Ehkä pelkäät, että minä rupean itkemään. Minä en rupea — minä lupaan sinulle, etten rupea.»

Mutta nyt hän alkoi tulla levottomaksi nähdessänsä Philipin kasvojen tavattoman huolestuneen ilmeen ja hänen oma iloisuutensa vähitellen haihtui. Kun Philip alkoi puhua, hänen äänensä oli kuin särähtelevä kaiku entisestänsä.

»Sinä muistanet, Kate, mitä sanoit, kun minä toin viimeisen kirjeen Kimberleystä — että jos sinä seuraavana aamuna huomaisit, että se oli erehdys — —»

»Onko se erehdys?» kysyi Kate.

»Ole tyyni, Kate.»

»Minä olen tyyni, rakkaani. Minä muistan sanoneeni, että se tappaisi minut. Mutta se oli hullusti sanottu. Minä en enää sanoisi niin. Onko Pete elossa?»

Hän puhui vapisematta ja Philip vastasi käheästi kuiskaten: »On.»

Philip sanoi sitten murtuneella äänellä: »Me olimme aivan hulluja, Kate — oli kovin hullua rientää tekemään lopullisia johtopäätöksiä — se oli hulluutta pahempaa, se oli synnillistä. Minä puoliksi epäilin sitä kirjettä silloin, mutta, Jumala minulle anteeksi suokoon, minä tahdoin uskoa sitä, ja niin — —»

»Minä olen iloinen, että Pete elää», sanoi Kate hiljaa.

Philip aivan kauhistui hänen tyyneyttänsä. Hänen kasvojensa piirteet kertoivat hänen sielunsa suunnattomista ristiriidoista, mutta Kate asteli hänen rinnallaan osoittamatta vähintäkään mielenliikutusta, eipä edes väri muuttunut hetkeksikään hänen kasvoillansa. Oliko hän ymmärtänyt?

»Katso», hän sanoi vetäen esille Peten sähkösanoman taskustansa ja antaen sen hänelle.

Kate avasi sen välinpitämättömästi, ja Philip tarkasti häntä, kun hän luki sen, odottaen kuulevansa tuskan kirkaisun ja valmistuen ottamaan hänet syliinsä, jos hän kaatuisi. Mutta mikään ei liikahtanut paitsi sormet, eikä kuulunut muuta kuin paperin rapina. Philip käänsi pois päänsä. Aurinko paistoi; merkillinen valo lankesi rannan petäjiin ja siellä täällä kohosi valkea aallonharja kuin vesilintu meren sinisestä pinnasta.

»Entäs sitten?» hymähti Kate.

»Kate, sinä hämmästytät minua», sanoi Philip »Tämä kohtaa meitä kuin ukkosen isku, etkä sinä näytä käsittävän sitä.»

Kate laski kätensä hänen kaulaansa ja paperi ratisi hänen olkapäätänsä vasten. »Rakkaani», hän sanoi, »rakastatko sinä minua vielä?»

»Sinä tiedät, että minä sinua rakastan, mutta — —»

»Silloin minun taivaallani ei ole ukkospilviä», vakuutti Kate.

Tytön rakkauden yksinkertainen suuruus sai Philipin häpeämään. Tämä antaumus, tämä luottamus, tämä välin pitämättömyys, jolla hän otti vastaan kaikki kohtalon oikut, jos vain hänen lemmittynsä häntä rakastaisi, oli enemmän kuin hän saattoi käsittää. Mutta hän irroitti hänen kätensä ja sanoi: »Me emme saa elää hullujen paratiisissa, valheellisessa onnessa, Kale. Sinä olet luvannut itsesi Petelle — —»

»Mutta Philip», sanoi Kate, »sehän tapahtui silloin, kun minä olin vielä lapsi. Lupaus oli puolittainen enkä minä tiennyt, mitä tein. En tiennyt, mitä rakkaus on. Sen opin myöhemmin, rakkaani, paljon myöhemmin — sinä tiedät, milloin.»

»Peten suhteen asia on kuitenkin sama», sanoi Philip. »Hän tulee nyt kotiin vaatimaan sinua — —»

Kate keskeytti hänet asettumalla hänen tiellensä ja sanoi kasvot maahan luotuina ja sivellen hänen takkinsa rintapieltä kädellänsä: »Sinä olet mies, Philip, etkä voi sitä ymmärtää. Kuinka sinä sitä voisit ja kuinka minä sanoisin sen sinulle? Kun tyttö ei ole vielä nainen, vaan lapsi, hän on aivan toinen ihminen. Ei hän silloin voi ketään rakastaa — ei todellisesti — ei siten kuin minä rakkauden ymmärrän, ja mitä hän lapsena lupaa, sitä ei myöhemmin voida ottaa lukuun. Ei ollut minä itse se, joka lupautui Petelle — jos olen hänelle lupautunut. Se oli minun pieni sisareni — pieni sisar, joka olin minä kauan, kauan aikaa sitten — mutta joka nyt on poissa — joka uinuu minussa jossakin, enkä minä voi sitä selittää. Onko se niin kovin hullua, rakkaani?»

»Mutta ajattele Peteä», sanoi Philip, »ajattele, että hän menee ulkomaille, rakastaen sinua, eläen siellä viisi vuotta ja raataen kuin orja kootaksensa rahaa, kieltäytyen kaikista iloista, antautuen ehkä vaaroihin vain rakkaudesta sinuun ja saadaksensa sinut omaksensa. Ajatteli, että hän sitten palaa sydän tulvillansa rakkautta sinuun, täynnä toivoa, isoten ja janoten ja haikeasti halaten saada sinut kokonaan omaksensa, ja huomaakin sitten, että hän on sinut iäksi menettänyt, sinä olet kuollut hänelle — vielä enemmän kuin kuollut — se tappaa hänet, Kate.»

Tämä kuvaus ei häntä liikuttanut. »Minä olen kovin pahoillani, mutta minä en rakasta häntä», hän sanoi hiljaa. »Minä olen pahoillani — ja mitä muuta voi tyttö tehdä, kun hän ei rakasta nuorta miestä?»

Hän jätti myöskin minut pitämään huolta sinusta ja sinä näet — sinä näet sähkösanomasta, että hän tulee kotiin luottaen minun rehellisyyteeni. Kuinka voin sanoa hänelle, että olen käyttänyt väärin hänen luottamustansa? Kuinka voin tavata hänet ja selittää — —»

»Minä tiedän, Philip. Sano, että me luulimme, että hän oli kuollut — —»

»Ei, se olisi liian kurjaa. Siitä on vain kolme viikkoa, kun kirje tuli — eikä se sitäpaitsi olisi totta, Kate — sellainen inhoittaa minua.»

Kate kohotti häneen katseensa, josta säteili hellyys ja kainosteleva rakkaus ja sanoi taas: »Minä tiedän sitten — sano, että syy oli minun, Philip. Mitä minä huolin? Sano, että kaikki oli minun syyni, ja minä sain sinut rakastamaan itseäni. Minä en välitä kenenkään puheista. Ja se on totta, eikös olekin? Ainakin osaksi totta, onhan?»

»Jos minä alentuisin puhumaan Petelle kiusauksesta, minä halveksisin itseäni», sanoi Philip ja silloin Kate heitti päänsä korkealle ja sanoi rohkeasti:

»Varmaan silloin on parasta sanoa hänelle totuus — koruton totuus, Philip. Sano hänelle, että me koetimme olla uskollisia ja rehellisiä ja jotakin sinne päin, mutta emme voineet, koska me rakastimme toisiamme, emmekä voineet sitä estää.»

»Jos minä sanon hänelle totuuden, niin minä saan hävetä itseni kuoliaaksi», sanoi Philip. »Oh, tästä kauheasta kurjuuden kuilusta ei johda mikään tie pois. Joko suojelen itseäni petoksella tai etsin kaikenlaisia kiertoteitä. Joka tapauksessa tahraan sieluni ainaiseksi. Minusta tulee alhainen ihminen ja vuosi vuodelta minä painun yhä syvemmälle valheen ja petoksen liejuun.»

Kate kuunteli silmät suurina ja katseli ihmeissänsä hänen värähteleviä kasvojansa ja hänen omatkin kasvonsa alkoivat nytkähdellä ja hänen katseensa hellyys alkoi muuttua kauhuksi.

»Jos me nyt menisimme naimisiin», jatkoi Philip, »emme koskaan voisi unohtaa, että sinä olet rikkonut lupauksesi ja minä pettänyt luottamuksen. Tämä muisto vainoaisi meitä niin kauan kuin eläisimme. Meillä ei olisi koskaan silmänräpäyksenkään onnea, eikä hetkenkään rauhaa. Peten sydän olisi murtunut, ehkä hänestä tulisi hylkiö, ehkä — kuka tietää? — ehkä hän itse lopettaisi päivänsä. Hän olisi kummitus, jolta aina kohoaisi meidän välillemme.»

»Ja luuletko sinä, että minä pelkäisin tuota?» sanoi Kate. »Totisesti en. Jos sinä olisit minun kanssani, Philip ja rakastaisit minua yhä vielä, en välittäisi, vaikka kaikki enkelit ja paholaiset nousisivat meitä vastaan.»

Hänen kasvonsa olivat nyt kuoleman kalpeat, mutta hänen suuret silmänsä loistivat.

»Meidän rakkautemme ei voisi sitä kestää, Kate», sanoi Philip. »Meidän oman syyllisyytemme tunto surmaisi sen. Kuinka voisimme rakastaa toisiamme, jos tuollainen syyllisyyden tunto yötä päivää seuraisi meitä — istuisi meidän pöydässämme — kuuntelisi meidän puheitamme — seisoisi meidän vuoteemme ääressä — oi, laupias Jumala!»

Tämän näyn herättämä kauhu valtasi hänet kokonansa ja hän peitti molemmin käsin kasvonsa. Kate painoi ne alas ja piti niitä lämpimästi omien käsiensä välissä. Mutta hänen kivettynyt katseensa oli vieläkin kauheampi ja Kate sanoi värisevällä äänellä: »Tarkoitatko sinä, Philip, että me emme — voisi — ettemme voisi mennä naimisiin — nyt?»

Philip ei vastannut ja Kate uudisti kysymyksensä katsoen häneen, kuten rikoksentekijä, joka odottaa tuomiotansa — pää kumartuneena alaspäin ja suu auki.

»Emme voi», mutisi Philip. »Jumala meitä auttakoon, emme uskalla», hän sanoi, ja sitten hän koetti taaskin osoittaa hänelle, kuinka heidän avioliittonsa oli aivan mahdoton nyt, kun Pete oli tullut takaisin, ja että se nyt tuottaisi vain häpeää ja kurjuutta. Mutta pian hänen sanansa tukahtuivat ja seurasi äänettömyys. Hän näki Katen rukoilevan katseen ja se oli aivan samanlainen kuin se katse, jonka lammas oli teurastajan penkiltä häneen luonut.

»Tätäkö sinä tulit minulle sanomaan?» kysyi Kate.

Philipin vastaus tukahtui hänen kurkkuunsa. Kate arvasi sen paremmin kuin kuuli.

Hän oli kuullut tuomionsa, mutta hän ei valittanut. Hän ei vielä kokonansa käsittänyt, mitä oli tapahtunut. Hän oli samanlainen kuin soturi, joka taistelussa on haavoittunut kuulasta; ensin tuntuu raitis ilma melkein virkistävän ja sitä seuraa tuska ja kuolinkamppailu.

He olivat taaskin alkaneet kävellä, ja vielä kerran Kate pysäytti hänet asettuen hänen eteensä, kuten kerran ennen. Hänen kätensä kohosivat lempeästi hänen rinnallensa ja kiersivät hänen kaulansa ympäri.

»Tämä on vain kauheata leikkiä, rakkaani», hän sanoi, »tällä sinä ehkä tahdot vain koetella minun rakkauttani. Sinä tahdot päästä minusta varmuuteen — täydelliseen, horjumattomaan varmuuteen — nyt kun Pete on elävänä tullut kotiin. Mutta näethän — minä tahdon vain, että yksi rakastaa minua, ainoastaan yksi, rakkaani. Sano, oi sano, että asia on niin. Älä pelkää sanoa, että sinä olet vain leikitellyt minun kanssani, minä en sinulle ollenkaan suutu. Oi sano, sano minulle.» ?

Philip ei voinut virkkaa sanaakaan ja Kate antoi käsiensä pudota hänen kaulaltansa, ja he astelivat rinnakkain, molemmat tuijotellen merelle. Englannin vuoret näyttivät tällä hetkellä pikimustilta. Myrsky raivosi toisella rannalla, vaikka ilma tällä rannalla oli lämmin ja lauha kuin kuumeisen hengitys.

Äkkiä Kate pysähtyi, rapisteli hiekkaa jaloillansa ja huudahti sitten tukahtuneella äänellä: »Minä tiedän, mitä se on. Ei se ole Pete. Minä olen sinun tielläsi. Sitä se on. Sinä et voi päästä ylös, jos minä olen sinun rinnallasi. Minä en ole sovelias sinulle. Kuilu sinun ja minun välillä on liian suuri.»

Philip koetti kieltää sitä, mutta ei voinut. Se oli kuitenkin osaksi totta. Hän tiesi liiankin hyvin, että Kate oli sanonut melkein koko totuuden. Pete oli tullut viime hetkenä, aivan kuin suojaamaan hänen omaatuntoansa, mutta Kate riisui sen ilkoisen alasti ja näytti hänelle luurangon.

»Se voi olla hyvin hyvä sinulle», huudahti Kate, »mutta mitenkä käy minun? Miksi sinä et jättänyt minua yksin? Miksi sinä kiihoitit minua? Niin, toden totta sinä kiihoitit minua! Etkö sinä sanonut minulle, että vaikka nainen ei voi kohota elämässä, mies voi kohottaa hänet, jos hän rakastaa häntä? Ja etkö sinä sanonut, ettei ollut ylhäisyyttä tai alhaisuutta, jos vain kysymyksessä oli todellinen rakkaus? Ja etkö sinä sanonut vielä, että jos nainen kuuluu jollekin ja tämä kuuluu hänelle, se oli Jumalan merkki, että he olivat saman arvoiset, eikä mikään muu merkinnyt mitään — ylpeys ei ollut mitään — yhteiskunnallinen asema ei ollut mitään eikä koko maailma merkinnyt mitään? Nyt minä tiedän, että asia on toisin. Maailma on meidän välillämme. Se on aina ollut meidän välillämme, etkä sinä ikinä voi tulla minun omakseni. Sinun täytyy mennä eteenpäin ja kohota ylös, ja minun täytyy jäädä jälkeen sinne, missä olen.»

Sitten hän purskahti hirvittävään nauruun. »Oi, miten hullu olen ollutkaan! Kuinka minä olenkaan uneksinut onnesta! Minä tiesin, että olin vain tietämätön typerä raukka, mutta uskoin, että se, joka minua rakasti, kohottaisi minut ylös. Ja nyt minun täytyy jäädä yksin. Oi, se on kauheata! Minkätähden sinä petit minut? Niin, sinä petit minut. Eikö tämä ole pettämistä? Sinä petit minut, kun sinä saatoit minut ajattelemaan, että sinä rakastit minua enemmän kuin mitään muuta maailmassa. Sitä sinä et tee! Sinä rakastat juuri maailmaa itseänsä, ja Pete on sinulle väin tekosyy.»

Puhuessaan hän tarttui hänen käsivarsiinsa, hänen käsiinsä ja hänen rintaansa ja omaan kurkkuunsa, aivan kuin joku olisi tahtonut kuristaa hänet. Philip ei vastannut hänen soimauksiinsa, sillä hän tiesi, mistä lähteestä ne kuohuivat. Ne olivat hänen suuren rakkautensa katkera valitushuuto. Hänen suuri surunsa ja hänen suuri mustasukkaisuutensa maailmaa kohtaan — kaikkea sitä säälimätöntä ja salaperäistä voimaa kohtaan, joka kiskoi hänen lemmittyänsä pois hänen luotansa. Hetkisen kuluttua Kate tuli liikutetuksi toisen äänettömyydestä ja tuli hänen luoksensa täynnä tuskaa ja katumusta ja sanoi: »Ei, ei Philip, sinun ei tarvitse soimata itseäsi mistään minun vuokseni. Sinä et ole ollenkaan minua pettänyt. Minä petin itse itseni. Kaikki oli minun syyni. Minä johdin sinua — minä tiedän sen. Ja kuitenkin olen saattanut sanoa näin julmia asioita sinulle. Annathan kuitenkin minulle anteeksi, annathan, rakas? Tytöt eivät joskus voi hillitä itseänsä, näethän, Philip. Itketkö sinä? Ei, se ei ole mahdollista, että sinä itket, eihän? Suutele minua Philip ja anna minulle anteeksi. Sinä voit sen tehdä, voithan sen tehdä?»

Hän pyysi kuin lapsi kohottaen kasvonsa ylös, huulet puoliavoimina. Philip oli myöntymäisillänsä ja ojentui eteenpäin, koskettaaksensa hänen otsaansa, kun äkkiä lapsi muuttui naiseksi ja Kate heittäytyi hänen rinnallensa ja piteli häntä kuumeisesti, hänen verensä kiehui, hänen rintansa aaltoili ja silmänsä leimusivat ja kiihkeästi hän huusi: »Philip, sinä olet minun. Ei, minä en päästä sinua. Minä en välitä sinun suunnitelmistasi, sinun täytyy hylätä ne. Minä en välitä Peten tulosta — antaa hänen tulla. Maailma voi tulla toimeen ilman sinua — minä en voi. Sinä olet minun, Philip, ja minä olen sinun, enkä kenenkään muun, enkä ikinä voi toisen omaksi tulla. Sinun täytyy tulla takaisin minun luokseni ennemmin tahi myöhemmin, jos sinä menet minun luotani pois. Minä tiedän sen, minä tunnen sen, sydämeni sanoo sen. Mutta minä en ikinä laske sinua menemään. Minä en voi, en voi. Eikö minulla ole oikeutta sinuun? On, minulla on sinuun oikeus. Etkö sinä muista?… voitko sinä koskaan unohtaa… sinä olet minun mieheni!»

Viimeiset sanat tulivat epäselvänä kuiskauksena hänen rinnaltaan, johon Kate oli piilottanut päänsä, vavisten mielenliikutuksesta, sillä sinä hetkenä ääretön tuska oli voittanut hänen naisellisen kainoutensa. Mutta se väite, jolla hän puolusti oikeuttansa saada omistaa hänet kokonansa, veti miestä yhä kauemmaksi hänestä. Siinä ilmeni inhimillisen rakkauden ikuinen murhenäytelmä — ikuinen ero miehen ja naisen välillä. Mitä Kate oli pitänyt oikeutenaan, jonka piti tuottaa hänelle voitto, toikin hänelle tappion. Philip ei voinut sitä auttaa — Katen viimeiset sanat olivat tappaneet kaiken.

»Oi Jumala», valitti Philip, »tämä on kaikista pahinta.»

»Philip», huudahti Kate, »mitä sinä tarkoitat?»

»Minä tarkoitan, etten minä voi mennä naimisiin sinun kanssasi, etkä sinäkään voi mennä Peten kanssa. Mennessäsi hänen kanssaan avioliittoon, sinä rakastaisit minua ja pala palalta hän saisi sen selville ja se tappaisi hänet. Se tappaisi myöskin sinut, sillä sinä olet sanonut minua mieheksesi, etkä sinä voi koskaan, koskaan, sinä et koskaan voi sitä unohtaa.»

»Minä en tahdo mennä Peten kanssa naimisiin», vastasi Kate. »Ellen mene naimisiin sinun kanssasi, en tahdo mennä naimisiin kenenkään kanssa. Mutta tarkoitatko sinä, etten saa mennä koskaan naimisiin — etten milloinkaan nyt kun — —»

Enempää ei hän saanut sanotuksi ja Philipin vastaus kuului tukahtuneena kuiskauksena: »Tarkoitan.»

»Entäs sinä, Philip? Kuinka käy sinun?»

»Ellei sinulle ole muuta miestä, Kate», vastasi Philip. »Ei minulle myöskään ole toista naista, meidän molempain täytyy kulkea läpi elämän yksin.»

»Tämäkö on minun rangaistukseni?»

»Se on meidän molempain rangaistuksemme, Kate. Ja se koskee samanlaisena meitä molempia.»

Katen hengitys pysähtyi. Hänen kätensä pääsivät irti hänen kaulastansa. Hän astui edemmäksi hänen luotansa, vavisten omantunnon tuskasta, epätoivosta ja häpeästä. Ensi kerran hän nyt näki itsensä langenneena naisena. Milloinkaan ennen se ajatus ei ollut koskenut hänen sieluansa. Tänä hetkenä hän vasta lankesi.

He olivat nyt tulleet luolan suulle ja Kate istahti kivelle ja purskahti hillittömään itkuun. Philipin sydäntä viilsi kuullessansa tätä. Hänen itkunsa ääni oli kuin äskeisen teurastettavan lampaan epätoivoinen valitushuuto. Hänen täytyi taistella itseänsä vastaan, voidaksensa olla ottamatta häntä syliinsä ja lohduttamalta häntä. Itkun puuska asettui kuitenkin vähitellen ja jonkun ajan kuluttua hän huokasi raskaasti ja tyyntyi. Silloin hän kohotti päänsä ja syysauringon viimeiset säteet väreilivät hänen verettömillä huulillansa ja turvonneissa silmissänsä. Kun hän taas alkoi puhua, kuulosti hänen äänensä siltä kuin joku unissansa puhuisi silloin, kun joku taika voima häntä hallitsee.

»Väärin tein minä ajatellessani niin paljon itseäni, aivan kuin se olisi ollut tärkeintä. Minun tulisi surra myöskin sinun vuoksesi. Jokin pakottaa sinua tähän, muuten sinä et voisi olla näin julma.»

Kasvot merelle päin käännettynä Philip mutisi jotakin Petestä ja kun Kate erotti tämän nimen, hän sanoi: »Niin, minun tulisi ajatella myöskin Peteä. Koska sinun mielestäsi se olisi väärin Peteä kohtaan, en tahdo pidättää sinua. Oi, se on väärin minua itseäni kohtaan! Mutta en tahdo tuottaa sinulle sitä tuskaa, että sinun täytyisi pysyä kuurona minun tuskalleni.»

Hänen mieleensä tunkeutui kuitenkin salainen toivo, että ehkä hän sittenkin jollakin tavoin saattaisi pitää hänet luonansa. »Jos luovun hänestä», hän ajatteli, »hän rakastaa minua sen vuoksi», ja hän lisäsi sitten surullinen sointu äänessänsä: »Sinun täytyy kulkea tietäsi ja tulla suureksi mieheksi nyt, sillä minä en enää pidätä sinua.»

»Taivaan tähden, älä puhu enää siitä», huudahti Philip, mutta Kate ei kiinnittänyt siilien huomiotansa.

»Minusta tuntui ihmeelliseltä, että suuri mies rakasti minua. Nyt se ei minusta tunnu siltä. Se on kauheata. Jospa sinä voisit asettua minun asemaani. Kunpa sinä et koko maailmassa merkitsisi kenellekään muulle mitään. Sinä olisit silloin minun kaikkeni, eikä mikään muu merkitsisi mitään.»

Philip oli melkein menehtyä rakkaudesta ja omantunnon tuskista, mutta hän tarttui rintaansa ja kääntyi pois, sillä kyyneleet virtasivat hänen poskiansa pitkin. Kate meni hänen luoksensa ja kosketti sormensa päillä hänen kättänsä, joka hervotonna riippui sivulla ja sanoi sitten lapsellisella äänellä: »Ajattele, tähän loppuu nyt kaikki, ja kun me nyt eroamme, me emme enää koskaan toisiamme tapaa. Emme tapaa niin, kuin olemme tavanneet tähän asti. Sinä olet minulle kuin kuka muu tahansa ja minä olen sinulle samanarvoinen kuin muutkin ihmiset. Neiti Cregeen, se on minun nimeni ja sinä olet herra Christian. Kun sinä näet minut, sinä silloin ajattelet: »Onneton raukka, kauan sitten, kun hän oli vielä tyttö, hän rakasti minua. Kukaan ei ole minua rakastanut sillä tavalla. Ja ajattele, kun me kohtaamme kadulla, sinä et edes katso minuun. Ethän sinä tahdo sitä? Ei — ei. Parasta on ettet katso. Hyvästi!»

Hänen koruton hellyytensä oli tukahduttaa hänet. Hän sai purra huultansa, voidaksensa pidättää huudahduksen, joka pakostakin oli ryöstäytyä hänen povestansa. Lopuksi ei hän voinut sitä enää pidättää, vaan purskahti sanomaan: »Suokoon Jumala, ettemme koskaan olisi tavanneet toisiamme. Jospa Jumala olisi meitä estänyt toisiamme rakastamasta!»

Mutta Kate vastasi samalla lapsellisella sulolla: »Älä sano niin, Philip. Meillä on kuitenkin ollut monta onnellista hetkeä toistemme seurassa. Mieluummin eroan sinusta tällä tavalla, vaikka se tuntuukin kovalta ja julmalta, kuin toivoisin, etten koskaan olisi sinua tavannut. Eikö ole kuitenkin suurenmoista ajatella, että uskollisin, viisain, jaloin mies maailmassa on minua kerran rakastanut?… hyvästi!… hyvästi!»

Philipin sydän vuosi verta. Se huusi tuskasta, mutta sanaakaan ei kuulunut hänen huuliltansa. He seisoivat aivan toistensa vieressä. Hiljaa antoi Kate hänen kätensä irroittautua kädestänsä ja hiipi äänettä pois. Kolmen askeleen päässä hän pysähtyi, mutta Philip ei antanut mitään merkkiä. Hyvin hitaasti Kate asteli loivaa rinnettä, koettaen pidättää nyyhkytystä, joka pani hänen ruumiinsa värisemään, ja katsoen joskus taaksensa kyyneltensä läpi. Philip kuuli, että hiekka ratisi hänen jaloissansa, kun hän nousi rinnettä, ja kun hän pääsi kukkulalle, tuntui kuin Kate olisi tallannut hänen sydäntänsä, kun hän keveästi astui ruohon yli. Siellä Kate hetkisen pysähtyi odottaen kuulevansa rannalta jotakin, huudon, sanan, nyyhkytyksen tai kutsuvan huokauksen tai käden liikkeen. Jos hän olisi kuullut sanan »Kate» hän olisi rientänyt hänen luokseen, haavoitettuna ja nöyryytettynä, kuten siipirikko lintu, joka on päässyt riistäytymään irti ansasta. Mutta ei, Philip oli vaiti ja liikkumatonna, ja Kate katosi vuoren taa. Philip näki hänen menevän ja taivaan valo sammui hänen mentyänsä.

VIII.

Tie kotiin oli pitkä, niin tavattoman paljon pitempi, kuin se oli ollut äsken. Matka merelle on helppo silloin, kun vuoksi kuljettaa, on myötätuuli ja aurinko paistaa, mutta työläs ja vaikea on tulla takaisin satamaan, kun aallot lyövät vastaan, pilvet riippuvat alhaalla ja vastatuuli yhä yltyy.

Matka oli niin pitkä, niin hirveän pitkä. Katesta tuntui, että kaikki katsoivat häntä ja tiesivät, mikä hän oli — murtunut, hylätty, langennut nainen. Samalla hän tunsi itsensä väsyneeksi, hän kyseli itseltään, kantaisivatko hänen jalkansa häntä.

Jäätyänsä yksin Philipistä tuntui, että koko kuorma oli laskettu hänen hartioillensa. Englannin vuoret näyttivät nyt harmailta ja peikkomaisilta ja myrsky, joka oli raivonnut toisella rannalla, näytti uhkaavan saarta. Missä äsken oli ollut meri aivan tyyni, siellä vyöryivat nyt aallot. Edempänä kiisivät lokit sipaisten siivillänsä kuohuvaa meren pintaa ja päästellen surkeita huutojansa. Niin ankaraa oli edellisten tuntien myrsky ollut, että hän oli kuin kuuro ja haaksirikkoinen, eikä huomannut, että höyrylaiva oli niemen ympäri kiertänyt satamaan, ja kuormarattaat, jotka olivat äsken tulleet häntä vastaan, olivat palanneet luolalle ottamaan toisen kuorman meriruohoa. Myöskin hummerien pyydystäjä oli vetänyt veneensä rannalle hänen lähellensä ja huusi niin, että hänen äänensä hiljaisuudessa kaikui kuin hautaholvissa: »Maston huiput vinkuvat. Siitä tulee aika myrsky ja siksi minäkin palasin kotiin.»

Sinä yönä näki Philip merkillistä unta. Hän istui kunniaistuimella telttakatos päänsä päällä ja Englannin vaakuna takanansa, edessänsä suuri kirja. Hänen kätensä vapisivat, kun hän käänsi lehtiä, jaloissaan hän tunsi raskaan painon. Ihmiset kumarsivat syvään hänelle ja alensivat äänensä kuiskaukseksi hänen läsnäollessaan. Hän oli tuomari ja hän oli vanha. Nuori nainen oli syytettyjen penkillä. Vesi valui hänen tukastansa ja hän peitti kasvonsa käsillänsä. Todistajain penkillä oli eräs nuori mies painunein päin. Tämä mies oli ollut syynä naisen häpeään ja epätoivoissaan nainen oli koettanut lopettaa päivänsä. Katsoen terävästi mieheen, tuomari puhui ankaralla äänellä: »Todistaja, laki pakottaa minua rankaisemaan tätä naista, mutta, mutta jospa taivas soisi, että voisin rangaista teitä hänen sijastansa! Mitä voitte sanoa puolustukseksenne?»

»Minä en voi millään itseäni puolustaa», vastasi nuorukainen, kohottaen päänsä ja vanha tuomari näki hänen kasvonsa. Silloin Philip heräsi tukahdutettu huudahdus huulillansa, sillä nuoren miehen kasvot olivat hänen omansa.

IX.

Tultuaan laiturille Caesar tirkisteli tarkasti ympärilleen, olisiko joku ennättänyt sinne ennen häntä. Mutta reitit olivat selvät ja häneltä pääsi helpotuksen huokaus. Peitettyään hevosensa loimella ja sidottuaan sen päähän rehusäkin hän alkoi kävellä edestakaisin satamassa pitäen samalla koko ajan tarkasti silmänsä auki. Vähitellen hän kuitenkin tyyntyi, tervehti kohteliaasti satamamestaria, alkoipa vielä vihellelläkin Hiljaksensa aikansa kuluksi.

»Tyyni päivä tänään, herra Quayle.»

»On kyllä tyyni, herra Cregeen, mutta mitäs sananlasku sanoo? 'Kuta suurempi tyyneys, sitä lähempänä myrsky.'»

Kun Caesar sataman päästä huomasi laivan savun, kun se kiersi Kirk Manghaldin niemen ympäri, valtasi hänet ikuisuutta ikävöivä, melkeinpä murheellinen mieliala. Hän tunsi, miten surullista oli mennä ottamaan vastaan vähiä tavaroita, vaatteita ja muuta rihkamaa, jotka olivat ainoa, mitä oli jäänyt jäljelle poismenneestä, rakkaasta ystävästä. Jonkun täytyi kuitenkin suorittaa tämäkin raskas tehtävä, ja Caesar tunsi tahtovansa nöyrästi alistua kohtaloonsa.

Laiva laski laituriin ja alkoi tavaton liike ja touhu. Caesar odotti toinen kätensä tamman harjalla, että pahin mylläkkä olisi ohi. Sitten hän astui laivaan ja sanoi juhlallisella äänellä laivamiehelle, joka seisoi laskuportaitten alapäässä: »Onko täällä mitään herra Peter Quilliamille kuuluvia tavaroita?»

»Tuossa on hänen matkatavaransa», vastasi laivamies osoittaen kohtalaisen suurta nahkaista matkalaukkua, joka oli monen samanlaisen seassa lastiaukon vieressä.

»Hm!» mutisi Caesar tarkastellen sitä syrjäsilmällä ja ajatellen, kuinka pieni se oli. Hän ajatteli kuitenkin, että ehkä he olivat vain katsoneet arvopaperit niin tärkeiksi, että ne on lähetettävä kotiin ja sen vuoksi hän sanoi hyvin iloisesti: »Minä otan sen mukaani.»

Caesarin suureksi ihmeeksi ei laivamies ollenkaan häntä tahtonut estää, mutta juuri kun hän katseli matkalaukkua tuntien toiveensa toteuttamisen varmaksi, tarttui suuri, ruma käsi siihen kuin omaansa ja alkoi vierittää sitä edessänsä kuin kiveä.

Mies oli Musta Tom, niin lämpimissänsä, että hän aivan höyrysi.

»Helpota, mies, helpota», sanoi Caesar mitä suurimmalla arvokkuudella.
»Minun kiessini odottavat laivasillalla.»

»Ja minun työntökärryni torilla», vastasi Musta Tom.

»Minä en tarvitse apua», väitti Caesar, »älkää vaivatko itseänne.»

»Elä sinä tunge nokkaasi toisten asioihin, Caesar», kuohahti Musta Tom kääntäen matkalaukun pystyyn ja kumartuen nostaaksensa sen olallensa.

Mutta Caesar laski raskaan kätensä matkalaukun päähän ja sanoi: »Herra varjelkoon sinua, mies, minun tulee sääli sinua. Mammonan himo on tunkeutunut suoraan sinun sydämeesi, Tom.»

»Silloin se juuri tällä hetkellä on vapautunut sinun sydämestäsi», iski Musta Tom kääntäen matkalaukun niin, että se oli nyt yhden nyrkin varassa.

Mutta Caesar piti varansa ja sanoi: »Et suinkaan sinä tahtone antaa sydäntäsi kokonansa ahneuden perkeleelle?»

»Sitä minä en suinkaan aio — heitä irti matkalaukku», karjaisi Musta
Tom ja seuraavana hetkenä hän oli saanut sen olallensa.

»Nyt minä ajattelen sydämessäni», sanoi Caesar, »että minulle suodaan anteeksi, vaikka olen tässä pakotettu käyttämään väkivaltaa», ja hän tarttui molemmin käsin matkalaukkuun saadaksensa sen uudestansa alas.

»Heitä matkalaukku irti tai minä viskaan sinut mereen», kähisi Musta
Tom kuormansa alta.

»Filistealaiset voittavat sinut, Simson», huusi Caesar ja silloin syntyi tappelu.

Ottelun ollessa kuumimmillaan, kun miehet puuskuttivat vasten toistensa kasvoja ja matkalaukku siirtyi toisen olalta toisen olalle, tuli muuan hyvin ahavoitunut, sakeapartainen ja mahtavaääninen mies, joka oli karkearakenteinen, ja puettuna merimiestakkiin ja leveälaitaiseen hattuun, kiirehtien esille hytistä ja koiranressu juoksi hänen jäljessänsä. Silmänräpäyksessä hän oli erottanut tappelijat ja matkalaukku oli maassa hänen jaloissansa.

Musta Tom astahti askeleen taapäin, nosti olkihattuansa, pyyhkäsi paljasta päälakeansa ja mutisi pois suunniltansa kauhusta: »Pyhä merimies!»

Caesar valahti kalmankalpeaksi ja silmänsä kierähtivät yläluomen alle.
»Herra armahda minua», hän mutisi. »Armahda minun sieluani, Herra.»

»Älkää pelätkö», sanoi muukalainen. »Minä olen elävä ihminen enkä mikään kummitus.»

»Mies ilmetty itse», sanoi Musta Tom.

»Peter Quilliam, ihka elävä ja terve kuin pukki», myönsi Caesar.

»Minä se olen», sanoi Pete, »Ja mikä teidät yhteen iski? Tahdoitte toimittaa minun matkalaukkuni maalle, vai?»

Mutta vapauduttuaan kauhusta, jonka oli herättänyt pelko, että Peten henki heille kummitteli, Caesar alkoi kohdella häntä kuin elävää ihmistä ainakin. »Kuinka tämä on ymmärrettävä?» hän sanoi. »Vastaa minulle, minä olen pitänyt sinulle ruumissaarnan.»

»Te saatte pitää sen vielä uudestaankin, herra Cregeen, minä en ole vielä lähtenyt täältä», väitti Pete.

»Et, ja olet arvokkaampi kuin kymmenen kuollutta», sanoi Musta Tom. »Ja voi minun päiviäni, poika, miten sinä olet tulkit komeaksi ja voimakkaaksi! Naamakin karvainen kuin miehellä ikään! Sinusta on siellä ulkomailla todellakin tullut mies, Peter. Sinä olet myöskin aivan sukuni kaltainen! Sinä kai tulet nyt minun luokseni sinne kaivon luo — vanhaan kotiin, ymmärräthän. Minä, yhdellä heilahduksella heitän matkalaukkusi rannalle, tuo Caesar on vain niin merkillisen avulias. No, etkö sinä sitä tahdo?»

Pete pudisti päätänsä astellessaan laskusiltaa pitkin, ja Caesar, joka tämän huomasi, sanoi ankarasti:

»Jättäkää tämä herra rauhaan, herra Quilliam.

Hän osaa itse parhaiten asiansa hoitaa.»

»Jättäkää te, herra Kollehtikoppa», vastasi Musta Tom. »Mutta teidän päänne on tyhjä kuin kontti tai täynnä pelkkää ilmaa kuin puhallettu rakko. Siinä on sitten oikea pääpuijari, joka päästää toisten ihmisten verkot irti ja kerää konttiinsa kaikki, mitä niistä saa.»

Nyt he olivat tulleet maalle. Joku laivan kantajista asetteli matkalaukkua rattaille ja Caesar päästeli irti lointa ja hevosen ruokasäkkiä.

»Nouskaa ylös, herra Peter, älkääkä kuunnelko, mitä tuo sanoo», puheli Caesar. »Jos minun ahkeruuteni ja rehellisyyteni on ansainnut Herran siunauksen — —»

»Jätä Herra rauhaan, sinä vanha juutalainen, sinä saaliinhimoinen
Ananias, amen», kähisi Musta Tom.

»Te olette koko elämänne ajan pilkannut Herraa, Tom», tiesi Caesar istuutuen Peten viereen.

»Sinä et ole muka sitä tehnyt, sinä viheliäinen syntisäkki», huusi Musta Tom. »Sinä möisit kyllä sielusi paholaiselle kuudesta pencestä ja laittaisit inhoittavasta raadostasi arpajaiset, jos joku hullu ostaisi arpoja.»

»Mene kotiisi, Tuomas», sanoi Caesar tarttuen ohjaksiin, »mene kotiisi ja koeta vasta tulla paremmaksi ihmiiseksi.»

Mutta tämä oli Mustalle Tomille liikaa. »Parempi ihminen! Niinkö? Tule alas laiturille, niin koetellaan nyrkkejä ja minä näytän sinulle, kumpi meistä kahdesta on parempi ihminen.»

Kohta tämän jälkeen ajaa koluuttivat Caesar ja Pete kivitetyn torin yli ja koira juosta lonkotti jäljessä. Pete kyseli lakkaamatta.

»Kuinka te itse voitte, herra Cregeen?»

»Minä olen pelastettu, herra, minä olen pelastettu, ylistetty olkoon
Herra.»

»Entäs Mummi?»

Hän, kuten minäkin, on tullut vuosi vuodelta yhä nuoremmaksi, mutta ikävä kyllä hän välittää liian vähän hengellisistä asioista.»

»Kallistuu iltaan, se hyvä vanha enkeli? Toivon kuitenkin, että hänen elämänsä päivä vielä kestäisi kaikista huolimatta. Ja — ja Nancy Joe?»

»Hän on vieläkin onnellinen synneissänsä», vastasi Caesar. »Sinä olet kai nyt saanut aikalailla rahaa kasaan siellä kaukana? Me olemme kuulleet jotakin sellaista.»

»Rahaa!» hymähti Pete. »Olen, olenpa kyllä. Aina nyt sen verran, ettei ihan ole matti kukkarossa. Mutta mitenkäs — mitenkäs — —»

»Kas niin! Riittääkö koko iäksi, vai?» tiedusteli Caesar.

»Kyllä, niinpä luulen, mutta sehän ei kuulu tähän», sanoi Pete.
»Kuinkas voi — —»

»Ihmeellistä!» pääsi Caesarilta, »ja viidessä vuodessa! Kelpo poika, en ollut uskoa silmiäni nähdessäni sinut.»

»Mutta Kate? Kuinka voi Kate? Miten tyttö itse voi?» kyseli Pete vähän hämillänsä.

»Harvinaisen hyvin», vastasi Caesar.

»Jumala häntä siunatkoon!» huudahti Pete niin, että se kuului toiselle puolen katua.

»Ehkä me saamme hänet rattaille Crellinin luona», sanoi Caesar.

»Mitä? Crellinin luona tuolla koulun kulmassa — kangaskauppias Crellinin? Eläköön! Päästäkää minut alas! Tammahan väsyy, isä», ja Pete harppusi pyörän yli maahan.

Hän palasi puodista, jonne Kate oli jättänyt sanan, ettei hänen isänsä odottaisi häntä — hän ehkä joutuisi kotiin jo ennen häntä. Katujen kerjäläisjoukon saattamana Pete saapui Caesarin luo ja heitettyään lapsille kourallisen kuparikolikoita he lähtivät Sulbyä kohden. Ankara tuuli oli äkkiä alkanut puhaltaa ja kiisi humisten satamasta pitkin kaupungin ahtaita katuja.

»Ja Philip? Kuinkas hän jaksaa?» huusi Pete.

»Herra Christianko? Hän on terve ja onnellinen ja menestyy mainiosti, herraseni.»

»Sen minä tiesin», sanoi Pete nauraen niin, että seinät kaikuivat.

»Hän kulkee tietänsä kuin virta hävittäen kaikki esteet matkaltansa», selitti Caesar.

»Hänen päivänsä on nousemassa, vai mitä?» kysyi Pete. »Minä aina sanoin, että hänestä tulisi saaren ensimmäinen mies — eikä hän suinkaan minun toiveitani petä.»

»Se nuorukainen on silloin tällöin pistäytynyt tervehtimässä meitä — keskiviikkona tulee viikko, kun hän oli meillä talkoissa», kertoi Caesar.

»Miesten mies!» huudahti Pete, »hän ja minä olemme kuin veljekset.»

»Ei se siis ollutkaan totta, mitä ne kirjoittivat, että sinun mustat toverisi olivat jättäneet sinut ja luulleet kuolleeksi?»

»He lähtivät kyllä pakoon, hitto heidät periköön», sanoi Pete, »mutta minä ajattelin, ettei olisi synti näyttää heidän erehtyneen.»

»Niin, niini Maailman alussa oli valhe ja valhetta on niin kauan kuin maailmakin pysyy», huokasi Caesar.

Kun he ajoivat Ballawhainen ohi, huusi Pete Caesarin korvaan yli kohisevan tuulen, joka pauhasi puissa ja heitteli pilvinä pitkin kenttiä kellastuneita lehtiä: »Ja kuinka voi Ross?»

»Se vintiö! Elää kuin viimeistä päivää, kuin viimeistä päivää», vakuutti Caesar.

»Laskee kai myötätuulta täysin purjein?» huudahti Pete.

»Saattaapa laskea, mutta sielunvihollinen kalastaa siellä, missä tuollaiset nuorukaiset uivat», tuomitsi Caesar.

»Ja ukko itse — Ballawhaine — vielä elävien mailla, vai?» huusi Pete kätensä suojasta.

»Elää, mutta alas, alas, alas hän kulkee», loilotti Caesar. »Maailma tulee miesparalle liian raskaaksi. Velkoja siellä, velkoja täällä ja velkoja kaikkialla.»

»Vesi on siis kuivunut satamassa, vai?» ihmetteli Pete.

»Ei, mutta hän on laskenut karille jo ulapalla, vaikka minä olenkin ainoa, joka niistä tiedän», selitti Caesar.

Kun he olivat kulkeneet Sulbyn sillan yli ja »Manin Keijukainen» tuli näkyviin, Pete joutui innostuksesta suunniltansa, hyppäsi seisaallensa ja huusi kilpaa tuulen kanssa, aivan kuin olisi ollut juovuksissa.

»Voi toki, entinen, sama paikka? Te olette pannut uuden katon — niinpä olettekin, näenhän sen. Ja valtatie! Tuossahan se on! Rusko on teillä vielä? Onko tuo hieho sen jälkeläinen? Kiiruhda sinä, Molly! Antaa sen maistaa piiskaa, se ei vanhaa tammaa tapa, Cregeen. Totisesti, tuolla tulee vanha Flora meitä vastaan! On tainnut saada reumatismia, vai mitä? Päästäkää minut maahan, Caesar. Nyt me siis olemme perillä, ukkoseni. Herra varjele, millainen tuoksu navetasta! Niin lämmintä ja kosteata ja ihanaa! Mitä, etkö tunne minua, Flo? Sisu on vielä jäljellä, vaikka oletkin hampaasi menettänyt. Ja tuolla ovat hedelmäpuut. Kaikki, kuten ennenkin! Tunnen, että turve palaa sisällä! Ja toden totta, ne paistavat sillejä vartaassa! Missähän Mummi lienee? Kurkistetaanpas sisään, Caesar! Hei, hei, ai, tässä sitä ollaan!»

Niin tuli Pete kotiin nauraen, huudellen, jutellen ja hoilaten ja hänen äänensä kaikui riemukkaana yli tuulen pauhun, joka oli vihdoin kiihtynyt raivokkaaksi myrskyksi.

»Äiti», huudahti Caesar astuen eteiseen, »täällä on eräs herra, joka palaa vierailta mailta ja tahtoo välttämättä tavata sinua.»

»Ketään minun omiani ei ole ulkomailla», alkoi Mummi.

»Eikö, eikö kerrassaan ketään?» uteli Caesar.

»Eräs olisi ehkä saattanut olla, vain eräs, mutta hän ei ole elävien mailla, poikaparka — —»

»Mummi!» huudahti Pete hyökäten ravintolahuoneeseen.

»Herra hyvästi siunatkoon!» huudahti Mummi. »Tuo on hänen äänensä.»

»Ja tässä on hän itse», huusi Pete ja samassa hetkessä tämä herttainen eukko lepäsi hänen sylissänsä.

»Oi, hyvänen aika, hyvänen aika!» hän huohotti.

»Totisesti se on Pete. Annahan minun istua.»

»Luulitkos sitten, että se oli hänen aaveensa, äiti?» kysyi Caesar alentuvasti.

»No, en suinkaan!» selitti Mummi. »Se poika ei nyt kuitenkaan enää palaisi ketään peloittelemaan, siitä olen ihan varma.»

»Mutta Peten paluun vertaista ihmettä ei nyt kuitenkaan ole koskaan nähty», alkoi Caesar. »Se on kuin jonkinlainen ylösnousemus. Minä ajattelin, että minun tuli sonnustaa itseni noutamaan laivalta hänen arkkunsa ja kuka ilmestyy minun eteeni, ellei juuri hän itse?»

»Oi, hyvät ihmiset, oi! Se on kerrassaan ihmeellistä, aivan kauhistuttavaa! Minä olen aivan päästäni pyörällä ilosta», puheli Mummi.

»Valhetta oli se kirje, jonka se manilainen poika oli lähettänyt», selitti Caesar.

»Kirjeet ja kirjoitukset ovat kaikki valhetta», vakuutti Mummi. »Niin kauan kuin minä elän, en minä välitä niistä tuon taivaallista, ja jos Kelly, postinkantaja, tulee tänne, ajan minä hänet hiilikoukulla matkaansa.

»Te siis luulitte, että minä olin mennyt sen tien, Mummi?» puheli Pete. »No, niin minä itsekin luulin. 'Täytyykö minun kuolla?' sanoin monen monta kertaa itselleni, mutta sitten ajattelin, ettei sellaisen kelpo pojan kuin minun tarvitsisi jättää luitani lahomaan autioihin erämaihin. Nyt voitte siis nähdä, että levitin siipeni ja tulin kotiin.»

»Se on Herran työ ja on ihmeellinen meidän silmissämme», sanoi Caesar, ja Mummi, joka oli tointunut hämmästyksestänsä ja alkanut toimitella askareitansa, huudahti:

»Antakaahan minun oikein katsella häntä. No, voi minun päiviäni, tuollaiset korvalliset! Ja niin pehmyt, kuin kaltattu maninvilla. Minä pidän hänestä enimmin, kun hän heittää pois hattunsa. No, voi, voi, minä olen oikein ylpeä sinusta, poikaseni! Totisesti, en olisi sinua tuntenut! 'Kukahan lie tuo herra isän kanssa kärryissä?' minä ajattelin. Ja minä olisin voinut luulla, että se oli itse tuomari, ellei hän olisi maannut kuolleena arkussansa.»

»Niinpä kyllä, niinpä kyllä», hohotti Pete. »Luulenpa, että Mummi laskee leikkiä minun kustannuksellani.»

»Samahan se nyt on, mitä minä sanon, minä kun nyt en mitenkään voi pysyä vaiti», huudahti Mummi ottaen esille maljan keittiön hyllyltä ja alkaen hirvittävällä kiireellä kuoria perunoita illalliseksi.

»Mutta, missä on Kate?» kysyi Pete.

»Ai, todellakin, missä hän nyt on? Kate! Ka—ate!» huusi Mummi kurkottaen yläkertaan, ja Nancy Joe, joka tähän asti oli seisonut syrjässä, sanoi:

»Eikö hän mennyt kärryissä Ramseyhin, hyvä emäntä?»

»No, sellainen hölmö minä olen! Niinhän hän meni», myönsi Mummi, »mutta miksi hän ei ole tullut isän kanssa takaisin?»

»Hän oli jättänyt Crellinille sanan, ettei pidä odottaa häntä», sanoi
Caesar.

»Varmaankin hän on mennyt neiti Clucaan luo koettamaan pukuaan», epäili
Nancy Joe.

»Onpa voinut mennä», myönsi Mummi. »Hänellä on tekeillä kaksi uutta pukua, Pete. Ah, tytöt ovat ihan hirveän turhamaisia! Mutta ei kai niitä nyt sovi kovin moittiakaan?»

»Hänen tulee saada vaikka kaksikymmentä kaksi jos hän haluaa, Jumala häntä siunatkoon», hymyili Pete.

»No voi minun päiviäni!» iloitsi Nancy. »Aikooko tuo mies ostaa mekkoja monelle vaimolle?»

»Mutta sinullahan on nälkä, poikaseni. Ota alas padanjalka, Nancy, ja pata tulelle», määräsi Mummi. Meidän täytyy laittaa kakkuja. Kakkuja, niin! Kakkuja juuri, niinhän minä sanoin. Hae tänne liina, minä katan itse pöydän. Liina, sanon minä, tyttö. Vai etkö sinä koskaan ole kuullut, mikä on pöytäliina? Missäkö se on? No, voi, voi, enhän minä oikein muista, missä se on! Se on salissa, ei, se on arkussa portaan juurella, tai ei, se on minun omain sänkylakanoitteni alla. Tuo se joutuin!»

»Tuonko minä vähän risuja?» kysyi Caesar.

Tuo tietysti, äläkä nyt jää koko päiväksi sinne suustasi kiinni. Mutta sinä et ole saanut mitään juotavaa, Pete. Tahdotko olutta tai jotakin väkevätä? Vai tahdot odottaa Katea? No, se on minullekin mieleen. Voihan sitä nyt olla raitiskin. 'Ollut raitis myöskin ulkomailla?' Kuinka sinä, Nancy Joe uskallat? Sinä heittäydyt aivan liian sukkelaksi. Tietysti hän on ollut raitis ja vakaa, siitä minä nyt olen niin varma kuin varma on.»

»Mutta Kate», sanoi Pete astellen edestakaisin hiekkaista lattiaa, »onko hän ollenkaan muuttunut?»

»No, nyt hän on täysi nainen, poikaseni», sanoi Mummi.

»Siitä minä olen aivan varma», vakuutti Pete.

»Yhteen aikaan hän näytti kyllä kalpealta ja hermostuneelta, mutta nyt hän on taas virkistynyt ja kukoistaa kuin kanerva kankaalla. No, sellaisia ne naiset ovat.»

»Minä ymmärrän», sanoi Pete, »aamu sarastaa vasta, kun oma kulta saapuu.»

»Mutta hän on nyt koko saaren kaunein tyttö, Pete», ihasteli Nancy Joe.

Siitä olisin vaikka uskaltanut lyödä vetoa», huudahti Pete.

»Suuri, hieno, punakka ja kelpaa vaikka mihin.»

»Herranterttu!»

»Teidän olisi pitänyt nähdä hänet talkoojuhlassa — mikä ihastuttava silmänruoka!»

»Sitäpä kelpaa kuulla!»

»Puettuna vaaleanpunaiseen pukuun, punaisiin sukkiin ja hilkkaan ja uhkea ja suora kuin jaloruusu.»

»Suu poikki nyt tyttöseni», huudahti Pete. »Minä itse tahdon hänet nähdä ja odotan kuollakseni.»

Caesar toi risut, Nancy sytytti tulen ja Mummi sekoitti kaurajauhoja veteen. Kakkujen paistuessa Pete asteli keittiön lattiata ja tutki kaikkea huudahdellen ilosta tuntiessaan esineet.

»Kaikki täällä on ennallaan ja tuttua. Tuossa on kello hyllyllänsä, taulussansa halkeama ja sekuntiviisari keskeltä poikki, ja astiahylly — ja jauholaatikko — ja piiska, siihen on laitettu uusi siima, kuten — —»

»No, voi minun päiviäni, millainen muisti sillä pojalla on!» huudahti
Mummi.

»Ja tuo valkoinen kissa» — kissa oli hypännyt kaapille päästäksensä tekemästä tuttavuutta Peten koiran kanssa, ja katseli nyt kallella päin tuon uuden tulokkaan liikkeitä — »ja patakoukku ja haahlat — ja kattila — ja hiilihanko — toden totta — tuo on hiilihanko — —»

»No, että hän kaikki tunteekin!» huudahti Mummi hämmästyneenä.

»Ja — tuo — ei — on se — minä voisin vaikka vannoa — että», sanoi Pete ottaen koholle kolmijalkajakkaran, »että tämä on juuri se sama jakkara, jolla Katen oli tapana istua lieden ääressä. Antakaapas minun nyt vanhan rakkauden vuoksi istua sillä hetkinen.»

Hän asetti jakkaran lieden vierelle ja istahti sille puhellen puoliksi nauraen, puoliksi itkien: »Oi, Mummi, Mummi! — puoli maailmaa on ollut meidän välillämme sen jälkeen, kun minä viimeksi istuin tämän takan ääressä.»

Liikutus valtasi myöskin Mummin ja hän sanoi: »Etkö tahdo hiilihankoa käteesi? Anna pojalle hiilihanko, tyttö, että hän tuntee tulleensa kotiin.»

Pete sieppasi hiilihangon Nancyn kädestä ja alkoi lisätä tulta työntämällä siihen enemmän hiiliä. »Mummi tiedättekö, minusta tuntuu kuin en ollenkaan olisi ollut poissa!» hän huudahti nauraen ja hänen kosteat silmänsä säteilivät.

»Nancy Joe, eikö sinun nenäsi mitään tunne?» huudahti Mummi. »Kakut palavat aivan hiileksi.»

»Antakaa palaa, äiti», rauhoitteli Pete. »Siten hän itsekin aina teki ollessaan nuori ja hajamielinen. Shillinki jokaisesta palaneesta kakusta. Oi, miten suloiselta se tuoksuukaan!»

Näin sanoen hän ahtoi risuja yhä enemmän tuleen ja työnsi muotin lähemmäksi hiiliä padanjalustan taakse. Ja kun kakut rutisivat ja paukkuivat, halkeilivat ja kävivät mustiksi, hän veti sieraimiinsa palaneen hajua, itki ja nauroi vuoroin savun tuprutessa lakeistorveen.

Myöskin Mummin kasvoja pitkin juoksivat kyyneleet ja hän vei esiliinan silmillensä sanoen: »Hän saa minut nauramaan kuollakseni, niin saakin, no katsohan tuota poikaa.» Mutta esiliinan takaa hän kuiskasi Nancylle: »Hän ei tiedä, mitä hän tekee, tyttöseni, sitä se on — hän on aivan sekaisin siitä, että on päässyt kotiin taas, poika parka.»

Sanoma Peten saapumisesta oli pian levinnyt ympäri Sulbya, eikä kestänyt kauan, ennenkuin ravintolahuone oli täynnä väkeä, jotka lasisen väliseinän kautta kurkistelivat keittiöön. Siellä istui pronssinväriseksi päivettynyt, parrakas mies, tupakoiden takan ääressä, koiran leikkiessä hänen jaloissansa. »Pian täällä nyt on häätkin», sanoi joku. »Sillä tytöllä on onni», vastasi toinen. »Hän on kyllä aina ollut yhtä hauska kuin kauniskin ja oli onni, että he pitivät häntä erossa siitä heittiöstä, joka kierteli tässä, saadaksensa hänet pauloihinsa.» — »Nuorta Ballawhaineako tarkoitatte?» — »Ketäs muuta?»

Hetkisen kuluttua koira puikahti ovesta anniskeluhuoneeseen ja isännän puutteessa osoitettiin eläimelle mitä suurinta huomiota. Se oli vanha halli, jonka ulkomuoto jo osoitti ikää ja kokemusta ja näytti tahtovan sanoa, että se jo oli vapautunut nuoruuden hullutteluista ja oli nyt tyyni ja tahtoi elää rauhassa kaiken maailman kanssa. Sen selkä oli notkossa, aivankuin se olisi taipunut vaunun pyörän mukaan, korvat olivat aivan merkilliset ja sillä oli lyhyt töppöhäntä. Karva oli sileä ja kiiltävä kuin nuoren porsaan, mutta sen valkealla pohjavärillä oli ruskeita läikkiä.

»No, katsokaahan, miten merkillinen koira — mitähän ihmeellistä rotua se lieneekään», virkkoi joku, ja keittiöstä kuului kaikuva ääni, joka vastaukseksi sanoi:

»Kyllä se on manilaista alkuperää, mutta se on lepakon ja koiran jälkeläinen. Hännästä kyllä ei kannata puhua, mutta korvia sillä on sitä runsaammin. Se on sukkela veitikka, mutta sitä on vain vähän liiaksi hemmoteltu nuorena ollessaan. Seurasta ei se juuri välitä, eikä se ymmärrä käyttäytyä paremmin kuin minun vanha saappaani. Tänne, Tuomari, tänne.»

Puhuja oli Pete. Raikuvat ilohuudot lausuivat hänet tervetulleeksi ja pian sekoitettiin ympäri huonetta rommia höyryävään veteen.

»Te ette ole unohtanut Manin murretta, herra Quilliam», sanoi Jonaique »ja te kutsutte koiraa Tuomariksi. Mistä se johtuu?»

»Pitääkseni mielessäni tämän vanhan saaren, herra Jelly, ja sitäpaitsi eläin on aivan tuomari Mylrean näköinen, kun mainittu herra oli toisella kymmenellä», selitti Pete.

»Mainittu vanha herra on nyt kuollut, herraseni», sanoi Lukkari John.

»Onko? Älkäähän mitään?» sanoi Pete.

»On, kyllä hän on kuollut; hänen elämänsä päivä, laskeutui keskiviikkona. Joi hullu itsensä kuoliaaksi, herra. Tänään minä olen leikannut turpeita hänen haudallensa.»

»Ja kenestä nyt tulee tuomari», kysyi Pete. »Kenenkä he nyt virkaan asettavat?»

»No», sanoi lukkari John, »ihmiset puhuvat ja puhuvat ja tuolla on tuo ehdokas ja täällä tämä. Mutta useimmat mainitsevat teidän vanhan nuoruuden ystävänne, Philip Christianin.»

»Minä tiesin sen — minä aina sanoin, että niin kävisi», huudahti Pete.
»Sen parempaa miestä ei ole koko saarella. Hän ei minua petä.»

Tuuli ulvoi savutorvessa ja hämärä alkoi laskeutua yli maiden. Pete kävi levottomaksi ja asteli edestakaisin, tirkistellen silloin tällöin akkunasta ulos nähdäksensä, ketä tiellä kulki. Kun hänen ystävänsä tämän huomasivat, nyhtävät he toisiansa kyynärpäitänsä ja kuiskailivat omia salaisuuksiensa.

»Tyttöä hän odottelee. No sehän nyt ei olekaan ihme. He ovat olleet erossa viisi vuotta — kummako sitten!»

»Niitty on täynnä valkeita lokkeja, jotka ovat kokoontuneet sinne yhteen; mitähän se merkitsee, isä?» kysyi Pete.

»Ehkä on tulossa sadekuuro ja vähän ankarampi tuulenpuuska», selitti
Caesar.

»Mutta», sanoi Pete tarkastellen, »hetki sitten kiisivät pilvet kilvan taivaan laella ja nyt laskeutuu tuolla synkkä musta pilvi aivan maan tasalle.»

»Älä hätäile, poikaseni», sanoi Caesar. »Ei ole mitään syytä hätäillä.
Tyttö tulee kyllä pian kotiin.»

»Mutta hän joutuu kulkemaan ihan pimeässä», sanoi Pete.

Hänen seuralaisensa koettivat saada häntä keskusteluun, kysellen kaikenlaisia asioita niistä maista, joita hän oli nähnyt, mutta hän vastasi lyhyesti ja hajamielisesti palaten lakkaamatta ovelle.

»Siellä kai oli runsaasti tuomareita, missä te nyt olette niin kauan ollut», kysyi Jonaique.

»Jonkinlaisia tuomareita, kyllä. Erästä heistä me kutsuimme Vanhaksi Hädäksi, koska hätä ei lakia lue. Hän kokosi suuret lakikirjansa istuimellensa saaduksensa korkeamman aseman ja kun hän tahtoi tutkia niitä, ei hän löytänyt niistä mitään. Hän ei ollut ainoa tuomari, joka istui lain yläpuolella… Nyt se tulee, kuulettekos, Caesar? Sade valuu virtana kaduille.»

»Älä hätäile, poikaseni», sanoi Caesar. »Uusien vaatteiden koettaminen vie kyllä aikaa. Oli kai siellä toki kirkkoja ja kappeleita, vai? Kirkkoja ja kokouksia, ja uskonnon opetus kai oli hyvä?»

»Hitonmoisia kappeleja, herraseni. Vain eräs surkea latorähjä, jonka omistajaa he kutsuivat Ijankaikkisuuden Luotsiksi. Ihmiset tahtoivat, että se vanha viheliäinen rahjus, joka heitä hallitsi, olisi rakentanut heille uuden kappelin, mutta hän ei tahtonut, ennenkuin sai kiven kappaleen kaljuun päähänsä ja silloin hän hellitti sata puntaa kappelin rakentamiseen ja ihmiset rukoilivat: »Iske häntä vielä kerran, Herra. Sinä voit sen!»… Kuulettekos tuota? Vesi juoksee koskena kohisten rinnettä alas. Minä en voi enää odottaa, Mummi.»

Mummi oli mennyt ovelle, jota hän koetti pitää kiinni, tuulen riehtoessa auki ja hänkin katseli levottomana yhä pimenevälle tielle. »Todellakin, minua itseänikin alkaa peloittaa», hän sanoi. »Toden totta, minä en tiedä, missä rakas Kirryni viipyy näin myöhään.»

»Minä lähden häntä etsimään», sanoi Pete ja siepaten hattunsa ja viheltäen koiraansa hän hyökkäsi ulos.

X.

Ovea oli vaikea sulkea hänen jälkeensä, sillä koillistuuli oli kiihtynyt ankaraksi myrskyksi. Caesar luikahti maitokamariin näädäksensä, olivatko ulkohuoneet turvassa ja palasi sangen tyytyväisin ilmein. Tallin ja navetan ovet olivat pöngässä. Latojen ovet olivat kiinni. Kuivausuunin tuli paloi hiljaksensa ja kaikki varovaisuustoimenpiteet oli suoritettu. Hänen tullessansa Mummi väänteli käsiänsä huudellen: »Kate, voi minun Kateni!» ja Caesar nuhteli häntä siitä, ettei hän luottanut Luojan johtoon.

Ihmisiä tuli nyt toinen toisensa jälkeen sisään kertoen mitä hirvittävimpiä juttuja siitä, mitä myrsky oli saanut aikaan. Sanottiin, että valotorni Kanakalliolla oli keikahtanut kumoon, että tulva oli noussut Ramseyssä kaksikymmentäviisi jalkaa ja kaikki kadut lainehtivat, ja eräs kalastaja Peelissä oli kaatunut veneineen päivineen mereen ja hukkunut.

Joka hetki tuli yhä uusia ja uusia vieraita kapakkaan ja penikulman alalta olivat pian kaikki onnettomat ja vaivaiset kokoontuneet sinne — siellä oli sokea Jane, joka kykeni pysäyttämään verenjuoksun, mutta ei voinut asettaa myrskyä; Chemiahprofeetta, jonka valkoinen parta ulottui vyötäröille ja joka kulki sauvaansa nojaten, ja vanha Juan Vessy, joka »eli taloissa» kerjäysmatkoillansa. Ne ihmiset, jotka siellä ennestänsä olivat, eivät uskaltaneet mennä ulos, ja Mummi väännellen lakkaamatta käsiänsä, huuteli: »Kate, Kate», pyydellen ihmisiä keittiöön takan ääreen lämmittelemään. Täällä he nyt surkuttelivat poikiansa, jotka olivat merillä, kertoivat kaikenlaisia juttuja edellisistä myrskyistä ja kiistelivät vuosiluvuista, milloin se ja se haaksirikko oli tapahtunut ja mitkä tuulet olivat ne aiheuttaneet.

Myrsky yhä kiihtyi ja joskus tuuli löi seiniä, aivan kuin purjeita olisi hakattu niitä vastaan. Joskus se muistutti aaltojen pauhua, kun ne kohisten iskevät toisiansa vastaan aavalla meren ulapalla, johon ei mistään näy maata. Se vonkui ja valitti savupiipuissa aivan kuin villi eläinten lauma olisi pyrkinyt vapauteen. Ja sitten tuprahti savu kokonansa sisään ja täytti keittiön. Täytyi sammuttaa tuli kokonansa pelastaaksensa tukehtumasta. Eteisen ovi lensi auki ja heidän täytyi sulkea se varsiluudilla ja harjojen varsilla. Akkunat helisivät puitteissansa ja heidän täytyi vahvistaa niitä asettamalla pöytiä suojiksi. Huolimatta kaikista näistä tukkeamistoimenpiteistä oli talo hatara kuin variksenpesä ja seinät natisivat kuin laivan mastot myrskyssä. »Merelläkään en minä milloinkaan ole nähnyt tällaista ilmaa ja minun pitäisi kuitenkin jokseenkin hyvin tuntea meri», sanoi muuan. Toiset valittivat ja mutisivat rukouksia.

»Varas-Kelly», joka Mummin huomaamatta oli hiipinyt sisään, oli polvillansa eräässä nurkassa, kasvot seinään päin, rukoillen Herraa muistamaan häntä ja selitti, että hän oli nähnyt omaisuutta kirjeissä — postimerkkejä ja muuta sellaista, mutta ei ollut koskaan koskenut niihin. Lukkari John lausui puolustuksekseen, että hänen täytyi haudata vanha tuomari; Jonaique, parturi, selitti, että hänen täytyy ajella itse piispan parta, ja Claudius Kewley puolustautui sillä, että hänellä oli vielä kolme kaurasarkaa leikkaamatta ja sen lisäksi vielä kaurapieles kattamatta. »Oi, Herra», huusi Claudius. »Älä anna minun ennen kuolla, ennenkuin olen saanut kaikki tehdyksi.»

Horjumattomana ja voimakkaana seisoi Caesar näitten rukoilijani ja valittajain keskellä, jotka olivat taivuttaneet päänsä alas ja vääntelivät käsiänsä. Kun hän kuuli maanviljelijän sanat, hänen ilmeensä muuttui ankaraksi.

»Cloddy», hän sanoi. »Kuinka te uskallatte määrätä, mitä Jumala saa tehdä ja tekemättä jättää.

»Helppohan teidän on puhua, herra Cregeen», valitti maanviljelijä, »teillähän on vuodensato turvassa», eikä Caesar voinut siihen mitään sanoa, mutta sensijaan rankaisi hän miestä rukouksessa. »Herra on lähettänyt myrskynsä rankaisemaan niitä, jotka ovat olleet liian varmoja hänen armostansa, ja myrskyssäkin heillä olisi turva, jos he vain kärsivällisesti alistuisivat Herran tahdon alle. Suuri on hänen armonsa, mutta tottelemattomat lapset eivät tahdo ottaa sitä vastaan. Herra, johda sinä heitä, että he vaikenevat — —»

Kesken Caesarin rukouksen, kuului ulkoa rusahtava ääni ja pelästyneenä hän samana hetkenä hypähti seisoallensa. »Luulenpa todellakin, että myllyn ratas on päässyt irti», sanoi hän, »ja jos niin on käynyt, silloin ovat pian elot kuivaus-uunista tiessään.»

»Luottakaa vain Luojan johtoon, Caesar», huudahti maanviljelijä.

»Sen minä kyllä teenkin», sanoi Caesar hattunsa siepaten, »mutta ensin minä kuitenkin sammutan tulen uunista!»

* * * * *

Saavuttuaan eteisestä pihalle Petestä tuntui, kuin näkymättömät siivet olisivat häntä hakanneet ja hän läähätti kuin kala, joka on saanut liian paljon ilmaa. Pistävä kipu hänen kyljessänsä muistutti häntä haavasta, mutta hänen jaloissansa oli sähköä ja hän alkoi juosta. Yö oli saapunut, mutta vihertävä juova oli revennyt lyijynharmaihin pilviin ja siitä pistivät esille kuun pyöreät kasvot.

Kun hän saapui Ramseyhin, oli tulva kohonnut vanhalle ristille asti, kattolevyt lentelivät ympäri ja satamassa paukkuivat mastot ja raakapuut, niinkuin pommit taistelukentällä. Suoraan hän riensi ompelijalle ja sai kuulla, ettei Kate ollut ollut siellä kuuteen tuntiin. Kangaskaupassa hän sai tietää, että Kate kahden tienoissa iltapäivällä oli kulkenut Ballureen päin. Hänen kulkiessaan kaupungin läpi ammuttiin raketeilla hätämerkkejä. Muuan höyrylaiva, joka oli ankkuroinut lahdella, oli kohottanut hätälippunsa. Meri oli peloittava — tuhkanharmaa — ja siinä häilyi kiemurtelevia valkeita vaahtojuovia; mutta miehet, jotka tyynellä olivat satamassa laiskoina lojuneet, koettivat nyt kaikin voimin saada veneensä irti ja päästä merelle, sillä vanha viikinkien veri heidän suonissaan oli alkanut kuohua.

Kulkiessaan yleisen kaivon ohi Pete pistäysi Mustan Tomin puheille, ja ukko oli tavattoman huomaavainen ja kohtelias, kunnes sai tietää hänen asiansa, ja vaikka hän näytti kovin pettyneeltä, vastasi hän kuitenkin kysymyksiin. Kyllä, kyllä hän oli nähnyt sen nuoren naisen. Hän oli kulkenut aikaisin iltapäivällä tästä ohi ja tervehtinyt häntä. Annettuaan nämä mieluisat uutiset, Musta Tom ei kuitenkaan voinut kieltäytyä tiputtamasta hieman katkeruuden myrkkyä herättämäänsä iloon. »Ja kun sinä löydät hänet», hän sanoi, »on sinun parasta ottaa hänet purteesi, sillä on toisiakin, jotka tahtovat mielellänsä heittää hänelle köydenpään.»

»Mitä te tarkoitatte?» kivahti Pete.

»Sen saat itse keksiä», sanoi Musta Tom, ja Pete löi oven jäljessään kiinni. Kukkulan laella yhtyi kaksi tietä, joista toinen vei »Iiriläiseen» ja toinen Port Mooariin. Saadaksensa selville, kumpi tie olisi valittava Pete kysyi muutamasta torpasta, joka oli vähän matkan päässä ylemmän tien varrella ja kun vastattiin, ettei Katea ollut näkynyt, hän valitsi alemman tien. Mutta tälläkään tiellä hän ei saanut mitään uutisia, sillä Billy myllyllänsä ei tiennyt mitään ja eukko, joka asui aurinkokellon luona, oli mennyt jo vuoteeseen. Vihdoin hän ehti Port Mooariin ja tuli pienelle töllille, joka oli kuin lasten leikkitupa siisteine eteisineen ja kirkkaille akkunoineen, joista pilkoitti punertava valo nientä huuhteleville, raivokkaille aalloille. Se oli hummerinpyytäjän tupa. Pete kysyi, oliko hän nähnyt Katea. Hän vastasi kieltävästi; hän ei ollut nähnyt ketään muuta kuin herra Christianin. Minkä Christianin. Herra Philip Christianin.

Tämä tieto selitti Petelle vain yhden asian. Se näytti selittävän hänelle muutaman seikan, joka oli alkanut häntä kovin ihmetyttää — miksi Philip ei ollut tullut häntä vastaan laivarantaan, ja miksi Kate ei ollut saanut tietoa hänen tulostansa. Nyt oli ihan selvää, että Philip olikin Balluressa eikä siis ollut saanut hänen sähkösanomaansa, jonka hän oli osoittanut Douglasiin.

Pete kääntyi takaisin. Varmaankin Kate oli mennyt joittenkin tuttavain luo. Tällä hetkellä hän saattoi olla jo kotona. Hän koetti juosta, mutta tuuli puhalsi vastaan. Se tuntui siirtyvän pohjoiseen ja oli yltynyt raivomyrskyksi. Hän sitoi hattunsa nenäliinalla solmiten päät leuan alle. Tukka liehui korvilla aivan kuin olisi tahtonut pieksää häntä. Joskus tuuli heitti hänet pensaikkoon ja monesti se paiskasi hänet polvilleen. Hän pyrki kuitenkin eteenpäin läpi suolaisen meren vaahdon, joka välkkyi sateenkaaren väreissä ja virtasi maalle kuin myrskyn ajama sade. Silmiä kirveli ja huulet tuntuivat suolaisilta.

Kuu paistoi nyt täydeltä terältä merkillisten pilvenlonkien välitse, ja Pete saattoi aivan selvään nähdä kääntyessänsä lahdelle päin joukon ihmisolentoja, jotka olivat kokoontuneet kalliolle Port Lewaigen yläpuolelle. Pelosta vapisten hän pyrki kaikin voimin heidän luoksensa. Oman onnensa nojaan jätetty purjelaiva lahdella oli katkaissut ankkuriköytensä ja aallot heittelivät sitä kuin sokeata hyljettä kallioita kohden. Se iski kiviin valittaen kuin elävä olento ja heti painui sen kokka alas, jolloin meren valkoinen leijona kiljuen vieri sen ylitse, aallot virtasivat kannelle ja täyttivät hytit ja ruumat, peräsin irtaantui, purjeet repeytyivät irti mastoista ja tämä uiva koti, jossa ihmiset olivat eläneet, nukkuneet, laulaneet, nauraneet ja laskeneet leikkiä, oli nyt vain hylky, jota aallot heittelivät sinne tänne.

Kun Pete palasi Sulbyyn ei Kate ollut vielä tullut, mutta levottomuus hänen katoamisestaan häipyi siihen kauheaan meluun, touhuun ja hosumiseen, mihin Caesar oli huoliensa vuoksi joutunut. Seisten kompostikasalla pimeässä hän huusi maitokamariin jylisevällä äänellä, joka kuitenkin myrskyn välistä kuului kuin raivokkaan kissan vonkuminen. Myllyn ratas pyöri kuin »villikissa» — eikö kukaan voisi ottaa sitä kiinni? Tallin katto oli lentänyt tiehensä ja tamma hakkautui kappaleiksi »tuossa tohisevassa helvetin kidassa» — eikö nyt kukaan voinut mennä sulkemaan ovea? Navetan olkikatto heilui ja hakkasi kuin purje — eikö ollut ainoatakaan ihmistä, paitsi tuo nainen — Nancy Joe — joka olisi auttanut häntä nostamaan tämän tikapuun, johon oli sidottu kiviä, sinne painoksi?

Vasta sitten, kun Caesarin toiveet oli täytetty, seurasi sen verran hiljaisuutta, että saattoi puhua Katesta. »Sain sen verran tietää hänestä, että hän on tullut kotiin päin Claughbanen ohi», sanoi Pete, »ja minä olen seurannut hänen jälkiänsä aina »Inkivääriin» asti. Hän ei voi olla kaukana. Missä hän on?»

Ne, jotka saattoivat vähän mieltänsä hillitä, alkoivat arvailla.
Mummi ei voinut muuta kuin nyyhkyttää, ja Nancy Joe valitti hänen
rinnallansa. Kaikille heille oli kylliksi omissa suruissansa. Sokea
Jane valitti kovaa kohtaloansa.

»Te kaikki edes näette», hän sanoi, »mutta minä en tiedä mitään ennenkuin onnettomuus on minut saavuttanut.»

»Älkää nyt ruikuttako, hyvä eukko», lohdutteli Pete, »puolet elämästämme me kaikki olemme, kuten tekin — me kaikki olemme sokeita yöllä.»

Kesken tämän melun ja valituksen kuului kolkutus ovelta ja Pete hyökkäsi eteiseen avatuksensa oven.

»Seis», huusi Caesar. »Ei kukaan muu kuin tyttö itse pääse tänne tänä iltana. Jos vielä kerran pääsee sisään samanlainen tuulenpuuska kuin äskeinen, on asuinrakennuksestakin katto tiessään.»

Sitten hän huusi oven läpi tulijalle ja vastaus kuului tuulen valitukselta.

»Kuka siellä on?»

Tulija oli Joney laakson rotkosta.

»Me olemme täällä kuin sillit tynnörissä — me emme voi päästää teitä sisään.»

Hän ei pyrkinytkään sisään. Mutta hänen tupansa katto oli lentämässä tiehensä ja koko hökkeli oli kaatumaisillansa, eikä hän voinut saada poikaansa — sitä hulluraukkaa — lähtemään pois sängystä. Poikarukka joutuisi turmioon; hän kuolisi; hän oli ainoa koko perheestä, mitä hänelle oli jäänyt — eikö herra tahtoisi tulla pelastamaan häntä?

»Mahdotonta!» huudahti Caesar. »Siellä on meidän omammekin tänä kauheana yönä, Joney, ja Jumala kyllä suojelee lapsiansa.»

Tarkoittiko hän Katea. Joney oli nähnyt hänet rotkossa — —

»Päästäkää minut ovelle», sanoi Pete.

»Mutta talo voi mennä hajalle», huusi Caesar.

»Menköön vain», sanoi Pete.

Pete sulki kapakkahuoneen oven ja silloin kuului myrskyn vihellys eteisestä.

»Milloin te näitte hänet ja missä?» kuului Peten ääni ja Joneyn ääni vastasi:

»Hän kulki minun kotini ohi tänä iltana juuri ennen myrskyä.»

»Minä tulen teidän kanssanne, menkää», sanoi Pete, ja Mummi huusi ravintolahuoneen perältä:

»Ota Caesarin päällystakki pienen takkisi päälle.»

»Minulla on purjeita kyllin tällaisella tuulella, äiti», huusi Peten ääni. Vielä kuului eteisestä hirvittävä tuulen vihellys ja Caesar palasi yksin kapakkahuoneeseen.

Taas koski kipeästi Peten haavaan, mutta hän painoi sitä kädellänsä ja ponnisti laakson rotkoa kohden vetäen Joneytä jäljessänsä. Vihdoin he tulivat hänen asunnollensa. Olkikaton toinen puolisko oli viskautunut toisen päälle ja vuotiaiset olivat paljaat kuin luurangon kylkiluut. Kaurakakkumuotti oli lentänyt seinää vasten, jauhotynnörin kansi oli pudonnut nurkkaan ja jauhot tuprusivat ympäri tupaa kuin vitilumi tuiskussa. Astiahylly seinällä oli tyhjä ja särkyneet sirpaleet olivat lennelleet ympäri paljasta lattiaa, ja haahlat jotka riippuivat lieden yläpuolella kiikkuivat uuniin kuin kuolinkellot. Tämän hävityksen keskellä nukkui hullu poikaparka kaikessa rauhassa risaisella vuoteellansa, jota valaisi pilvien välistä välkähtelevä kuu.

Yö kului, ja ihmiset, jotka olivat kokoontuneet ravintolan keittiöön, istuivat ja kuuntelivat ja joskus tuntui kuuluvankin ääntä, mutta Pete ei vain palannut. He alkoivat taas itkeä ja valittaa rukoillen ääneen ja tunnustivat nyt pelkäämättä ja häpeämättä syntinsä, joita he tähän asti olivat salanneet kuin henkensä edestä.

»Miten kauheasti minua etsiskelläänkään — nyt minä sen selvästi näen!» huusi Kelly, postinkantaja.

Muutamia huoletti tavattomasti, miten kävisi, jos kuolema kohtaisi heidät täällä kapakassa.

»Minä en pidätä ketään», huusi Caesar.

»Te ette kuitenkaan anna avata ovea», väitti maanviljelijä.

Vaikka ovi olisi avattu kuin piispaa varten, ei ainoakaan olisi kuitenkaan hievahtanut paikaltaan. Ensi kerran — miesmuistiin — lankesi Nancy Joe polvillensa.

»Oi, Herra», hän rukoili, »sinä tiedät, että minä en vaivaa sinua usein. Mutta pelasta Kate, Herra, oi pelasta ja suojele pikku Kirryäni! On enemmän kuin kaksikymmentä vuotta siitä, kuin minä olen pyytänyt sinulta mitään, ja jos nyt otat pois tuulen, minä lupaan sinulle, että kuluu ainakin kaksikymmentä vuotta, ennenkuin kuulet ainoatakaan rukousta minun huuliltani.»

»Miksi sinä et rukoile maninkielellä, mokoma hurja», valitti Mummi, »minä luen rukoukseni aina manin murteella ja luulen, että Hän kuulee sitä parhaiten.»

»Kohottakaamme äänemme laulussa rukoukseen ja kiitokseen», huusi Caesar, ja polvillansa, silmät lujasti suljettuina ja kädet kasvoja peittäen kaikki alkoivat veisata kuin henkensä edestä. He veisasivat taivaasta ja sen rauhallisista niityistä, sen sinisistä järvistä ja loistavista pilvistä, sen kultaisista kaupungeista ja päärlyporteista, sen temppeleistä ja kappeleista, jossa »seurakunta ei koskaan erkane eikä sabbatti lopu». Suurta lohtua tuotti saada koettaa omalla kirkuvalla äänellänsä voittaa myrskyn raivo. Kun he pääsivät virren loppuun, alkoivat he sen uudestansa pysähtymättä hetkeksikään, sillä toiset vielä vetivät viimeisiä sanoja, kun toiset jo aloittivat uudestansa. Kun he olivat päässeet keskelle laulua, heistä oli tuntuvinaan kuin myrsky entistä suuremmalla raivolla olisi pudistanut ovea ja hillitäkseen kauhuansa he vetivät yhä kovemmin. Myrsky täristi uudestansa ja Caesar huusi:

»Vielä kerran, veljet», ja taas he mylvivät virren alusta loppuun.

Jyristys kuului kolmannen kerran, ja Caesar huusi:

»Vielä kerran, rakkaat ystävät», ja he kirkuivat virttä kuin raivohullut.

Silloin lensi ovi räsähtäen auki aivan kuin raivokkaasta potkusta, ja Pete villin ilmein, kasvot vihreinä suolaisesta meren vaahdosta, astui kynnyksen yli Kate tajutonna sylissänsä ja Joneyn hullu, tuijotteleva poika selässänsä.

»Ylistetty olkoon Herra, että hän on kuullut meidän rukouksemme!» huudahti Caesar. »Mistä sinä hänet löysit?»

»Autiosta töllirähjästä solan luona», vastasi Pete.

»Noidan entisestä tuvasta.»

XI.

Toisena aamuna tämän kauhean yön jälkeen ilma oli tyyni ja täynnä meriruohon tuoksua; taivas oli puhdas ja pyöreä kuin merisimpukan kuori ja punertava kuin kaukainen tulenliekki. Meri oli äänetön ja tyyni, vuoret näyttivät kokonaan unohtaneen myrskyn, ja maa ja meri lepäsi kuin nukkuva lapsi.

Tällaisena tyynenä ja hiljaisena aamuhetkenä Kate tuli takaisin tuntoihinsa. Tajunta oli hiljalleen palannut, aivan kuin vene lipuu mereltä tyynellä säällä satamaan, ja kun hän heräsi, hänen korvissansa kuului ääni, joka tuli kuin laivarannasta kaukaa. Tuo ääni oli samalla tuttu ja outo. Se oli kuin ystävän ääni, jonka hän ensi kerran kuuli pitkän ajan jälkeen. Se oli kuuluvinaan hyvin kaukaa ja kuitenkin tuntui, kuin se olisi koputtanut hänen sydämensä ovelle. Hän sulki silmänsä ja kuunteli, sitten hän avasi ne taas ja katseli ympärillensä.

Valo tuli kuin pilvien takaa ja kuitenkin se häikäisi, aivan kuin silmien edessä olisi välkytetty kiiltävää kangasta. Mummi istui hänen vuoteensa ääressä neuloen äänettömänä.

»Miksi sinä istut täällä, äiti?» kysyi Kate.

Mummi heitti neuleen syrjään ja tarttui esiliinaansa. »Jumala olkoon kiitetty, lapsi tulee tuntoihinsa!» hän sanoi iloissansa.

»Onko mitään tapahtunut?» kysyi Kate. »Mikä aika nyt on?»

»Maanantai-aamu, rakkaani, Jumala olkoon ylistetty armostansa!» huudahti Mummi.

Taaskin kuului sama tuttu ääni. Se kaikui portailta päin. »Kuka tuo on?» kuiskasi Kate peloissansa.

»Se on Pete itse, Kirry. Niin, terveenä ja reippaana — hän on tullut.»

»Pete», huudahti Kate kauhuissansa.

»Niin, rakas, rakas lapsi, ihan ilmi elävänä, hän on tullut takaisin. Hänellä ei toki ole mitään hätää! Ei ole ollenkaan kuollut, vaan on arvokkaampi kuin kaksikymmentä muuta miestä, ja hän se sinut myrskystä pelasti.»

»Mistä myrskystä?»

»No, hirveästä myrskystä, lapsikulta! Olihan sellainen myrsky, ettei sitä ole nähty moneen vuoteen tällä saarella.

— Hän löysi sinut noidan tuvasta laaksorotkon viereltä. Sinä tietysti eksyit myrskyssä eikähän se ole ihmekään. Mutta minä kutsun isän. Isä! isä! No, mieshän on kuuro kuin halko. Isä-ä!» huusi Mummi juosten edestakaisin sängyn ja portaitten väliä melkein päästänsä pyörällä.

Alhaalla syntyi liikettä ja ääni portaissa sanoi: »Tätä tietä, herra.
Astukaa sisään, olkaa hyvä!»

»Kuuletkos, Kirry?» huudahti Mummi pistäen päänsä oven raosta ulos. »Siinä on mies itse. Hän on istunut alimmalla portaalla kuin vanha vahtikoira ja vartioinut, ettei kukaan saisi sinua häiritä. Jalompaa vahtikoiraa ei ole maailmassa, eikä hän ole viime yönä saanut unenrahtuakaan silmiinsä. Hän on pelastanut sinun henkesi, rakas lapsi. Hän se oli — hän eikä kukaan muu — Herra olkoon kiitetty.»

Kun noidan tölliä mainittiin, oli Kate muistanut kaiken. Hän nojasi tyynyjä vasten ja huusi tuskassa valittaen: »Miksi hän ei antanut minun kuolla?»

Mummi nauraa hykersi viisaannäköisenä tämän kuullessaan ja pyyhki esiliinansa kulmalla silmiänsä. »Nyt sen huomaa, että lapsi on saanut täydellisesti tajuntansa. Kun sairas toivoo itsellensä kuolemaa, silloin hän aina paranee. Isä-ä! Mutta minä menen itse alas. Lepää hiljaa, lapseni, lepää aivan hiljaa!»

Mummin mutiseva ääni toisti vielä moneen kertaan portaassa: »Voi rakas, rakas, rakas lapseni!» ja pian kaikui hänen äänensä ankarana alhaalta vanhain lattiapalkkien narskuessa: »Nancy Joe, miksi sinä et toimita sinne ylös mitään suuhun pantavaa?»

»Herra hyvästi siunatkoon, rouva Cregeen, onko se nyt sittenkin totta!» päivitteli Nancy.

»No, tottapa, totta! Tahdotko antaa lapsiparan paastota kuoliaaksi?»

»Mitä se oli?» kysyi sama tultu ääni taaskin. »Puhuitteko hänen kanssaan siellä maitokamarin ylisillä, Mummi?»

»Kenenkäs muun kanssa, hyvä mies?» vastasi Mummi ja silloin syntyi tavatonta liikettä ja touhua.

»Oi, mikä riemu! Oi, mikä suunnaton ilo! Herra minua varjelkoon, Mummi, minä ajattelin, etten enää ikinä kuulisi hänen ääntänsä.»

»Pois tieltä!» huusi Nancy aivan kuin sysäten jotakin asettaessaan kattilaa tulelle. »Nuo miehet ne sitten ovat koko laitoksia! Niiden rinta ei liiku enempää kuin leipä ilman hiivaa.»

»Mutta sinussa, Nancy, on kyllä tarpeeksi hiivaa, varsinkin jos saat hiljaisen miehen. Mutta anna palje tänne — minä panen hiilet hehkumaan.»

Silloin tallusti Caesar sisään pois suunniltansa harmista ja murisi eteiseen päästyänsä: »Myrsky on vienyt puolet kuhilaista takapihasta, äiti.»

»Älkää huoliko, herra», huudahti Pete. »Teidän arvokkain satonne on korjattu yläkertaan.»

»Onko hän tullut tuntoihinsa?» kysyi Caesar. »Ylistetty olkoon Hänen nimensä!»

Ja yli palkeen raivoisan kohinan, puuskutuksen ja vinkunan, yli tulen tohinan ja räiskeen kuului Peten katkeileva ja karjuva ääni lattian läpi yläkertaan: »Minä tulen hulluksi ilosta! Totisesti tulen, eikä kukaan voi minua siitä estää.»

Talo, joka myrskyn jälkeen oli ikäänkuin pidättänyt hengitystään, oli nyt täynnä iloa ja riemua, naurua ja huoletonta puhetta. Ilo alkoi keittiöstä, kiiri portaita ylös, hiipi lattiapalkkeja pitkin ja kohosi katosta korkeuksiin. Mutta Kate makasi vuoteellansa valittaen ja käänsi kasvonsa seinään päin..

Pian ilmestyi Nancy Joe hänen huoneeseensa siistittyään oven ulkopuolella itseänsä, varsinkin moneen kertaan tukkaansa sormillaan sivellen. »No, voi minun päiviäni!» hän huudahti. »Mikä hirveä tyhmyri se olikaan, joka sanoi, että tyttö viettää häänsä kirkkomaalla eikä sisällä kirkossa?»

»Minä se olin», sanoi bassoääni portaitten keskivälillä, ja Nancy sulki oven alkaen sydämensä halusta laulaa Katelle ylistysvirttä Petestä.

»Petehän se niin sanoi», hän puhui. »Sellaiselta jurrikalta et kovin suuria mielenilmauksia voi odottaa, mutta kaikissa tapauksissa hän pelasti sinun henkesi, Kitty. Ainakin tohtori Mylechreest sanoo niin. 'Jos tyttö olisi maannut siellä tunnotonna vielä yhden tunnin', sanoo hän. — Ja voi minun päiviäni, miten ihastunut mies on sinuun, se on kerrassaan ihmeellistä! Koko eilisen päivän hän istui portaan juurella väännellen ja kiemurrellen kuin ankerias laivalaiturilla, ja miten lempeät ja ja ihanat hänen silmänsä olivatkaan! Ja nyt — minun täytyy sanoa — nyt! Kuuletko sinä häntä, Kirry? Minä luulen, että hän halkaisee palkeen. Halkaiskoon vain — hän on ihastuttava nuori mies — hän on kerrassaan… Mutta kuuntele!»

Kuului sihisevä ääni alhaalta ja palaneen haju kohosi ylös. »Mitä minä aina olen sanonut? Ikinä ei voi luottaa siihen, että mies osaisi ottaa vaarin — Nyt ne kuohuttivat sen kattilan.»

Nancy lensi alas ja alkoi kauheasti ripittää Peteä, joka nauroi katketakseen. Seuraava, joka kohosi sairasta oppimaan, oli Caesar. Hän oli riisunut kengät jaloistansa ja sipsutti sukkasillaan, mutta Kate tunsi hänen lähestymisensä hänen raskaasta hengityksestänsä. Astuessaan kynnyksen yli huoneeseen Caesar huudahti komeimmalla saarnaäänellänsä. »Ylistä Herraa minun sieluni ja kaikki, mitä minussa on hänen pyhää nimeänsä!» Ja samassa hengenvedossa hän alkoi ylistää myöskin Peteä.

»Hän pelasti sinut itse kuoleman kidasta ja perkeleen vallasta. Se oli merkki, Katherine, emmekä me voi paremmin tehdä kuin että seuraamme Hengen johdatusta. Hän pelasti sinun henkesi, tyttö, ja sen kautta hän on saanut oikeuden sinuun. Niinpä niin, vaikka minulla onkin vain yksi lapsi, minun täytyy kuitenkin taipua luopumaan hänestä, jos se on Herran tahto. Hän oli aina kuin oma rakas poikani, ja nyt hän on näinä viitenä vuotena ansainnut melkoisen omaisuuden.»

Kirkonkellot alkoivat kumista, ja Kate kohotti hätkähtäen päätänsä ja kuunteli.

»Se on vain tuomarin hautauksen vuoksi, Kitty», sanoi Caesar. »Sen piti tapahtua vasta huomenna, mutta juoppojen ruumiit eivät siedä hautauksen viivyttämistä. Hänet haudataan Lezayren perhehautaan, isänsä, sen vanhan raittiuskiihkoilijan, viereen. Monella hyvällä lehmällä on kehnoja vasikoita, näethän, eikä ihmisen ole hauska kuulla sellaista; mutta kehnostakin lehmästä saattaa tulla hyvä vasikka ja se tuottaa ihmiselle lohtua. Niin ainakin voimme sanoa käyneen Peten suhteen, sillä Herra on pelastanut ja siunannut häntä ja varmalta taholta olen kuullut, että hän on lähettänyt Douglasiin herra Dumbellin pankkiin viisituhatta helisevää kultasovereignia.»

Mummi saapui nyt ylös luoden kupillisen lihalientä, ja Caesar karkoitettiin silloin huoneesta.

»Kuule nyt, oma tyttöseni, nauti tämä terveydeksesi ja sitten minä jätän sinut kokonaan rauhaan», puheli Mummi.

»Jättäkää, jättäkää minut yksin», sanoi Kate lipoen hitaasti keiton ja sitten Mummi lähti kuppi kädessä hänen luotansa.

»Söikö hän sen?» kysyi joku alhaalla.

»Katsokaa, olkaa hyvät», sanoi Mummi riemuitsevalla äänellä, ja Kate tiesi, että tyhjää kuppia näytettiin kaikille.

Kate lepäsi tyynyihin nojaten, kuunteli kellojen soittoa ja värisi. Hänestä tuntui kauhealta, että ensimmäinen ääni, jonka hän oli kuullut tullessansa tavallansa toisesta maailmasta, oli ollut Peten ja ensimmäinen nimi, joka oli huudettu hänen korvaansa, oli ollut Pete. Tuomarin saattojoukko kulki talon ohi. Hän sulki silmänsä ja oli näkevinänsä sen — arkku avoimissa vaunuissa ja miehet ratsastaen molemmilla sivuilla ja sitten hevoset sidottuina johteisiin kirkon aidan ympärille ja joukko kaiken arvoisia ja -säätyisiä miehiä haudan partaalla. Sielunsa silmillä Kate etsi jotakuta tuosta joukosta. Oliko hän täällä? Oliko hän kuullut, mitä hänelle oli tapahtunut?

Hän uinahti hiukan ja heräsi kuullessaan hevosten kavioitten kopsetta tieltä. Samalla hän kuuli kahden miehen keskustelevan.

»Miten hurjan lystiä onkaan tavata sinua! Sähkösanoma? Tietysti et sitä saanut. Minä tiesin, että tapaisin sinut hautajaisissa.» Puhuja oli Pete.

»Sen jälkeen minä ajattelinkin tulla tänne.» Se oli Philipin ääni.
Katen sydän tuntui pysähtyvän.

Äänet häipyivät hetkeksi — aivan kuin mehiläisten surina, kun ne katoavat pesäänsä — ja sitten ne alkoivat kuulua voimakkaampina alakerran huoneista.

»Kuinka hän nyt jaksaa, rouva Cregeen?» sanoi Philipin ääni.

»Paremmin, herra — paljon paremmin», vastasi Mummi.

»Hän ei ole vielä menettänyt tajuntaansa?»

»Oi, ei toki!» huudahti Mummi.

»Kun hän oli tajutonna» — Katesta tuntui, että ääni vapisi — »hourailiko hän?»

»No, ei yhtään, ei ainakaan puhunut», vastasi Mummi.

»Jumalan kiitos», sanoi Philip ja Katesta tuntui, että pitkä helpotuksen huokaus pääsi Philipiltä ja kulki läpi ilman.

»Minä en kuullut siitä, ennenkuin tänä aamuna», sanoi Philip. »Postinkantaja kertoi siitä aamiaisen aikana, ja ohikulkiessani minä kävin tohtori Mylechreestin luona. Jos olisin tiennyt — en nukkunut paljoa toissa yönä, mutta jos olisin voinut aavistaa — —»

»Te olette oikein hyvä tytölle, herra», sanoi Mummi, ja kun Kate kuunteli henkeänsä pidätellen hän luuli erottavansa väreilevän vastalauseen.

»Olette kyllä, ja olette aina ollut», sanoi Mummi, »ja sen minä nyt sanon tässä Peten kuullen, sillä hänen tulisi se tietää eikä kuitenkaan tiedä.»

»Enkö minä tiedä?» sanoi toinen ääni — jymisevä ääni — ääni, jossa väreili itku ja nauru. »Mutta minä tiedän sen, Mummi, tiedän yhtä hyvin kuin jos olisin ollut täällä ja nähnyt. Älkää väittäkö, etten minä tunne Phil Christiania. Minä olen ollut hänen kanssaan kesällä ja talvella, enkös ole? Hän on rakennettu sellaisesta aineesta, joka ei murru, äiti, olkoonpa sitten tuuli tahi tyven.»

Kate kuuli taas murtuneen äänen, joka ilmaisi tuskaa ja vastaväitteitä, ja tuskan ja inhon tuntein hän peitti päänsä tyynyihin päästäksensä kuulemasta enempää.

XII.

Hän oli heikko ja kuolemakseen uupunut ja pian hän peitteissänsä uinahti uneen. Unessa kaikuivat lukemattomat tarkoituksettomat äänet hänen korvissansa ja hänen oma äänensä seurasi häntä lakkaamatta. Kun hän heräsi oli taas selkeä päivä ja talo oli täynnä keitetyn kapakalan hajua. Tästä hän tiesi, että oli toinen päivä ja nyt oli varhaisen aamiaisen aika. Hän kuuli kuppien ja lautasten kilinää keittiöstä, isänsä askeleet, kun hän tuli myllyltä ja sitten Peten iloisen ja sydämellisen äänen kun hän ihasteli niitä muutoksia, joita saarella hänen poissa-ollessaan oli tapahtunut. Uusia taloja, käytäviä, raudoitettu satama, aallonmurtajia, sulkuja ja torneja — ihmeellistä! — Suurenmoista! Kerrassaan hämmästyttävää!

»Mutta pojat — mihin kaikki Man-saaren pojat ovat joutuneet?» kysyi Pete. »Ne ovat lentäneet kuin muuttolintujen parvi Austraaliaan, Clevelandiin ja Kapiin, enkä tiedä, minne. Koko saarella ei ole ainoatakaan sukua, jonka poikia ei olisi ulkomailla. Ja talot itse. Mihin ovat vanhat puurakennukset ja puutarhapalat joutuneet? Joko hajoitetut ja rakennetut uudelleen tai vuoratut laudoilla. Ja alukset — missä alukset ovat? Ne ovat satamassa lahomassa.»

Kuului Mummin askeleet keittiöstä ja Peten kovaääninen puhe aleni kuiskaukseksi. »Miten hän tänään jaksaa, äiti?»

»Nukkui hiljaa ja rauhallisesti, kun läksin alas», vastasi Mummi.

»Saankohan minä nähdä häntä tänään, luuletteko?» kysyi Pete.

»Sitä minä en kuolemaksenikaan tiedä, mutta minä kysyn», toimitti Mummi.

»Te olette enkeli, Mummi», ihaili Pete, »oikea ihana, vanha ylienkeli.»

Uusi pelko pani Katen värisemään. Selvää oli, että hänen vanhempansa pitivät päätettynä, että hänen vanha suhteensa Peteen oli ennallaan. Kaikki odottivat, että hän menisi Peten kanssa naimisiin, ja kaikki näyttivät pitävän velvollisuutenaan kiirehtiä sitä.

Mummi toi hänen aamiaisensa, veti verhot syrjään ja avasi akkunan.

»Nancy saa siistiä täällä sisällä», hän sanoi hyväillen, »ja sitten minä en suinkaan ihmettelisi, vaikka sinä tahtoisit kutsua Peten luoksesi.»

Katelta pääsi kauhunhuudahdus.

»No, se nyt ei tee mitään, vaikka oletkin sairas ja vuoteessa», lohdutteli Mummi, »onhan hän sinun sulhasesi.»

Kate koetti vastustaa ja keksiä verukkeita, mutta hänen rohkeutensa petti. Hän sanoi vain: »Ei vielä, äiti. Minä en ole vielä kyllin vahva nähdäkseni häntä.»

»Emme sitten puhu siitä sen enempää. Ei siis ollenkaan tänään — ehkä huomenna», puheli Mummi, ja Kate myöntyi ilolla siirtämään tapaamisen tuonnemmaksi ja vastasi innokkaasti:

»Niin, huomenna, äiti — ehkäpä huomenna.»

Ennen puolta päivää tuli Philip sinne uudestansa. Kate tunsi hänen hevosensa kavioitten kopseen, kun hän tulisesti ratsasti Peelistä päin. Hän pysähtyi portaitten eteen, mutta ei astunut alas, ja Mummi meni hänen luoksensa.

»Minä en tule sisään tänään, rouva Cregeen», hän sanoi. »Onko sairas toipumaan päin?»

»On kyllä, kaikki on nyt menossa parempaan päin, herra», puheli Mummi.

Kate kömpi ylös sängystä, hiipi akkunan luo, piilottui verhon taa ja kuunteli henkeä pidätellen.

»Miten siunattu asia, että hän kuitenkin voittaa sen», sanoi Philip ja
Kate saattoi kuulla hänen raskaan hengityksensä. »Onko Pete kotona?»

»Ei, hän on mennyt Ramseyhin, herra», selitti Mummi. »Varmaan te tapaatte hänet, jos aiotte Ballureen.»

»Minun täytyy palata työhöni», sanoi Philip pyöräyttäen hevosen ympäri.

»Oletteko ratsastanut Douglasista varta vasten kysymään hänen vointiansa?» ihmetteli Mummi, ja Philip vastasi ilmeisesti hämillään:

»Minä olin levoton. Miten merkilliseltä hänen pelastuksensa tuutunkaan!
Saatoin tuskin ollenkaan nukkua viime yönä, niin minä sitä ajattelin.»

Kate vei kätensä kurkullensa pidättääkseen huudahdusta, joka pyrki esille, ja hänen äitinsä ääni kuului käheältä ja liikutetulta.

»Jumala teitä siunatkoon, herra Philip», hän sanoi, mutta jatko hukkui hevosen kavioitten kopseeseen, kun Philip lähti täyttä laukkaa tiehensä.

Kate viipyi polvillansa akkunan ääressä, kunnes kavioitten kopse oli kokonansa häipynyt. Sitten hän vetäytyi takaisin vuoteeseen ja peittäytyi, kuten ennenkin, mutta nyt kuohuivat toiset tunteet. »Hän rakastaa minua», hän kuiskaili itsellensä, ja sydän oli haljeta ilosta ja pelosta. »Hän rakastaa minua — hän rakastaa minua vielä! Eikä hän saa koskaan, koskaan, koskaan nähdä minun menevän naimisiin kenenkään muun kanssa.»

Sanomaton helpotuksen tunne täytti hänen rintansa, ja äkkiä hän tunsi itsensä kyllin rohkeaksi tavataksensa Peten. Samalla hänen mieleensä juolahti ajatus kutsua Pete heti paikalla ja päästää hänet siitä harhaluulosta, että heidän vanha suhteensa vieläkin sitoisi heitä. Hän olisi hiljainen, hän olisi kylmä, hän antaisi koko olennollaan Peten ymmärtää, että tuo suhde oli mahdoton — varovasti, mutta varmasti hän menettelisi.

Nancyn kutsusta Pete saapui heti paikalla. Kate kuuli hänen kuiskaten keskustelevan Nancyn kanssa portaissa ja hengittävän raskaasti. Nancy neuvoi häntä pysymään tyynenä ja koetti siistiä, että hän esiintyisi edukseen.

»Tuossa», kuiskasi Nancy, »ottakaa tämä kampa ja suorikaa hiuksianne hiukan, nehän ovat ihan pörrössä. Ja kuulkaa — teidän täytyy pysytellä aivan tyynenä — luvatkaa minulle se. Hän on heikko ja väsynyt ja hermostunut — ei ainoatakaan suudelmaa. Kuuletteko nyt, ei suutelemista.»

»No, yksi suudelma nyt ei ketään tapa, tyttöseni», kuiskasi Pete ja niin hän oli huoneessa.

Kate näki suuren, tumman olennon ilmestyvän hänen ja oven välille. Tulija ei aluksi virkkanut mitään, vaan meni ja istahti äänettä nöyränä ja hillittynä tuolille sängyn jalkapäähän, aivan kuin olisi tunkeutunut kaikkein pyhimpään. Hänen kätensä lepäsi polvella ja Kate huomasi, että käsiselälle oli tatuoitu Man-saaren vaakunan kolme haarniskoitua säärtä.

»Sinäkö siellä olet, Pete?» kysyi Kate, ja sitten Pete melkein kuiskaten ja kuin hartaudella itseksensä puhellen sanoi:

»Tuo on hänen äänensä! Tuollaisena olen sen unissani viisi vuotta kuullut.»

Hämillänsä hän katseli hetkisen ympärillensä, kiinnitti sitten kyyneleiset silmänsä Nancyyn aivan kuin olisi tahtonut purskahtaa itkuun, mutta ei uskaltanut, koska pelkäsi siten synnyttävänsä melua, ja sitten hän kääntyili tuolillansa ja näytti tahtovan paeta. Mutta juuri silloin hänen koiransa, joka oli seurannut häntä huoneeseen, nosti etukäpälänsä sängynpeitteelle ja katseli ujostelematta Katea suoraan kasvoihin.

»Alas, Tuomari, alas!» huudahti Pete ja kun hänen äänensä oli tällä tavalla murtanut jään, hän oli taas oma itsensä.

»Onko tuo sinun koirasi, Pete?» kysyi Kate.

»Ei, minä paremminkin olen hänen palvelijansa», nauroi Petä. »Ainakin se tekee, mitä tahtoo kysymättä minulta lupaa. Se tutustui minuun Kimberleyssä ja seurasi minua kotiin.

»Onko se vanha?»

»Vanhako, niinkö sanoit? Se on kymmenen koirapolven isoisä ja uskoo varmasti elävänsä niin kauan kuin maailma seisoo.»

Kate tunsi, että Pete katseli häntä suurin, säteilevin silmin.

»No, voi ihmettä, Kitty, miten komea tyttö sinusta on tullut!» ihasteli
Pete.

»Olenko minä niin paljon muuttunut?» kysyi Kate.

»Oletko muuttunut?» huudahti Pete. »Tottahan minä muistan, millainen suloinen pikku veitikka sinä olit, kun me leikimme yhdessä kalastajia Cornaan satamassa — muistatkos sitä? Vanha kalalaatikko oli meidän laivamme, jolla laskimme merelle — muistatko? Sinulla oli katkennut luudanvarsi, johon oli sidottu nuoranpätkiä ja se kuvasi mastoa, ja minulla oli perunalapio peräsimenä ja niin me laitoimme alihangat ja ylihangat ja lapio sai kuvata tuulta, luodetta ja vuoksea sekä käytettiin myöskin airona. »Hirvittävän ruma ilma tänään, kapteeni.» — »Niin on, niin, eukkoseni, vuorina vyöryvät aallot» — muistatko sinä, Kirry sitä?»

Kate koetti naurahtaa hiukan ja sanoa, että siitä oli niin tavattoman kauan. Mutta Pete, joka nyt oli päässyt vauhtiin nauroi hillittömästi, löi kätensä polviinsa ja jutteli yhä.

»Entäs sitten myllyllä — muistatkos sitä? Sinulla oli nelikon puolikas kainalossasi kukkakorina ja sinä huutelit: »vuokkoja! ihania vuokkoja! Ihan tuoreita vuokkoja!» — hän koetti järeällä bassollansa hullunkurisesti matkia hänen hopealle-helisevää lapsenääntänsä ja oli katketa nauruun.

»Entäs minä sitten, tyttöseni, muistatkos sitä? — Minulla oli sikolätin ovi pään päällä muka kalapöytänä ja minä huusin: 'Makrillia! Ihanat rouvat, ostakaa makrillejä — tuoreita ja lihavia kuin piispan possut — makrillia!' Oi, Kirry, Kirry! Oi, kuinka ihania ne ajat olivatkaan! Mutta kaikki muuttuu — muuttuu… Tunsinko minä sinut? Kysytkö sinä, tunsinko minä sinut heti löydettyäni sinut sieltä kuilun partaalta, Kitty? Voit yhtä hyvin kysyä tunsinko minä tuulen tohinan. Tiesinkö minä, että päässäni pyöri kaikki sekaisin ja sydän hakkasi kuin villitty? Kysy, suutelinko minä sinua yhä uudestaan ja uudestaan, kun sinä makasit siellä tajutonna, ja nostinko minä sinut ylös ja kiersinkö sinun hervottomat kätesi kaulaani ja kannoinko sinut ulos sieltä inhottavasta noidan hökkelistä, johon olit vähällä jäädä kuolemaan — se oli minun ensimmäinen työni tällä saarella tultuani takaisin… Herran nimessä, Kitty, mitä minä olen tehnyt?»

Kate oli painautunut tyynyille ja nyyhkytti aivan kuin sydän olisi tahtonut haljeta. Tämän nähdessään Nancy kävi torumaan Peteä, otti miestä olkapäästä ja koiraa niskasta ja työnsi molemmat ulos huoneesta.

»Pois täältä!» huusi Nancy. »Enkö minä sanonut että teidän täytyy pysyä hiljaa? Te hirvittävä lörppähuuli, te ette saa koskaan enää tänne tulla.»

Hämmästyneenä, häpeissään ja nöyryytettynä Pete palasi alakertaan eikä hänen puheliaisuutensa nyt ketään kiusannut.

XIII.

Myöhään sinä iltana Kate kuuli Caesarin ja Mummin keskustelevan, kun he menivät vuoteeseen. Caesar sanoi:

»Minä neuvoin hänelle hauskan talon ja hän meni Ramseyhin tänä aamuna katsomaan sitä.»

»No, voi isäkulta, miten hauskaa!» huudahti Mummi. »Petehän on ollut kotona vasta ensi lauantaina viikon.»

»Se nuori mies tahtoo saada häät kuumeisella kiireellä pidetyiksi», selitti Caesar. »Hänellä on rahaa ja on paras ottaa tilaisuudesta vaari.»

»Mutta tyttö ei kuitenkaan ole vielä kyllin tervehtynyt häitä varten», väitti Mummi.

»Vaikka hän on heikko, ei hän siitä sen heikommaksi tule, jos sanoo: »Tahdon», ja kun hän on sen sanonut, hänellä on kyllä aikaa parannella itseänsä.»

Kate vapisi pelosta. Kysymys Peten ja hänen avioliitostansa näyttiin ratkaistavan häneltä kysymättä. Jokin yliluonnollinen voima näytti väkisinkin johtavan asiat siihen. Kukaan ei kysynyt, tahtooko hän, eikä kukaan itsestänsä arvannut, ettei hän tahtonut. Kaikki pitivät varmana, että vanha liitto olisi yhä rikkomaton. Niin pian kuin hän kykenisi, hänen tulisi mennä vihille Peten rinnalla. Pete itse odotti sitä, koska luuli kerran saaneensa hänen lupauksensa; hänen äitinsä odotti sitä, koska luuli, että asia kerran oli päätetty; hänen isänsä odotti sitä nyt muutettuaan Peten menestyksen vuoksi mielensä hänen alkuperästään ja uskovaisuudestansa; myöskin Nancy Joe odotti sitä, vaikkakaan hänellä ei ollut muuta syytä kuin Ross Christianin peloittava haamu, joka hänen mielessänsä yhä kummitteli. Oli vain yksi keino vapautua tästä, ja se oli puhua peittelemättä. Mutta mitä hänen tulisi sanoa? Ja kuinka voisi tyttö sellaista puhua?

Kate teeskenteli yhä olevansa sairas. Vielä hän makasi kolme päivää vuoteessansa kuin vainottu susi luolassansa. Se oli hänelle kuin pakopaikka ja hän pelkäsi seurauksia, jos hän sieltä lähtisi. Neljäs päivä oli sunnuntai. Oli aamu ja kirkonkelloja soitettiin. Caesar oli huutanut sänkykamarista, että jonkun pitäisi auttaa häntä ja sitoa hänen kaulaliinansa — ja sitten hän pyysi jotakuta napittamaan hänen mustat käsineensä. Vihdoin hän oli lähtenyt ja seurannut ihmisiä kappeliin. Alettiin ensimmäinen virsi ja sen jonottavat säveleet kaikuivat myllyn seinän läpi. Kate istui tyynyjen varassa vuoteessansa ja huoneen akkuna oli auki. Selvemmin kuin laulun säveleet kuului hänen korviinsa hevosten kavioitten kopse. Ne pysähtyivät jonkun matkan päähän ja sitten hän kuuli saman kahden äänen keskustelua kuin kerran ennen.

Pete puhui hyvin innokkaasti. »Paljon tilaa, paljon, paljon», hän puheli. »Sen nimi on Jalavaharju — se on tuo levykattoinen, noiden vanhain puitten välissä Claughbanen tien varrella. Kuiva ja siisti kuin lokin siipi. Voisi istua selkä seinään nojaten ja syödä lattialta, niin siisti se on. Vesijohdossa on vesi kirkasta kuin kristalli. Minä olen ostanut »Mona-Saaren» kajuutan ja siitä minä laitan huvihuoneen puistoon. Olen ostanut veistoskuvan eteiseen ja vielä minun pitää hankkia ankkuri porttiin, ennenkuin kaikki on valmista. Ah, minun täytyy laittaa hänelle kaikki niin sieväksi ja mukavaksi!»

Seurasi lyhyt äänettömyys, jonka aikana kuului vain hevosten kavioitten kopse ja sitten Philip sanoi sammaltaen: »Mutta etkö sinä pidä liian kiirettä, Pete?»

»Lyhyt kihlausaika on kaikkein paras ja meidän lienee toki jo kestänyt kyllin kauan», väitti Pete. He olivat saapuneet portille ja Peten iloinen nauru kaikui avoimesta akkunasta.

»Mutta ajattele, miten heikko hän on», sanoi Philip. »Eihän hän ole vielä edes vuoteesta noussut, vai onko?»

»No, tietysti, tuota», puheli Pete epävarmana, »jos tyttö ei kykene…»

»Se tapahtuu niin äkkiä, näethän», sanoi Philip. »Onko hän antanut — suostumuksensa?»

»Ei nyt suorastaan suostumusta — —» alkoi Pete, mutta Philip keskeytti hänet sanoen kiivaasti ja innokkaasti:

»Hän ei voi — totisesti hän ei voi.»

Taas seurasi äänettömyys, jota häiritsi vain hevosten levoton kuopiminen, ja Philip sanoi tyynemmin: »Anna kaikissa tapauksissa tohtori Mylechreestin tutkia hänet ensin.»

»Minä en ole sellainen mies, joka pidän oikeuksistani kovin suurta melua, en — —» sanoi Pete masentuneella äänellä, eikä Kate kuullut enempää.

Uusi ajatus oli iskenyt hänen mieleensä niin voimakkaasti, että hän vapisi. Aluksi se oli epäselvä ja hän koetti karkoittaa sen, mutta se tuli takaisin, se valtasi hänet eikä hän voinut sitä vastustaa.

Oli yksi keino voittaa häntä vainoava kohtalo, ja se keino oli pakottaa Philip puhumaan! Avioliiton Peten kanssa saisi estetyksi, jos voisi Philipin pakottaa menemään vihille kanssansa! Philip luuli, että hän ei ikinä voisi antaa suostumustaan Petelle — − mitä, jos hän antaisi Philipin ymmärtää, että hän oli jo suostumuksensa antanut. Se oli ainoa tapa voittaa Philip ja rangaista häntä.

Philip ei moittisi häntä — hän syyttäisi vain olosuhteita, kohtaloa, hänen omaisiansa. Philip luulisi, että he pakottaisivat hänet tähän — äiti rakkaudesta Peteen, isä rakkaudesta Peten rahoihin ja Nancy Ross Christianin pelosta. Philip saisi tietää, ettei hän voisi vastustaa, koska ei voisi puhua. Hän uskoisi, että hän myöntyi vasten tahtoansa huolimatta rakkaudestansa. Hän ajattelisi häntä marttyyrina, uhrikaritsana ja teuraseläimenä.

Se olisi petos — hyvin pieni petos. Se näytti myöskin niin vaarattomalta — niin viattomalta, melkein hauskalta ja hullunkuriselta, ja hän oli nainen eikä hän voinut olla sitä käyttämättä. Rakkaus, rakkaus, rakkaus! Se olisi hänen toimintansa alkusyynä ja sen vuoksi hän saisi anteeksi. Hän oli vedonnut Philipiin itseensä, mutta turhaan. Nyt hän tahtoi olla suostuvinaan pitämään vanhaa liittoa sitovana. Tarvitsi tehdä vain niin vähän ja vaikutus olisi varma. Mustasukkaisuuden ja kauhun pakottamana Philip tulisi vaatimaan häntä itsellensä.

Hän päätti olla viekas — kaikki nälkäiset olennot ovat viekkaita. Hänellä oli kunnianhimoa, taipumusta loistoon ja ylellisyyteen ja hän himoitsi päästä hienoksi rouvaksi. Jos hän saisi Philipin, saisi hän kaikki. Rakkaus saisi tyydytyksensä, kunnianhimo täyttyisi ja halu päästä hienoston piiriin toteutuisi. Miksi ei siis uskaltaa jotakin näin paljon vuoksi?

Nancy tuli siivoamaan huonetta, ja Kate virkahti: »Missähän Pete nyt lienee?»

»On kai istunut puolisen tuntia takan ääressä», tiesi Nancy. »Minä en ymmärrä, mikä miestä vaivaa. Hän istuu, nyökyttelee ja valittaa kuin lehmä, joka nuolee kuollutta vasikkaansa.»

»Luuletko, että hän tahtoisi tulla tänne?»

»Ei tarvitse kysyä, jos et tahdo saada häntä tänne», sanoi Nancy.

Punastuen ja änkyttäen, koettaen saada mustat suortuvansa siistityiksi,
Pete tallusti Nancyn kutsusta ylös.

Katella ei ollut omantunnon vaivoja. Se haava, jonka hän Philipiltä oli saanut, oli tehnyt hänet tunnottomaksi Peteä kohtaan. Kuitenkin hän käänsi päänsä hieman sivulle lausuessaan hänet tervetulleeksi.

»Voitko tänään paremmin, Kirry?» kysyi Pete hieman arasti.

»Minä voin melkein yhtä hyvin kuin ennenkin», vastasi Kate.

»Voitko todellakin?» riemuitsi Pete. »Silloinhan sinä pian tulet alas täältä?»

»Niin toivon, Pete — sangen pian.»

»Ja kykenet vaikka mihin — niinkö?»

»Niin, tietysti, mihin vain.»

Pete nauroi sydämensä pohjasta kuin nuori poika. »Silloin minä heti teen pienen kiertomatkan Balluren kautta ja kerron Philipille.»

»Philipille?» sanoi Kate kysyvin ilmein.

Hän sanoi minulle tänä aamuna, että sinä vielä olit siihen liian heikko, Kirry.»

»Heikko, mihin, Pete?»

»Mennäksesi — tullaksesi — saadaksesi — tuota — tarkoitan — pappilaan menoa jonakin päivänä, jos minun nyt täytyy se sanoa.» Ja peittääkseen hämmennystään Pete nauroi niin, että turpeet katossa lohkeilivat ja alkoivat tippua alas.

Seurasi hetken äänettömyys ja sitten Kate sanoi yskien ja änkyttäen pää kallellaan:

»Onko se nyt niin hirveän väsyttävää, Pete?»

Pete hyökkäsi ylös tuoliltansa ja nauroi ihan kuin pois suunniltansa. »Sanotko sinä niin, Kitty? Tahdotko sinä siis? kuiskaa se, rakas, minun korvaani — niin hiljaa — niin hiljaa — —»

Hän kumartui sängyn yli, mutta Kate vetäytyi pakoon ja Nancy työnsi hänet takaisin sanoen: »Menettekös matkaanne siitä, mokoma hanhipaimen! Ei suinkaan teidän nyt tarvitse kiusata tyttöä kyselemällä, onko sokeri makeata ja tahtooko hän mieluummin oman miehen kuin sulhasen.»

Nyt se oli tehty. Ensimmäinen toimi — ei, puoli tointa; sana — ei, ei sanaakaan, vain äänettömyys. Nyt se hirvittävä asia oli alulla.

Mummi toi itse Katen päivällisen sinä päivänä, suuteli häntä molemmille poskille, tunsi, että ne olivat hehkuvan kuumat, nyökäytti ymmärtävästi päätänsä ja kuiskasi: »Minä tiedän — sinun ei tarvitse sanoa minulle.»

XIV.

Viimeinen virsi oli laulettu, Caesar tuli kotiin kappelista, muutti pyhäpukunsa arkivaatteisiin ja sitten kuului keittiöstä puhelua ja naurua ja astiain ja lautasten kilinää ja ahkeraa veisten ja haarukkain kalinaa.

»Philipin täytyy tulla minun sulhaspojakseni», sanoi Pete. »Hän on nyt mennyt kyllä takaisin Douglasiin, mutta minä pyydän teitä kirjoittamaan muutaman rivin. Caesar, ja kutsumaan häntä.»

»Ovatko pitkät kihlausajat sinusta hauskoja, Pete», kysyi Mummi.

Viikko minusta on kylliksi», vastasi Pete tuomarin ilmein. »Vähempi minusta ei ole sopiva, ei ainakaan kelpaa säännöksi.»

»No olette te aika hölmö», huudahti Nancy, »meneehän kolme sunnuntaita kuulutukseenkin.»

»Silloin minun täytyy toimittaa asia John-lukkarille jo tänä iltana», sanoi Pete. »Siinä oli taas Nancy minua viisaampi, Mummi. Minä kun en ole tottunut menemään naimisiin, unohdin kokonaan kuulutukset.»

Kun lukkari John sitten iltapäivällä tuli kapakkahuoneeseen, syntyi siellä yhä enemmän iloa ja väittelyä.

Meidän täytyy saada morsiustyttöjä ja hääkakku, Pete — sehän on oikeus ja kohtuus», sanoi Nancy.

No tietysti, ja tupakkaa ja rommia ja kaikkea, mitä kohtuudella voidaan odottaa», sanoi Pete.

»Ja pastori — muistakaa nyt toki pastori», sanoi Mummi, »eikä vain yksistään joku inhoittava kruununvirkamies. Minä en todellakaan voi ymmärtää, että kukaan säädyllinen nainen voi suostua — —»

»No pastori, pastoripa tietenkin — ja pastorin rouva ehkä myöskin», sanoi Pete.

»Minä luulen, että me voimme järjestää sen huomisesta kahden viikon päähän», selitti lukkari John hyvin huomaavaisena, ja siitäkös syntyi kätten taputusta ja iloa, jotka kuitenkin Caesar kielsi mutisten:

»Paavillista hulluutta, paavillista erehdystä, herra! Eikö säädylliset ihmiset voi viettää häitänsä ilman pappia?»

Sitten Caesar levitti molemmat kyynärpäänsä pöydälle ja alkoi kirjoittaa Peten kutsumakirjettä Philipille. Peten nimessä ei koskaan niin hurskasta kirjettä oltu laadittu.

»Korkea-arvoisa ja Kunnioitettu Herra! Minä kirjoitan nyt sinulle, että minä olen tykönäni päättänyt — ja minä luulen että Herra itse on sen minulle ilmoittanut — mennä naimisiin Katherine Cregeenin kanssa, joka on korkeasti kunnioitetun seurakunnan saarnaaja Caesar Cregeenin suuresti rakastettu ainoa tytär, jonka miehen huoneessa minä asustan ja jonka suurta hyvyyttä minä saan kaikin puolin nautita. Vihkiminen tapahtuu huomisesta kahden viikon päästä Lezayren Christus-kirkossa kello 11 aamupäivällä ja Herra suokoon, että se olisi minun sielulleni pelastukseksi. Toivoen sinulle Herran siunausta piirrän rakkaudella ja kiintymyksellä, palvelijasi Peter Quilliam.»

Kun tämä oli kirjoitettu, luki Caesar sen tavattomalla hartaudella ääneen. Mummi pyyhki silmiänsä ja Pete sanoi: »Verrattoman ihana ja hyvin kokoonpantu, herra — te ette kuitenkaan muistanut pyytää häntä sulhaspojaksi.»

»Minun kynäni teki minulle kepposet», selitti Caesar, »mutta sen me voimme tehdä jälkikirjoituksessa.»

»P. S. — tahdotkos sinä tulla minun sulhaspojakseni?»

Ja siitä syntyi uutta puhetta ja uutta naurua. »Sinä olet onnenpoika, Pete», sanoi Pete itsellensä. »Tottahan ymmärrät, että sinä olet onnellinen. Tyttösi on suloinen ja ihana kuin apila, jonka ympärillä mehiläiset surisevat ja lämmin kuin kevätaurinko, kun se korkeimmilleen kohoaa.»

Ja kun rakkaus on tarttuvin kaikista maailman taudeista, kuultiin Nancy Joen sanovan: »Minä ajattelen itsekseni, että minun tuossa paikassa pitää hankkia itselleni mies tai muuten minulta kokonaan katoaa halu siihen.»

»Kuulettekos sitä, pojat?» huudahti Pete. »Älkää nyt vain kaikki kosiko yht'aikaa.»

»Liian myöhään — minä olen menettänyt sen jo», sanoi Nancy ja siitäkös syntyi uutta riemua ja naurua.

Tehdäksensä lopun tästä kevytmielisyydestä Caesar alkoi virren ja kaikki yhtyivät siihen riemukkain äänin. Sitten Caesar rukoili hartaasti ja John lukkari auttoi häntä, jolloin Pete astui portaan juurelle, istahtaen alimmalle porraslaudalle, ettei Katella huoneessansa olisi liian ikävä.

XV.

Sillaikaa makasi Kate pois suunniltansa häpeästä, nöyryytyksestä ja itsesyytöksistä ja inhosta itseänsä kohtaan. Tuska ja pelko täytti hänen mielensä niin, että hän hautasi kuuman päänsä lakanoihin. Hänen ei tarvinnut enää olla olevinaan sairas, hän oli sitä nyt todellakin. Kohtalo oli uhannut häntä. Hän oli uhannut sitä ja nyt he pelasivat korkeata peliä. Panoksena oli hänen rakkautensa, elämänsä, kaikkensa.

Seuraavana päivänä hänen tuskansa olivat tuottaneet hänelle kuumeen. Tohtori Mylechreest tuli häntä katsomaan kenenkään perheenjäsenistä häntä pyytämättä. Hän oli yksi noita merkillisiä, ujoja olentoja, joilla lakkaamatta näyttää olevan kiire päästäksensä suorittamaan jotakin muuta kuin käsillä olevaa. Heitettyään Kateen silmäyksen ja mutistuaan muutamia sanoja, hän riensi matkaansa aivan kuin joku olisi odottanut häntä nurkan takana. Mutta mennessään alakertaan hän tapasi Caesarin, joka kysyi, kuinka tyttö voi. »Hyvin kuumeinen hän on, hän ei saa lähteä vuoteestansa», hän vastasi. »Mitä tuohon avioliittoon tulee, on se siirrettävä. Senvuoksi hän kiihoittaa itseänsä, enkä minä voi vastata seurauksista. Kaikki on tapahtunut liian äkkiä. Sanoakseni teille totuuden — älkää nyt vain pelästykö, herra Cregeen — minä pelkään, että hän saa aivokuumeen.»

»Niinkö, eihän toki», väitti Caesar.

»Hyvä on, jos ymmärrätte asian paremmin. Hyvästi. Siirtäkää kuitenkin häät toistaiseksi. Onhan aikaa kylliksi, herra Cregeen. Siirtäkää ne — se on minun neuvoni.»

»Se asia ei riipu minusta, tohtori. Mitä minä voin tehdä miehelle, joka palaa halusta päästä naimisiin? Eihän hänelle nyt suitsia voi suuhun panna.»

Mutta kun tohtori oli mennyt, Caesar sanoi Mummille: »Heitä nyt vain morsiustytöt ja hääkakut ja viulut ja kaikki hullutukset ja antaa tytön mennä naimisiin heti paikalla.»

»Mutta rakas isä kulta, miksi asialla nyt on tuollainen hoppu?» ihmetteli Mummi.

»Ja rakas äiti kulta, mitä sitten tällainen touhu hyödyttää?» kuohahti Caesar. »Milloin vastustaa asiaa yksi, milloin toinen, aivan kuin kaikki olisivat päättäneet estää koko asian. Sen täytyy tapahtua, minä sanon sen. Kuuletko sinä? Pahat kielet ovat työssä — mutta ne eivät voi mitään. Mitä kynällä on kirjoitettu, ei voida kirveellä hävittää ja minä neuvon teitä jättämään asian oman onnensa nojaan.»

Kate oli suunniltansa ilosta. Luonnollisesti Philip oli tohtorin lähettänyt. Juuri Philip itse tahtoi estää koko avioliiton. Hän ei voisi sitä kestää, hän tulisi kyllä pian itse vaatimaan häntä omaksensa. Se voi tapahtua tänään, se voi tapahtua huomenna tai seuraa vana päivänä. Voitto oli oleva hänen. Kohtalo sai väistyä. Sokeasti hän uskoi siihen, että Philip tulisi ja estäisi hänen avioliittonsa.

Tämä oli maanantaina ja tiistaina tuli Philip taas Sulbyyn. Hän oli hyvin hiljainen, mutta rakastavalla sydämellä on korvat ja Kate kuuli hänen äänensä. Hän oli saanut Peten kirjeen ja Kate saattoi nähdä hänen kalpeat kasvonsa. Vaihdettuaan muutamia jokapäiväisiä lauseita, hän vei Peten ulos huoneesta. Mitä hän oli tullut sanomaan? Tahtoiko hän vain saada Peten siirtämään häät tuonnemmaksi? Aikooko hän selittää, hänelle koko asian?

Haihtuisivatko nyt kaikki huolet? Mahdotonta! Hän ei voisi, siihen hänellä ei olisi oikeutta. Sehän oli myöskin hänen, Katen, salaisuus.

Pete palasi sisään yksin, näyttäen tavattoman vakavalta, vieläpä surulliseltakin. Kate kuuli hänen lausuvan muutamia sanoja hänen isällensä, heidän mennessään portaista keittiöön. Caesar kuului sanovan:

»Seuratkaa omaa päätänne, herra. Se on minun neuvoni.»

Tuska jännitti Katen mieltä niin, ettei hän voinut maata yksin. Hän kutsui Peten luoksensa.

»Mitä Philip sanoi?» kysyi Kate. »Tuleeko hän? Mitä hän sinulle sanoi?»

»Pahoja uutisia, Kate — hyvin pahoja», sanoi Pete.

Seurasi kauhistava hetken hiljaisuus. Se oli samanlainen hirveä tyyneys, kuin joskus myrskyn edellä, jolloin voi tuntea, että jotakin ihmeellistä maailmassa tapahtuu. Sitten Kate koetti hillitä itseänsä ja sanoi: »Mitä se on?»

»Hän on sairas ja viikon kuluessa hänen täytyy matkustaa pois. Hän ei voi tulla häihin», sanoi Pete.

»Siinäkö kaikki?» kysyi Kate, ja hänen sydämensä hyppi ilosta. Hän ei voinut sitä auttaa — hän nauroi. Hän ymmärsi Philipin tekosyyn. Hän osoitti vain vähän viekkautta — hän ajatteli, ettei Pete menisi naimisiin, ellei hän olisi saapuvilla.

»Niin, mutta sinä et voi kuvitella, Kirry, miltä hän näytti», selitti Pete. »Hän oli niin kalpea, heikko ja hermostunut. Luonnollisesti se johtuu liiallisesta työstä. Tässä maailmassa ei saa mitään maksamatta siitä korkeata hintaa, ja se on yhtä totta kuin Jumalan sana. 'Meri kutsuu minua, Pete', hän sanoi ja sitten hän nauroi, mutta minusta tuntuu kuin aave olisi minulle irvistellyt.»

Heikontuneessa tilassansa Kate oli niin itsekäs, että hän vain nauroi tämän huulessansa. Philip kärsi. Siinä oli toinen todistus, että hän tulisi pelastamaan hänet.

»Milloin hän matkustaa?» kysyi Kate.

»Tiistaina», vastasi Pete.

»Eikö voida hankkia piispalta myönnytystä saada suorittaa vihkiminen viikon kuluessa?» sanoi Kate.

»Mutta tahdotko sinä sitä, Kate?» sanoi Pete riemusta huudahtaen.

»Kysy Philipillä ensin. Ellei hän voi tulla, ei ole mitään hyötyä päivän muuttamisesta.»

»Hän voi — hänen täytyy. Hän ei voi vastata kieltävästi.»

»Suutele minua nyt», sanoi Kate ja Pete sulki hänet syliinsä ja suuteli.

Katen sydän oli ollut hänelle kylmä, sillä Philipin antama haava oli tappanut sen, mutta kun Peten huulet koskettivat häntä täytti hänet sellainen kauhu, että koko hänen olentonsa oli kuin kouristuksen kynsissä. Väristen hän painautui vuoteeseen ja peitti kasvonsa. Hän vihasi itseään. Hän syytti itseään ja toivoi itsellensä kuolemaa.

Pete seisoi hetkisen hänen vuoteensa vieressä ja itki kuin iso lapsi suunnattomassa onnessansa. »Minä totisesti en voi ymmärtää, mitä hän minussa näkee, voidaksensa niin paljon pitää minusta. Mutta sellaisia ne tytöt ovat. Jumala heitä siunatkoon!»

Kate ei paljastanut kasvojansa ja hetkisen kuluttua Pete astui äänettömänä ovelle. Puolitiessä hän pysähtyi ja kohotti toisen kätensä ylös. »Suokoon Jumala lepoa ja rauhaa sinulle», hän sanoi, »ja pitäköön se mies, joka sinut omaksensa saa, sydämensä ja kätensä puhtaana, ollaksensa sen hyvän naisen arvoinen, jonka hän vaimoksensa saa.»

Seuraavana hetkenä hän hyökkäsi alakertaan ja keittiö kaikui hänen iloisesta naurustansa.

XVI.

Kohtalo näytti vaativan voiton. Kate sanoi itsellensä, että Philip oli väsynyt häneen, ettei hän rakastanut häntä enää otettuaan häneltä kaiken ja nyt hän tahtoi päästä hänestä eroon. Hän tahtoi koettaa unohtaa hänet, sillä hän, Kate, oli taakaksi hänelle, kun hän äkkiä muisti noidan töllin ja ajatteli, mitä seurauksia siellä käynnistä saattaisi olla. Kuinka hän ei ollut sitä ennen tullut ajatelleeksi? Miksi ei hän ollut sitä koskaan ajatellut? Jos todellakin sillä tavalla tapahtuisi! Se mahdollisuus ei häntä peloittanut. Se ei tuottanut hänelle häpeää eikä hänen mielensä hämmentynyt; tämä ajatus ei ollut hänelle mikään uhkaava ukkonen, se oli mieluummin kuin enkelin kuiskaus.

Häntä ei ollenkaan peloittanut. Sehän oli vain ajatus, vain mahdollisuuden unelma. Mutta kun se oli kerran hänen mielessänsä herännyt, se vei hänet paljon lähemmäksi Philipiä. Se antoi hänelle oikeuden häneen. Kuinka Philip uskalsi jättää hänet sellaisen tuskan valtaan? Hän ei antaisi Philipin jättää häntä. Hän oli hänen miehensä ja hänen täytyi kuulua hänelle, tulkoon mitä tahansa. Yli sen kuilun, joka erotti heitä, näytti muodostuvan ihmeellinen, salaperäinen silta. Hän oli Philip, Philip oli hän ja he olivat yhtä, sillä — kukapa tietää? — kuka voi sanoa — ehkä luonto itse oli niin tahtonut.

Nämä ensimäiset ajatukset, jotka Katen mielen täyttivät, olivat tehdä hänet hulluksi ilosta. Ei ollut enää tehtävänä muuta kuin yksi ainoa asia. Hänen tarvitsi vain mennä Philipin luo, kuten Batseba oli mennyt Davidin luo. Totta kyllä, hän ei voisi sanoa, kuten Batseba sanoi. Hänellä ei ollut varmuutta, mutta hänen vaatimuksensa olivat siitä huolimatta yhtä oikeutetut. »Etkö sinä koskaan ole ajatellut, mitä mahdollisesti voisi seurata?» Nämä olisivat ne sanat, jotka hän sanoisi Philipille ja silloin Philip vastaisi hänelle: »Rakkahin, sitä minä en koskaan ole tullut ajatelleeksi. Olipa todellakin ihme, ettei se johtunut kertaakaan minun mieleeni.» Silloin huolimatta suunnitelmistansa, huolimatta lupauksestansa Petelle, huolimatta maailmasta, huolimatta itsestänsä — niin huolimatta omasta sielustansa, jos se asettuisi heidän väliinsä — hän kuuluisi hänelle. Kate oli siitä varma — hän voisi vannoa sen — Philip ei voisi vastustaa.

»Hän uskoo varmasti, mitä minä hänelle sanon», ajatteli Kate ja hän aikoi sanoa: »Tule minun luokseni, Philip, minua niin peloittaa.» Niin hirvittävä oli hänen sydämensä tuska, että hän sinä hetkenä olisi saattanut iloita, vaikka maailma olisi kohdellut häntä, kuten häväistyä naista. Jos hänen vaatimuksensa olisivat tällaiset, hän saattaisi mennä Philipin luokse, sanoa hänelle, painaa päänsä hänen rinnallensa, kuiskata hiljaa tämän suloisen suuren salaisuuden — nämä ihmeelliset uutiset. Ja voi sitä iloa, sitä ihastusta, sitä ihmeellistä rakkauden suudelmaa! »Minun, minun, minun, — vihdoinkin hän on ikuisesti minun!»

Ehkei se nyt juuri näin voisi tapahtua; hän ei ollut niin onnellinen kuin Batseba, hän ei ollut varma, mutta kaikissa tapauksissa hänen oikeutensa olivat samat. Oi, kuinka ihanaa, oi, kuinka äärettömän suloista!

Entiset sukupuolellensa ominaiset viekkaat keinot, pienet petokset, joita hän tähän asti oli käyttänyt, hän saisi kokonansa hylätä. Hän sanoi itsellensä: »Minun täytyy lopettaa kaikki tyhmät puheet avioliitosta Peten kanssa.» Se oli hulluutta. Se oli matalamielistä. Se oli kurjaa narripeliä. Se oli vääryyttä — yli kaiken, oli hirvittävää, sanomatonta vääryyttä häntä itseänsä kohtaan ja häväisi hänen rakkautensa Philipiin! Kuinka hän koskaan oli saattanut ajatella mitään semmoista?

Seuraavana aamuna hän oli ylhäällä ja pukeutunut, kun Mummi tuli hänen huoneeseensa tuoden kupin teetä. »Minä voin nyt niin paljon paremmin», hän sanoi, »että aion mennä tänään Douglasiin ostoksille, äiti.»

»Niin, tee vain niin», sanoi Mummi iloisesti, »ja Pete varmaankin haluaa tulla sinun kanssasi.»

»Ah, ei ei; minä tahdon mennä aivan yksin, äiti.»

»Vai niin, vai niin! Sinulla on kai joitakin pieniä asioita. Ehkä ostoksia? Lahjoja, vai? Juo nyt sitten teesi.» Ja Mummi kääri kokoon sälekaihtimet sanoen: »Siellä onkin kerrassaan ihana ilma. Minä voin nähdä kirkontornin niin selvään kuin selvä on.» Sitten ympäri pyörähtäen: »Kuulitko sinä kelloja tänä aamuna, Kitty?»

»Mitä kelloja, äitiseni?» kysyi Kate suu täynnä voileipää.

»Christin Killipin hääkelloja. Hänen vanha sulhasensa vei hänet vihdoinkin vihille. Sinun isäsi ei jättänyt miestä rauhaan, ennenkuin hän sen teki — ja lapsi jo joulun aikaan kahden vuoden vanha. Mutta voitko kummempaa ajatella? Robbie jätti hänet kirkon ovelle ja nyt hän on matkalla Englantiin Ramseyn laivalla. Niin, niin, niin hän teki. 'Te voitte saada minut vihille hänen kanssaan, mutta te ette voi saada minua elämään hänen kanssaan', hän sanoi, ja katosi heti kuin tomupilvi tiellä.»

»Äiti, minä en sittenkään luule, että menen tänään Ramseyhin», sanoi
Kate murtuneella äänellä. »Pelkään, etten vielä voi kyllin hyvin.»

»No, rakas lapsi», sanoi Mummi. »Luotit liian paljon voimiisi, vai?
Niin käy aina, kun alkaa parantua.»

Teeskennellyn iloisena Mummi auttoi hänet sänkyyn, ja meni sitten huolestunein ilmein kertomaan Caesarille, että tyttö voi huonommin kuin koskaan ennen.

Hän oli todellakin sairas, mutta hänen sairautensa syy oli sydämessä. »Jos minä menen hänen luoksensa ja sanon sen», hän ajatteli, »menee hän minun kanssani naimisiin — se on totta. Ei siitäkään pelkoa, että hän jättää minut kirkon ovelle tai mihinkään muuallakaan. Hän jää kyllä minun luokseni. Me olemme mies ja vaimo loppuun asti. Maailma ei saa mitään tietää. Mutta minä tiedän. Niin kauan kuin elän, minä lakkaamatta muistan, että hän uhrasi itsensä sovittaaksensa erehdyksen, jonka oli tehnyt. Se ei saa koskaan — koskaan, koskaan tapahtua!»

Caesar tuli ylös vallan suunniltaan levottomuudesta. Hän näytti elävän ainaisessa pelossa, että jokin odottamaton seikka ilmestyisi ja estäisi viime hetkessä koko avioliiton. »Hei, hei, tyttöseni!» hän sanoi leikkisästi. »Ole hyvällä mielellä, Kittyseni. Vielä paistaa sinun elämäsi aurinko täydeltä terältä.»

Sinä iltana kuului äänekästä keskustelua kapakkahuoneesta. Puhuttiin tämänaamuisista vihkiäisistä ja sen omituisesta surullisesta jälkinäytöksestä. Lukkari John kuului sanovan: »Te olette kai kuulleet kerrottavan piilotetusta lapsesta?»

»Ei sanaakaan, mistä niin?» sanoi joku.

»Ette kuulleet, ettekö? No, ne veivät lapsen salaa vihille mukanansa päästääksensä hänet pahasta nimestä — ettekö sitä tiedä? He panivat pienokaisen, joka on vain kolme vuotta — kaksiko, niinkö sanotte, Mummi? — no, he pistivät pienokaisen piiloon hänen äitinsä hameenpoimuihin vihkimisen ajaksi.»

»Älkää nyt ihmeissä!»

»No, se on totta kuin vettä! Se on vanha manilainen tapa tehdä lapsi lailliseksi. Papit eivät siitä mitään tiedä, mutta minä olen monesti sellaista nähnyt.»

»John on oikeassa», sanoi Jelly, »ja minä voin sanoa vielä enemmän — juuri sen vuoksi antoi isä vihkiä itsensä.»

»Voi olla niinkin», myönsi lukkari John. »Naiselle ei kuitenkaan ollut siitä aviomiehestä suurta iloa.»

»Ei», sanoi Pete, joka tähän asti oli vaiennut, »mutta lapsi sai kuitenkin isänsä nimen.»

»Sitä ei kannata kehua, herra», väitti joku. »Robbie on lähtenyt tiehensä. Mitä hyötyä on isästä, joka ei pidä huolta lapsensa kasvattamisesta?»

»Kysykää pojiltanne, jos teillä poikia on», jatkoi Pete. »Te voitte kysyä minulta. Minä tiedän kohtalaisen hyvin, mitä merkitsee kulkea maailman läpi ilman isän nimeä. Jos teidän poikanne on, kuten minä, hän kyllä ymmärtää ja saa kuulla siitä myöhään ja varhain. Hän tietää sen lepertäessään pienen iltarukouksensa viheliäisessä vuoteessansa jossakin ullakolla: 'Jumala suojele äitiä — ja isoäitiä', ehkä myöskin ukkia, mutta isää ei soviteta tähän rukoukseen. Hän saa sen tuntea, kun hän kasvaa sen verran, että hänen on lähdettävä oppimaan jotakin ammattia. Voi lyödä veikkaa kymmenen yhtä vastaan, että hänestä tulee lurjus, ja jos se on tyttö, sata yhtä vastaan, että hänelle käy vielä — paljoa pahemmin. Turhuutta, sanotte te? Vain papin lörpötystä ja valhetta, niinkö? Sekö ei mitään merkitse, että saa käyttää oman isänsä nimeä — eikö? Niin sanovat miehet vetäytyessään velvollisuuksistansa. Mutta kysykää lapselta ja silloin te pelastutte päästämästä suustanne hulluuden sanoja.»

Näitä sanoja seurasi kuoleman hiljaisuus, ja Kate, joka oli vuoteestansa kurkottanut kätensä avatuksensa oven, tarttui siihen suonenvedontapaisella otteella.

»Christin Killip ei kuitenkaan ole mitään muuta kuin lunttu, herraseni», väitti Caesar.

»Kaikki kissat ovat mustia pimeässä, isä — tyttö oli kuitenkin silloin kovin vaikeassa asemassa», sanoi Pete. »Ei, ei! Jos minä menettelisin väärin naista kohtaan ja hän saisi minulle lapsen, minä menisin naimisiin hänen kanssaan, jos hän tahtoisi ottaa minut, vaikka vihaisin häntä kuin syntiä.»

Kuullessaan nämä miehekkäät sanat Mummi pyyhki keittiössä silmiänsä, mutta Kate vääntelehti kamarissansa epätoivoissansa. »Ei koskaan, koskaan, koskaan», hän toisteli itsellensä.

Ah, tietysti Philip menisi hänen kanssaan naimisiin, jos hän heittäytyisi hänen niskoillensa ja viittaisi mahdollisiin seurauksiin. Philip myöskin oli miehekäs nuorukainen; hänen sielunsa oli jalo — eikä hän suinkaan epäröisi. Mutta ei, sitä hän ei tahtoisi, vaikka saisi kaiken maailman aarteet.

Philip rakasti häntä ja hänen rakkautensa piti yksinänsä tuoda hänet hänen luoksensa. Mitään pakkoa ei saisi käyttää, ei saisi sanallakaan vihjaista hänen, Katen, tulevaisuuteen, eikä mahdollisiin seurauksiin. Siitä riippui nykyinen ja tuleva onni, tämä odottaminen oli ainoa oikea ja vei varmasti perille.

»Hän menee minun kanssani naimisiin minun itseni vuoksi», hän ajatteli, »vain minun itseni eikä minkään muun vuoksi.»

Tässä sielunsa epätoivoisessa kamppailussa — tässä intohimojen ja tuskien ristiaallokossa — hänen ylpeytensä sulki sen ainoan tien, joka hänet olisi varmasti vienyt perille.

XVII.

Hän ei millään tavoin voinut asiaa auttaa — hänen täytyi jatkaa, kuten oli alkanut, pysyä suunnitelmassansa ja luottaa onneensa tässä uhkapelissä. Sydän täynnä murhetta ja häpeissänsä odotellen Philipiä ja kuunnellen jokaista askelta, hän pysytteli huoneessansa vielä kaksi päivää. Silloin tuli Caesar hänen luokseen ja alkoi laskea leikkiä hänelle.

»No, nyt on kummat, mitä ihmiset sanovat», hän puheli. »Maanantaina häät ja morsian vielä sängyn omana edellisenä keskiviikkona. Ihmiset luulevat, ettei siitä mitään tulekaan.»

Tämä teki hänet kovin levottomaksi. Se osaksi selitti hänelle, miksi Philip ei ollut tullut. Jos hän oli ajatellut, että avioliitosta ei kuitenkaan tulisi totta, hän ei ollut pitänyt mitään kiirettä. Seuraavana päivänä — torstaina hän nousi vaivalloisesti vuoteesta ja puki ylleen kevyen aamutakin, tuntien itsensä heikoksi ja hermostuneeksi ja hänen kasvonsa olivat kalpeat ja valkeat kuin omena, jota pakkanen on nipistellyt. Pete olisi kantanut hänet alakertaan, mutta hän ei sitä sallinut. Hänet asetettiin mukavasti tyynyjen varaan takan ääreen salissa, jossa maljoissa oli omituisen tuoksuvia vesilintujen munia, — pöydillä vanhanaikaisia porsliiniastioita, jotka helisivät aina, kun lattialla käveltiin. Keittiö oli täynnä kaikenlaisia ompelutarpeita ja ompelijattaret siellä kilvan valmistelivat häitä. Hänen tuli koetella puseroita ja määrätä kuosit ja mallit. Hän tyytyi kaikkeen. Heikolla soinnuttomalla äänellä hän ilmaisi heille, että he saivat tehdä, miten parhaaksi näkivät. Vasta sitten, kun hän sai kuulla, että Pete maksoi nuo kaikki, hän sanoi selvästi, että hänelle riittäisi, kun hän saisi vain yhden puvun.

»Herra hyvästi siunatkoon, Kirry», huudahti Nancy, »sillä tavallahan sinä — turmelet kokonansa tulevan hyvän miehesi — mies kun tahtoo ostaa sinulle vaatteita niin, että ne riittäisivät kokonaiselle naisopistolle.»

Pete tuli, istahti hänen jalkojensa juureen ja kertoi juttuja. Ne olivat hauskoja tarinoita hänen elämästään ulkomailla ja silloin tällöin kuului keittiöstä naurun purskahdus, sillä siellä olijat kurottivat kaulojansa, kuullaksensa avoimesta ovesta edes muutamia sanoja hänen jutuistansa. Mutta Kate tuskin ollenkaan kuunteli. Välistä hän näytti kärsimättömyyden merkkejä ja katseli levottomasti ympärillensä joka kerran, kun ovi avautui, aivan kuin olisi odottanut jotakin. Kun hän tällaisten hetkien jälkeen hillitsi itsensä, hän huomasi Peten katselevan häntä suurin, vakavin, kostein, uskollisin koiran silmin.

Hän alkoi kertoa talosta, jonka oli ottanut haltuunsa, pyytäen Katelta anteeksi, ettei ollut kysynyt häneltä neuvoa ja kuvaili, miten hän aikoi huoneet kalustaa.

»Minä olen jättänyt kaiken Cannel & Quaylen liikkeen suoritettavaksi, Kirry», hän sanoi, »ja he suorittavat sen kunnollisesti, siitä saat olla aivan varma. Marmoripöydät, saatpa nähdä, leveät kuin teurastajan myymäpöydät; matot pehmeät kuin tuhatkaunot ja peilit miehen korkuiset.»

Kate ei kuunnellut häntä. Hän koetti muistella, milloin tällä saarella käräjät istuvat — missä niitä pidettiin ja minä päivinä.

»Oletko sinä nähnyt Philipiä äskettäin», hän kysyi.

»En, sitten maanantain», vastasi Pete. »Hän on Douglasissa ja tekee työtä kuin hullu, päästäksensä tänne maanantaina.»

»Mitä hän sanoi, kun kuuli, että me olemme muuttaneet hääpäivämme?»

»Ensin hän tahtoi päästä tulemasta. 'Minun täytyy matkustaa tiistaina', hän sanoi.»

»Sanoitko sinä hänelle, että minä ehdotin sitä.»

»Se on selvä, etten minä suinkaan sitä unohtanut. 'Niinkö', hän sanoi; 'silloin ei ole valitsemisen varaa', hän sanoi.»

Kate valahti yhä kalpeammaksi, mustat renkaat hänen silmiensä ympärillä tulivat yhä mustemmiksi. »Minä luulen, äiti, että minun täytyy mennä vuoteeseen», hän sanoi entisellä soinnuttomalla äänellänsä.

Pete auttoi häntä portaan juurelle. Kate tunsi, että suuret kosteat silmät katselivat häntä lakkaamatta. Sielussa niin merkillisesti sävähti sitä nähdessä ja hän oli vähällä menettää tajuntansa.

»Mutta luuletko sinä, että sinä olet jo kyllin voimistunut, rakkaani?» sanoi Pete.

»No, tietysti hän on, herraseni», ehätti Caesar. »Mitäpä tytöt voisivat muuta olla kuin vallan suunniltansa häitten edellisellä viikolla.»

Seuraavana päivänä Kate pyysi isäänsä viemään hänet Douglasiin. Hänellä oli siellä muutamia asioita, joita ei voinut Ramseyssä suorittaa. Aamu oli ihana, mutta kylmä. Pete auttoi hänet rattaille ja sitten he ajoivat tiehensä. Jos hän vain saisi nähdä Philipin, jos Philip vain saisi nähdä hänet, hän huomaisi heti hänen katseestansa, että avioliitto ei tapahtunut hänen tahdostansa, että jonkinlainen pakko ajoi häntä siihen. Hän vietti neljä tuntia, käyden puodista puotiin ja kierrellen katuja, mutta ei nähnyt vilahdustakaan Philipistä. Hän asteli hitaasti ja väsyneesti, hänen kasvonsa olivat kalpeat ja huolestuneet, mutta Caesar ei voinut saada häntä lähtemään kaupungista. Vihdoin päivän alkaessa hämärtää, hän suostui isänsä ankariin vaatimuksiin.

»Kuinka lyhyitä ovatkaan päivät nyt!» sanoi Kate huoaten, kun he olivat päässeet maantielle.

»Niin ovat, syksypuoleen ne tulevat lyhemmiksi ja lyhemmiksi», vastasi Caesar. »Mutta kun nainen lähtee puotiasioillensa, hän tarvitsisi niihin keskikesän päivän, eikä sekään riittäisi — hänen täytyisi suorittaa ne sellaisessa maassa, jossa aurinko yölläkin paistaa.»

Pete auttoi hänet kärryistä alas »Keijukaisen» pimeitten portaitten edessä ja kun hän oli saanut suuret voimakkaat kätensä hänen ympärilleen, hän kantoi hänet sisään ja istutti mukavasti takan ääreen. Kate olisi mielellänsä kiemurrellut irti hänen käsistänsä, jos olisi voinut, sillä jonkinlainen inhon tunne valtasi hänet hänen koskettaessaan, mutta Pete katseli häntä silmissänsä rakkaus ja hellyys, ja hän tunsi häpeävänsä.

Talo oli sinä iltana täynnä vieraita. He keskustelivat muinaisista häätavoista. He kuvailivat »huomenlahja»-häitä, jolloin hattu laitettiin kiertämään ympäriinsä ja jokainen vieraista pani jotakin maksuksi aamiaisestansa ja lahjoitti kuusi penceä talouden apurahoiksi — näistä ovat nykyiset häätavat kehittyneet. Toinen kuvasi häitä, joita hirvittävällä melulla pidettiin jossakin kapakassa niihin aikoihin, jolloin tällä saarella oli kolme viinatehdasta ja kolmekymmentä kapakkaa jokaista tuhatta asukasta kohti. Vihkimämeno oli lyhyt. Kapakan isäntä asetti kaksi keppiä ristiin lattialle ja sanoi sulhaselle ja morsiamelle:

»Kepin yli hypätkäätte tästä käsikäissä
Näin tulee teistä mies ja vaimo, sitten
juodaan häissä.»

Sitä seurasi naurun remakka, mutta Kate istui tulen ääressä maistellen äänettä teetänsä, ja Pete sanoi hiljaksensa: »Siinä nyt ei ole mitään nauramisia. Minä muistan erään Foxalista tulleen tytön, joka meni tuolla tavalla naimisiin ja sitten mies meni Kinsaleen ja joutui siellä kiinni sillin varkaudesta — muistattekos te sitä? Hän oli kuitenkin komea tyttö ja kun mies oli mennyt, keräytyi hänen ympärillensä kosijoita, — milloin tuli minkinlainen, toisinaan parempia ja toisinaan huonompia. Kaikki he tekivät kunnialliset tarjouksensa, he tahtoivat viedä hänet suoraan papin pakinoille. Mutta ei! Eivätkö he tienneet, että hän kerran oli mennyt naimisiin ja se riitti säädylliselle tytölle. Vai luulivatko he hänet moniavioiseksi? Ja niin hän ei tahtonut kuulla sellaisesta puhuttavankaan; lopuksi tuli hänen oma poikansa takaisin ja he elivät yhdessä miehenä ja vaimona, ja miksi he eivät sitten olisi eläneet?»

Kun mies, joka aikoi pian vihittää itsensä kirkossa, kysyi tuommoista, herätti se tavatonta naurua, jonka läpi kuului Mummin pahoitteleva ääni, kun hän sanoi: »No, voi minun päiviäni, Pete. Tuollainen on hirveätä kuulla sinun suustasi.»

»Mitä hirveätä siinä on, Mummi?» sanoi Pete. »Eikö juuri Luoja itse säädä avioliittoja, ja mitä se papin loruista silloin paremmaksi tulee?»

»Herra hyvästi siunatkoon, rakas poika», huusi Mummi »ennen sinä olit kerrassaan hyvä poika, mutta nythän sinun mielipiteesi ovat aivan turmeltuneet.»

Katen kiihko kohosi joka hetki yhä polttavammaksi. Hän tahtoi avata sydämensä Petelle, pyytää häntä säälimään häntä, kertoa hänelle, että avioliitto heidän välillänsä oli ikuisesti mahdoton. Pete saattoi ymmärtää, että Philip oli hänen miehensä, todellinen miehensä, jumalallisen ja inhimillisen lain mukaan. Tätä hän hautoi mielessänsä koko seuraavan päivän, perjantain, väännellen ja käännellen vuoteessansa, sillä edellisen päivän Douglasin matka oli pakottanut hänet takaisin vuoteeseen.

Seuraavana iltana hän taas tuli alakertaan ja hänet asetettiin takan ääreen, yhtä mukavasti kuin ennenkin. Keittiössä oli neljä tai viisi vanhaa eukkoa kehräämässä lankaa, josta Mummi aikoi laittaa peitteitä häälahjaksi. Kun päivän työ oli melkein loppunut, tuli pari kolme vanhaa miestä, näitten eukkojen miehet, noutamaan heitä kotiin ja kantaaksensa rukit. Silloin kun pyörät surisivat ja viimeiset hahtuvat olivat käsissä, Pete pyysi vanhoja kertomaan juttuja niiltä ajoilta, jolloin he olivat nuoria.

»Kertokaa meille jotakin nuoruutenne päivistä, Anne-mummu», sanoi Pete eräälle vanhalle kahdeksankymmenvuotiaalle eukolle. Hänen kahdeksankymmenenneljän vuoden vanha miehensä istui hänen rinnallansa, piippuansa imeskellen.

»No», sanoi Anne» levitellen käsiänsä lankaa venytellessään, »minun lähtöni ulkomaille oli kerran yhtä lähellä kuin teidänkin, herra. Aivan yhtä lähellä, eikä sen ole väliä, vaikka sen kerronkin nyt. Se oli samana päivänä, jolloin minä menin naimisiin tämän miehen kanssa ja hänen veljensä oli lähdössä Austraaliaan. Jemmy oli minun vanha sulhaseni, minä vain olin hylännyt hänet, kun hän lakkaamatta varasti minun taskustani nenäliinat. Mutta sinä aamuna hän tuli ja koputti minun akkunaan! ja sanoi: »Tahdotkos tulla mukaan, Anne?» ja minä sukaisin hameen päälleni ja hiivin hänen kanssaan laivarantaan. Mutta minun rohkeuteni lannistui, kun minä näin valkopäisten laineitten kuohuvan ja kotiin palasin ja menin sen sijaan vihille tämän kanssa.»

Vanhan Annen kertoessa juttuansa oli hänen miehensä suu avautunut yhä enemmän ja enemmän, kunnes piippu hänen hampaattomien ikeniensä välistä tipahti hänen rinnallensa. Sitten hän ojensi vasemman kätensä ja painoi nyrkkinsä raskaasti tupsahtaen eukkonsa olkapäälle.

»Ja sinä olet elänyt minun kanssani enemmän kuin kuusikymmentä vuotta, etkä ole kertaakaan ennen tuosta minulle kertonut!»

Pete koetti tyynnytellä hänen myöhään herännyttä mustasukkaisuuttansa, mutta sitä ei voinut asettaa ja niin ukko heitti rukin olallensa, lähtien mökillensä vihoissaan muristen: »Ja minä kun vielä lähetin kaksi puntaa viisi shillinkiä pystyttääkseni kiven hänen haudallensa!»

Kun tämä vanha pari oli mennyt, syntyi talossa äänekästä naurua, mutta Pete pysyi tyynenä ja jutteli: »Salaisuus on aina salaisuus ja vanha eukko teki kovin väärin kertoessaan siitä. Se oli kuolleen miehenkin salaisuus ja nyt eukko rukka häpäisi hänen muistonsa. Jos joku ihminen tekee väärin, on parasta puhua siitä niin vähän kuin suinkin.»

Kate nousi ja meni vuoteeseensa. Taaskin oli häneltä toinen ovi suljettu ja lukittu ja hän tunsi itsensä sairaaksi ja oli menettää tajuntansa.

XVIII.

Seuraava päivä oli lauantai. Kate muisti, että Philip aina tuli Ballureen lauantaina. Hän tunsi varmasti, että Philip tulisi saman tien myöskin Sulbyyn. »Kun hän vain saa nähdä minut, hän heti paikalla ymmärtää syyn, miksi väri minun kasvoiltani on kadonnut.» Sitten Philip puhuisi Petelle ja hänen isällensä, vapauttaisi hänet ja ottaisi kaiken syyn itsellensä. Koko päivän hän istui ja odotti ja kuunteli aivan kuin hävinnyt pelaaja, joka on asettanut peliin viimeisen roponsa. Aamiaista syödessä hän sanoi itsellensä: »Nyt aamupäivällä hän tulee.» Päivällisellä: »Hän tulee iltapäivällä.» Illallisella: »Myöhemmin illalla hän tulee.»

Mutta Philip ei tullut ja Kate kävi hermostuneeksi ja rauhattomaksi. Lakkaamatta hän katseli kelloa. Lyijynraskaina kuluivat minuutit, mutta tunnit haihtuivat kuin tulisiivillä. Hän oli nyt niinkuin rikoksentekijä, joka odottaa armahdusta. Joka kerran, kun kello naksahti ennen lyöntiään, hän tunsi, että hän oli tullut tuntia lähemmäksi tuomiotansa.

Jännitys oli tappaa hänet. Hän moitti Philipiä siitä, että tämä oli jättänyt hänet tähän kauheaan epätietoisuuteen ja hän kärsi tuskia, joita kärsii se, joka koettaa samalla kertaa sekä rakastaa että vihata. Sitten hän moitti itseänsä siitä, että oli muuttanut hääpäivän ja keksi kiireestänsä syyn antaa anteeksi Philipille. Hän tunsi olevansa kuin noita, joka taikatempuillansa on sytyttänyt oman polttorovionsa. Toivo oli mennyt ja tahto murtui samalla. Siitä huolimatta hän päätti, että häät siirrettäisiin.

Tänään oli lauantai-ilta. Sunnuntaiaamuna hän oli astunut yhden askeleen etemmäksi. Oli sammunut viimeinen toivon kipinä, että Philip tulisi ja estäisi avioliiton ja hän oli päättänyt, että tulkoon mitä tahansa, hän ei menisi ollenkaan naimisiin. Ei tarvinnut ollenkaan vedota Peteen; ei ollut mitään syytä kavaltaa Philipin salaisuutta. Hänen tarvitsi vain sanoa, ettei hän tahtonut mennä vihille, eikä mikään voima voinut maailmassa pakottaa häntä siihen.

Tämä päätös mielessänsä ja tuntien ääretöntä sisäistä huojennusta hän meni alakertaan. Caesar tuli silloin juuri kotiin rukoushuoneesta ja Pete palasi uudelta taloltansa Ramseystä. He istuutuivat päivälliselle. Päivällisen jälkeen hän puhuisi kaiken. Caesar teroitti leikkuuveistä kiveen ja sanoi: »Tänään olemme ottaneet Christin Killippin takaisin seurakunnan yhteyteen.»

»Ihmisparka», sanoi Mummi, »sääli, että hänet ollenkaan suljettiin siitä ulos.»

»Saattaa olla, — saattaapa olla», sanoi Caesar. »Se oli kaikissa tapauksissa välttämätöntä: yksi saastutettu lammas turmelee koko lauman.»

»Ja onko tuo vihkiminen nyt parantanut tämän saastaisen lampaan haavat,
Caesar?» sanoi Pete.

»Hän on rouva Robbie Teare nyt ja kunniallinen nainen, herra», sanoi Caesar leikaten ruskeata häränpaistia, »ja siinä onkin kaikki, mitä kristillinen kirkko meiltä vaatii.»

Kate ei syönyt päivällisiänsä sinä päivänä eikä hän myöskään puhunut sitä, mitä oli ajatellut. Yliluonnollinen voima näytti viime hetkenä vallanneen hänet ja se sulki häneltä viimeisenkin pelastuksen tien. Hän oli joutunut myrskyn heiteltäväksi. Rajuilma oli murskaamaisillaan hänet. Mihin hän pakenisi, mistä saisi suojaa?

Mitä hänen isänsä oli sanonut tuosta tytöstä, se selitti hänelle myöskin hänen oman suhteensa Philipiin. Mahdollisten seurausten ajatus, joka oli täyttänyt hänet niin rajattomalla riemulla, koska se antoi hänelle sellaisen vallan, oli selvittänyt nyt hänelle hänen siveellisen asemansa. Hän oli langennut nainen! Mitä muuta hän oli? Ja jos seuraukset tulisivat näkyviin, mitä hänestä silloin tulisi? Hänen isänsä ankara ahdasmielisyys saisi hirveän kolauksen ja hänen häpeänsä heittäisi varjon yli koko talon, yli koko lahkon, ja hävittäisi kokonansa hänen isänsä arvovallan uskovaisten joukossa. Kate vapisi ajatellessaan sitä mahdollisuutta, että tällainen onnettomuus tapahtuisi hänen kauttansa. Hän näki itsensä ajeltuna pois talosta ja kotoa. Mihin hän pakenisi? Ja vaikka hän pakenisi maailman ääriin, eikö hän jättäisi jälkeensä surua ja häpeää kaikille omillensa — äidillensä, isällensä, Petelle, jokaiselle?

Jospa hän voisi hävittää kaiken menneisyyden, silloin hän voisi myöskin kieltäytyä menemästä avioliittoon. Tai jos hän olisi ollut mies, hän olisi voinut estää nämä naimahommat, sillä mies voi tehdä syntiä ja siitä huolimatta katsoa rohkein silmin tulevaisuuteen. Mutta hän oli nainen ja naisen teot voivat olla hänen omiansa, mutta niiden seuraukset ulottuvat hänen ulkopuolellensa. Oi, miten hirveän tuskallista olikaan olla nainen! Hän kysyi itseltänsä, mitä hän voisi tehdä, mutta ei saanut mitään vastausta. Hän ei voinut rikkoa niitä olosuhteiden siteitä, joihin oli joutunut. Hänen asemansa saattoi olla väärä. Se saattoi olla alhainen, mutta hänellä ei ollut mitään keinoa vapautua siitä. Ei toivon hiventäkään näkynyt mistään.

Myöhään sinä iltana — sunnuntai-iltana — he istuivat keittiössä, Kate tavallisella paikallansa takan ääressä, Pete tuolilla turvelaatikon vieressä tupakoiden niin, että savu tuprusi piipusta ulos; Caesar luki ääneen, Mummi kuunteli ja Nancy keitti illallista, kun eteisen ovi aukeni ja joku astui sisään. Kate hypähti seisoallensa ja oli päästää ilonhuudahduksen, katsahti innokkaasti taaksensa ja sitten hän istahti ankarasti punastuen paikallensa.

Tulija oli Christin Killip, kalpea, hento, pelästynyt olento, jolla oli suu ja silmät kuin jäniksellä.

»Onko herra Quilliam täällä?» hän kysyi.

»Tässä on hän itse, Christin.» sanoi Mummi. »Mitä te hänestä tahdotte?»

»Oi, Jumala teitä siunatkoon, hyvä herra», sanoi nainen Petelle.
»Jumala teitä siunatkoon iankaikkisesta iankaikkiseen.»

Sitten hän kääntyi Mummiin, selittäen naisten tavallisella monisanaisuudella, että joku tuntematon oli lähettänyt postitse kaksikymmentä puntaa hänen lapselleen edellisenä päivänä ja vasta nyt hän oli arvannut, kuka lähettäjä oli, kuultuansa lukkari Johnilta, mitä Pete oli viikko sitten puhunut.

Pete murisi jotakin ja näytti joutuvan hämilleen, päästeli sakeita savuja ja sanoi: »No niin, no niin, rouvaseni. Älkää nyt uskoko kaikkea, mitä kuulette, Johnhan nyt on semmoinen lörppökieli, että hän puhuu enemmän kuin amenensa ammatissansa.»

»Minä rukoilen teiltä anteeksi, neiti», sanoi vaimo Katelle. »Mutta minä en voinut olla tulematta, minä en todellakaan voinut — ei, minä en voinut», hän sanoi ja alkoi itkeä.

»Missä teidän lapsenne on?» sanoi Pete nousten seisoallensa ja katsoen vihaisesti häneen. »Mitä, oletteko te jättänyt sen raukan yksin nukkumaan? Menkää heti sen luokse, arvelematta. Hyvää yötä.»

»Hyvää yötä, herra, ja Jumala teitä siunatkoon, ja kun te huomenna menette naimisiin, niin Jumala siunatkoon myöskin teidän vaimoanne.»

»Hyvä on, hyvä on», sanoi Pete, työntäen hellästi häntä porstuaan.

»Te ansaitsette hyvän vaimon, herra, ja Jumalan siunaus vuotakoon teille yltäkylläisesti molemmille.»

»Kiitos, kiitos!» sanoi Pete ja kiitteli hänet ulos huoneesta.

Vaimo silitteli lapsensa päätä sinä iltana hellemmin kuin milloinkaan ennen ja suuteli häntä yhä uudestaan ja uudestaan.

Kate saattoi tuskin hengittää ja hänen silmänsä pimenivät. Hänen ylpeytensä ja hänen tahtonsa oli lopullisesti murrettu. Tämä jalosydäminen mies rakasti häntä. Hän uhraisi elämänsä hänen puolestaan, pelastaaksensa hänet. Huomenna hän menisi hänen kanssaan naimisiin. Tässä sitten oli se pelastuksen kallio, jonka turviin hän pakenisi — hän saisi tämän voimakkaan miehen rinnallensa.

Hän ei enää voinut taistella kohtaloa vastaan — sen näkymätön käsi työnsi häntä — sen sokea voima oli hänelle enemmän kuin hän jaksoi kestää. Ellei Philip tulisi vaatimaan häntä, hän menisi naimisiin Peten kanssa.

Entä Pete? Hän ei aikonut tehdä Petelle pahaa. Hän ei vielä ollut ajatellut asioita Peten kannalta. Pete oli hänelle niinkuin kameli erämaan kulkijalle, kun myrsky yllättää. Hän pakenee kamelin turviin. Hän suojaa itseänsä, mutta mikä suojaa kameliparkaa silloin, kun myrsky lennättää hiekkapilviä? Ennenkuin myrsky on ohi, hän ei sitä ajattele.

XIX.

Sill'aikaa Philip itse kärsi hirveitä sieluntuskia. Kun hän kuuli Katen sairaudesta, hänen omatuntonsa syytti häntä, ja kysyessänsä oliko hän hourinut, hänet valtasi merkillinen alhaisuuden tunne, joka oli hänelle aivan outo. Kohdatessaan Peten hän käsitti, miten syvälle hänen kaksinaamaisuutensa oli hänet johtanut. Hän oli ylpeillyt olevansa kunnian mies ja äkkiä hän oli joutunut kokonansa syrjään siltä polulta, jota kunnian ihmiset kulkevat.

Kun ensimmäinen tuskan puuska oli ohi, hän muisteli keskusteluansa kuvernöörin kanssa. Tuomarin arvo kiihoitti hänen mieltänsä, kunnes hänessä oli syntynyt kuumeentapainen himo, mutta sittenkään hän ei lähettänyt hakemuspapereitansa. Hän ei edes maininnut Nan-tädille koko jutusta. Tämä kuuli hänen tulevaisuuden toiveistansa Peter Christian Ballawhainelta, joka ensimmäisen kerran astui jalkansa hänen taloonsa, tullessansa häntä onnittelemaan. Vanha herttainen neiti oli pois suunniltansa ilosta. Kaikki hänen elämänsä suuret toiveet olivat nyt toteutumaisillansa. Hänen unelmansa ja suunnitelmansa muuttuivat todellisuudeksi. Philip saisi takaisin sen, mitä hänen isänsä oli menettänyt. Oliko hän lähettänyt hakemuksensa? Ei? Hän tietysti lähettäisi, se olisi hänen velvollisuutensa.

Mutta nyt oli Philipin mahdoton hakea koko tuomarin virkaa. Jos hän istuutuisi pöytänsä ääreen ja kylmästi kirjoittaisi hakemuspapereita sisäasiain ministerille, sill'aikaa, kun Kate makasi sairaana vuoteellansa, se olisi samaa, kuin vaatisi perkeleeltä palkkaansa siitä, että on tyttöparan uhrannut. Sitten tuli Pete puhumaan häistänsä. Se ei oikeastaan häntä peloittanut. Sehän oli vain viimeinen yritys saada toteutetuksi se vanha asia, joka oli pantu alulle silloin, kun Pete lähti matkalle. Kate ei siihen suostuisi. He olivat häneltä kysymättä pitäneet hänen suostumustansa varmana. Siinä suhteessa hän oli kylmä, tyyni ja huoleton. Tämän jälkeen tuli hänen entinen opettajansa, hänen isänsä vanha ystävä ja koulutoveri, jolla oli nyt paikka arkistonhoitajana. Hän oli ylpeä oppilaastansa ja oli saanut tietää, että Philip oli kuvernöörin parhaimmassa suosiossa ja ensimmäinen ehdokas.

»Aina minä olen sen tiennyt», hän sanoi. »Minä tiesin sen, hyvä neiti, minä tiesin sen. Ensi kerran kun minä näin hänet, minä ajattelin: 'hänestä tulee parhain asianajaja, mitä tällä saarella koskaan on ollut', ja nyt — — me saamme nähdä, että minä olin silloin oikeassa.» Tämä ystävällinen herra oli suuriääninen, sydämellinen, voimakas ukko, vanhapoika, ja kun hän sitten puhui äsken kuolleesta tuomarista hän sanoi, että naiset tavallisesti ovat suurimpana vaarana, joita vastaan miehen tulee olla varuillansa. Sitten hän pyysi Nan-tädiltä anteeksi, mutta vanha neiti ei ollut ollenkaan pahoillansa. Hän myönsi, että niin tapahtuu joskus. Nuorten miesten tuli olla varuillansa, etteivät itse asettaisi esteitä tiellensä.

Philip istui ja kuunteli hiljaa näitä epäitsekkäitä neuvoja, mutta ei voinut olla tuntematta katkeraa välinpitämättömyyttä. Hän ei kuitenkaan lähettänyt hakemuksiansa tuomarin virkaan. Sitten tuli Caesarin kirje, jossa ilmoitettiin häistä ja määrättiin päivä. Tämä herätti hänessä ellottavan vastenmielisyyden. Varmaankin tässä oli harjoitettu hirvittävää pakotusta. Tyttöparka joutui onnettomuuteen ja hänen velvollisuutensa oli estää koko avioliitto. Mutta miten? Hänellä oli kyllä yksi selvä keino, mutta sitä hän ei voinut käyttää. Hän ei voinut eikä tahtonut muuttaa entistä päätöstänsä, ettei itse naisi tyttöä. Yksi oli enää jäljellä — luottaa Kateen. Hän ei ikinä antaisi myöntymystänsä. Kun hän ei voisi saada mieheksensä häntä, hän ei menisi naimisiin kenenkään kanssa. Hän tekisi niinkuin hänkin — eläisi ja kärsisi yksin.

Tähän aikaan Philipin rakkaus, joka vastoin hänen tahtoaankin oli viilennyt talkoojuhlan jälkeen hänen kiihkeästi pyrkiessään saavuttamaan maallisia etuja, heräsi nyt äkkiä uudella voimalla hänen saatuaan kilpailijan. Mutta hänen kunnianhimonsa taisteli hänen rakkauttansa vastaan ja hän kyseli itseltänsä, mitä väliä Kateen nähden olisi sillä, ottiko hän tuomarin viran vai jätti. Kate kuului paranevan. Hänestä tuntui, ettei hänen tarvinnut mistään moittia itseänsä ja hullua olisi ollut luopua elämänsä päämäärästä rakkaudesta naiseen, joka ei voinut olla hänen omansa, jonka kanssa hän ei voinut mennä naimisiin. Näin ajatellen hän kirjoitti kirjeensä sisäministerille. Se oli lajiaan loistava kirje, yksinkertainen, luonnollinen, asiallinen ja terävä. Hänellä oli tyyni varmuus, ettei yhtään muuta näin onnistunutta hakemusta lähtenyt tältä saarelta, mutta hän ei voinut viedä sitä postiin. Väristen palasi vanha hellyys hänen mieleensä, kun hän piti sitä kädessänsä ja hän oli näkevinhän Katen värähtelevine huulineen ja suurine, haaveellisine silmineen, jotka kertoivat heidän kylmenevästä rakkaudestaan.

Silloin tuli Pete taas ilmaisten ratkaisevat päätökset. Kate oli suostunut. Ei ollut enää vähintäkään epäilemisen syytä. Hänen entinen pahastumisensa tuntui nyt hullunkuriselta, hänen luottamuksensa järjettömyydeltä. Kate tahtoi mennä Peten kanssa naimisiin ja mitä syytä hänellä oikeastaan oli moittia häntä? Mikä antoi hänelle oikeuden käydä estämään tuota avioliittoa? Olihan hän jo kylliksi rikkonut tyttöä vastaan ja tuottanut hänelle kärsimystä. Jalo mies tuli ja tarjosi hänelle rakkautensa, ja tyttö aikoi ottaa sen vastaan. Kuinka hän uskaltaisi käydä estämään tuota avioliittoa, kun hän ei kuitenkaan itse voinut häntä naida?

Samana iltana hän vei hakemuskirjeensä postiin ja tyynnytteli jäytävää rakkauttansa kunnianhimoisilla unelmilla. Hän saisi takaisin sen aseman, jonka hänen isänsä oli menettänyt; hän uudistaisi isoisänsä aikaiset perinnäistavat. Christianit saisivat takaisin entisen arvonsa Man-saarella; viimeinen heistä olisi voimakas mies ja oikeudenmukainen tuomari. Ei, hän ei koskaan menisi naimisiin; hän eläisi yksin hiljaista, tyyntä elämää; varmaankin se olisi vähän surullista, mutta ei onnetonta eikä myöskään aivan ilotonta.

Näiden ajatusten ja toiveitten välistä kohosi hänen mieleensä ja antoi hänelle voimaa salainen katkeruus Katea kohtaan — hän jollain tavoin halveksi häntä hänen huikentelevaisuutensa, kevytmielisyytensä, hänen pinnallisen rakkautensa vuoksi, hänen valmiudestaan vaihtaa vanha rakkaus uuteen. Hän oli ylpeä siitä, että hänen tunteensa olivat syvemmät ja rakkautensa kestävämpi. Pete kutsui häntä häihinsä, mutta hän ei menisi, hän keksisi kyllä jonkin tekosyyn.

Silloin muutettiin hääpäivä, jotta hän voisi olla saapuvilla, ja tuli myöskin Katen kutsu. Olkoon sitten niin, mitäpä tuosta. Kate uhmasi häntä. Hänen kutsunsa oli taisteluvaatimus. Hän ottaisi sen vastaan; hän menisi häihin, ja jos heidän katseensa kohtaisivat toisensa, hän tiesi kenen katse painuisi alas.

XX.

Varhain seuraavana aamuna torven ääni herätti ihmiset unesta. Se alkoi jossain kylässä, kulki sieltä kuiluun, siirtyi yli sillan, kaikui pelloilla ja vuorilla ja lopuksi ulvoi kiihkeimmin ja rämisevin epäsoinnuin morsiustalon ympärillä. Tämä levoton melunpitäjä päivän sarastaessa oli häiden sanansaattaja. Kirkuvat epäsoinnut puhalsi herra Jonaique pullistelevista keuhkoistansa.

Ennen päivän valkenemista oltiin »Keijukaisessa» jalkeilla. Aamun varhaisimpina hetkinä Nancy Joe puhdisti ja pyyhki jokaisen nurkan. Sen jälkeen Mummi lopetti kakkujen ja leivosten paistamiset uunissa ja muoteissa. Pian tulivat myöskin naapurien eukot hakemaan härän- ja lampaanpaisteja, kananpoikia ja ankkoja, jotka he valmistivat kotonansa päivällisiä varten. Nyt tuli naisten saada vapaasti puuhata ja touhuta, ja kaikki laiskottelevat miehet toimitettiin pois tieltä.

Yhdeksättä käydessä haukattiin aamiaista seisoaltaan, ja sen jälkeen oli jokaisen aika ajatella pukeutumista. Taaskin täytyi miehet saada valmiiksi, ennenkuin naiset saattoivat ollenkaan alkaa. Jo huudettiin auttajia jonnekin yläkerran huoneihin. Mummi otti Caesarin osallensa. Peten pukemisesta piti Nancy Joe huolta.

Viime hetkenä huomattiin, että Pete ei ollut muistanut hankkia itsellensä valkoista paitaa. Eihän voinut ajatella, että hän vihillä käyttäisi samaa flanellipaitaa, jossa oli matkustanut kotiin Afrikasta. Se ei mitenkään käynyt laatuun, ei olisi ollut sopivaa eikä arvokasta. Ei ollut muuta neuvoa kuin lainata paita Caesarilta. Tämä oli vanhaa muotia ja Peteä ujostutti ottaa sitä. »Ottakaa se, muuten ette saa mitään», sanoi Nancy ja työnsi hänet huoneeseen. Kun hän tuli siellä ulos hän asteli jäykkäniskaisena alas ja kaulus ulottui molemmilla puolin korviin ja kasvojen kohdalla sojotti kahden puolen kuin lepakon siivet päättyen pitsinipukkoihin ja hänen tuli tarkasti varoa, ettei puhkaisisi silmiänsä näihin raudankoviksi kovetettuihin nurkkiin. Samana hetkenä ilmestyi myöskin Caesar puettuna kellerviin housuihin, kirjaviin liiveihin ja suippohelmaiseen hännystakkiin, päässä korkea musta huopahattu.

Keittiö oli täynnä miehiä ja naisia ja nuoria miehiä oli kerääntynyt ryhmiin talon ulkopuolelle, muutamat istuen satuloissa koristettujen hevostensa selässä, sillä he aikoivat saattaa morsiusparia kotiin kirkosta. Muutamilla oli mukana ladatut pyssyt laukaistuksensa kunnialaukaukset kun morsiuspari ilmestyisi. Muutamat taas sitoivat puiden välille nuoria, joihin oli sidottu kirjavia nenäliinoja lipuiksi.

Ihmisjoukko ulkopuolella yhä suureni joka hetki ja sisällä kävi yhä ahtaammaksi liikkua. Lukkari John pilkisti sisään matkalla kirkkoon ja kuiskasi Petelle, että kaikki oli valmiina ja he veisaisivat ihanan virren.

»Ei ole monta miestä, joiden häistä minä tahdon nähdä näin paljon vaivaa», sanoi John. »Kun tulette puistokäytävälle, katsokaa silloin sinne päähän, niin saatte nähdä minut.»

»Eipä hänessä nyt ole ihmeitä kuulla eikä nähdä koko miehessä», kuiskasi herra Jelly Peten korvaan lukkari Johnin mentyä. »Miesrahjus on yhtä musikaalinen kuin minun vanha saappaani. Kuulittako torvensoittoa tänä aamuna, herra? Minään hääpäivänä minä en ole noussut ylös niin varhain. Kun te menette kirkkoon, annan minä kuulua 'Mustan ja harmaan'.»

Mummi ilmestyi esille päässään suunnattoman suuri puolikuunmuotoinen hattunsa, jonka alta hänen valkea pitsimyssynsä pisti esille; ja hänen jäljessään asteli Nancy Joe puettuna ylenmäärin rimsuihin, pitseihin ja tupsuihin ja monta tuumaa tavallistansa pitempänä, niiden sulkien ja kukkien vuoksi, jotka peittivät hänen tavallisesti paljasta päätänsä.

Sitten alkoivat kirkonkellot soida, ja Caesar päästi pitennetyn »ö — höm!» ja sanoi voimakkaalla äänellä: »Ovatko vaunut saapuneet?»

»Ne ajavat juuri sillan yli», sanoi joku ovelta ja pian pysähtyivät peitetyt vaunut oven eteen.

»Ovatko kaikki valmiina?» kysyi Caesar..

»Odottakaa vähän», virkahti Pete ja sitten hän kääntyi Nancy Joehen kysyen: »Pitääkö miehen olla iloinen hääpäivänänsä, Nancy?»

»No, totta kai, te vanha hanhi. Kuinkas muuten?» hän vastasi.

»No, siinä tapauksessa ilmoitan teille, ettei ainoakaan ihminen voi olla hyvällä tuulella tällaisessa paidassa», selitti Pete. »Minä menen ja muutan sen.»

Kahta minuuttia myöhemmin hän palasi iloisena ja luonnollisena, ja hänen flanellipaitansa sopi mainiosti hänen siniseen merimiespukuunsa.

»Kutsukaa nyt morsian», sanoi Caesar.

XXI.

Kate oli ollut valveilla yön pimeinä tunteina ja hänen korvissaan oli kaikunut merkillinen ääni kuin kaukaisten kellojen soitto. Kun päivä alkoi sarastaa, hän nukahti levottomaan uneen, ja kun hän heräsi, hän oli vieläkin sekaisin, aivan kuin olisi ottanut unijuomaa eikä vielä olisi siitä selvinnyt. Nancy tuli suurella touhulla huoneeseen huudahtaen: »Tänään on sinun hääpäiväsi, Kitty!» Kate vastasi konemaisesti toistaen: »Tänään on sinun hääpäiväsi, Kitty.»

Omituinen rauha kuvastui hänen kasvoillansa, vieläpä hän koetti hieman hymyillä. Hänet valtasi ihmeellinen helpotuksen tunne aivan kuin valtaa ihmisen, joka on kauan valvonut sairasvuoteen ääressä ja tuskaisena odottanut, minne päin tauti kääntyisi. Hänkin on rauhallinen, kun sairaan kärsimys on loppunut, ja hän on vetänyt viimeisen henkäyksensä. Nancy veti pienet uutimet syrjään, kurkisti ulos ja huudahti: »Onnellinen morsian, jolle päivä paistaa, sanotaan, ja katso, aurinko paistaa täydeltä terältä.»

»Oh, mutta aurinko on vanha viekastelija», vastasi Kate.

He tulivat pukemaan häntä. Hän nojasi huonekaluihin ja koetti nauraa, vaikka päätä huimasi. Puku oli se uusi, jota juuri oli ommeltu ja kun se pantiin hänen päällensä, katselivat toiset häntä ihastellen ja ilosta huudahdellen joka puolelta. Hän otti käteensä pienen särkyneen peilin kappaleen ja katseli itseänsä. Hänen suuret silmänsä olivat surulliset, mutta loistavat.

Kirkonkellot alkoivat soida hänen häittensä kunniaksi. Hänen täytyi jännittää kuulohermojansa kuullaksensa. Kaikki äänet tuntuivat tulevan äärettömän kaukaa; hänen katseessaan kaikki häipyi merkilliseen etäisyyteen. Ajatukset ja tunteet sekoittuivat jonkinlaiseksi kuoleman hämäräksi.

Vihdoin he tulivat sanomaan, että vaunut olivat oven edessä valmiina, että kaikki odottivat morsianta. Konemaisesti hän kertasi heidän lauseensa, nyökäytti päätänsä ja seurasi heitä alakertaan. Kun hän oli päässyt melkein viimeiselle portaalle, hän katseli ympärillensä, aivan kuin etsien jotakin. Juuri silloin sanoi hänen isänsä: »Herra Christian yhtyy meihin kirkolla.»

Kate hymyili heikosti ja vastasi ihmisten tervehdykseen epävarmalla äänellä. Hänen tavaton kalpeutensa herätti kuiskattuja ja merkitseviä katseita. »Kalpea, mutta kaunis», sanoi joku, ja silloin Nancy lähestyi ja veti morsiushunnun hänen silmillensä.

Seuraavana hetkenä hän oli pihalla ja seisoi vaunujen vieressä. Ajaja valkoisine kaulaliinoineen avasi vaunun oven toisella puolella ja toisella puolella tarjosi Caesar hänelle kätensä.

»Täytyykö minun sitten lähteä?» sanoi Kate avuttomalla äänellä.

»Totta kai, mitä sinä ajattelet?» sanoi Caesar. »Vai luuletko sinä, että sulhasesi voi mennä itsensä kanssa naimisiin?»

Ihmiset heidän ympärillänsä purskahtivat nauruun ja Kate naurahti myöskin astuessaan vaunuihin. Äiti seurasi jäljessä, kahisevassa vanhanaikaisessa silkkipuvussa. Sitten tuli Nancy Joe, tuoksuen hajuvedeltä ja hiusöljyltä. Naisten mentyä nousi isä vaunuihin, ja sitten tuli Pete, ja Kate tunsi hänen suuren ja lämpimän läsnäolonsa.

Silloin laukaistiin kuusi pyssyä aivan vaunun akkunan vieressä. Se oli kunnialaukaus. Hevoset hyppäsivät pystyyn, Nancy kirkaisi, Mummi hätkähti, mutta Kate ei osoittanut minkäänlaista mielenliikutusta. Ihmiset tunkeutuivat aivan vaunujen ympärille ja huusivat riemuiten: Onnea ja menestystä, onnea ja menestystä!» Pete vastasi jyrisevällä äänellä, aivan kuin olisi tahtonut kohottaa katon ilmaan, heittäen kourallisittain rahaa väkijoukkoon, kun vaunut lähtivät liikkeelle.

Hitaasti vierivät vaunut tietä pitkin. Heidän päästyään jonkun matkaa, kuului heidän korviinsa klarinetin ääni. Se soitti sävellä »Musta ja harmaa». Heidän jäljestänsä kuului ihmisten askelten töminä, kun he juhlasaatossa seurasivat, mutta toisella puolella kulki säännötön ihmisjoukko. Aamu oli lämmin ja ihana. Siellä täällä pensaissa nuokkui vielä joku kukkanen ja kanervat tien vieressä olivat parhaillansa. He kulkivat muutamien talojen ohi, joiden katon myrsky oli hävittänyt ja pari kertaa heidän täytyi ajaa kaatuneitten puitten yli, joitten lehdet kellastuivat kuivuvalla ruohikolla.

Kaikesta tästä Katella oli vain häipyvä, kaukainen aavistus. Kaikki oli hänelle kuin unta — valveilla nähtyä unta jossakin varjojen maassa. Hän tiesi kuitenkin, missä hän oli ja minne hän oli matkalla. Jokin toivon kipinä välkkyi vielä hänen mielessänsä. Hän odotti, että jokin ihme tapahtuisi. Philip olisi kirkolla. Jokin yliluonnollinen hänet pelastaisi.

He ajoivat kiireemmin, akkunat helisivät ja puhe vaunuissa oli pysähtynyt. »Nyt olemme perillä», huudahti Caesar. Ulkopuolelta kuului ääniä, ja astuttiin alas vaunuista. Kate näki käden ojentuvan häntä kohden ja tiesi, kenen se oli, ennenkuin oli kohottanut katseensa hänen kasvoihinsa. Se oli Philip. Hän auttoi häntä alas vaunuista.

»Täytyykö minun tulla täältä pois?», kysyi Kate avuttomana.

Taas sanoi Caesar jotakin, joka sai ihmiset nauramaan ja sitten Kate hymyili, aivan kuin häipyvä auringon säde olisi hänen kasvoillansa häivähtänyt, ja tarttui Philipin käteen. Hän piti sitä hetkisen, odottaen, että Philip sanoisi jotakin, mutia tämä vain nosti hattuansa. Hänen kasvonsa olivat valkeat kuin marmori. »Hän puhuu vielä», ajatteli Kate.

Kirkkomaan portille oli kohotettu kunniakaari kukista ja vihreistä seppeleistä ja siihen oli sovitettu korein kirjaimin lauselma: »Jumala siunatkoon onnellista paria.» Viettävälle käytävälle portilta kirkon ovelle oli kylvetty neilikoita ja fuksian oksia. Edempänä oli kirkko, jonka seiniä verhosi vihreät kiertelevät kasvit — se oli kuin sammalten peittämä kallio keskellä merta.

Isänsä käteen nojaten Kate astui eteisen läpi kirkkoon. Kirkko oli täynnä väkeä. Kun he astelivat parven alitse, kuului ylhäällä niinkuin lintujen viserrystä. Sinne olivat sunnuntaikoulutytöt kokoontuneet, ja he katselivat alas ja puhuivat innokkaasti keskenänsä. Silloin yskintä ja humina asettui; seurasi jonkinlainen väliaika, kuin jonkinlainen juhlallinen hartaus olisi vallannut kirkkoväen. Sen jälkeen kuului ihastuksen huudahduksia ja yskintä ja humina alkoi uudestansa. »Kuinka kalpea hän on!» — »Ei ole vielä oikein terve, tyttörukka.» Kaikki säälittelivät hänen väsyneitä ilmeitänsä.

»Seiso tässä», sanoi joku hiljaisella äänellä.

»Täytyykö minun», vastasi Kate kuuluvasti.

Äkkiä hän käsitti, että hän seisoi aivan yksin alttarin edessä. Hänen vastassansa seisoi pastori — vanha, punaposkinen pastori Quiggin — valkeassa messu paidassa ja häntä katsellen. Joku tuli ja seisahtui hänen rinnallensa. Se oli Pete. Kate ei katsonut häneen, mutta tunsi taas hänen lämpimän läsnäolonsa ja rauhoittui. Se oli kuin suoja noitten ihmisten katseita vastaan. Hetkisen kuluttua hän käänsi päätänsä. Philip seisoi askeleen päässä Peten takana. Hänen päänsä oli painuksissa.

Sitten alkoi toimitus. Papin ääni mutisi muutamia sanoja hiljaa, mutta Kate ei niitä kuunnellut. Hän huomasi tavailevansa vanhaa manilaista raamatunlausetta, joka oli kirjoitettu alttaritauluun: »Bannet Teshyn Ta Cheet ayns Ennyn y Chearn» — »Siunattu olkoon se kuin tulee Herran nimeen.»

Äkkiä hän tajusi, mitä pastori puhui ja alkoi vavista. »… on asetettu kuten Pyhä Paavali sanoo ihmisten onneksi, ja kaikkien tulee sitä kunnioittaa. Senpä vuoksi älköön kukaan astuko siihen ajattelemattomasti, kevytmielisesti tai — —»

Katesta tuntui, että Philip katseli häntä. Hänen katseensa lepäsi hänen niskassansa ja morsiushuntu alkoi vavista.

Taas hän kuuli pastorin puhuvan: »Sentähden, jos joku voi näyttää syyn, joka voi estää näitä laillisesti yhtymästä, hän puhukoon nyt tai olkoon ikuisesti vaiti.»

Kate kääntyi puoliksi ympäri. Hänen katseensa lankesi Philipiin. Philipin kasvot olivat verettömät, melkein synkät. Hänen otsansa oli kuoleman kalpea. Kate oli varma, että jotain oli tulossa. Nyt ihme tapahtuisi. Hänestä tuntui kuin koko seurakunta olisi ymmärtänyt, mikä side oli olemassa hänen ja Philipin välillä. Hän ei siitä välittänyt, sillä Philip selittäisi pian kaiken. Nyt juuri hän aikoi sen tehdä; hän kohotti päätänsä, hän aikoi puhua.

Ei, ihmettä ei tapahtunut. Philipin katse painui maahan huomatessaan hänen katseensa ja pää kumartui alas. Hän ei hievahtanutkaan, ainoastaan painoi raskaammin jalkansa punaiseen mattoon. Katea väsytti, oi, kuinka häntä väsytti ja miten kylmältä kaikki tuntuikaan! Pappi jatkoi lukemistansa. Kun Kate tajusi hänen sanojansa, hän kuuli:

» — kuten vastaisitte suurena tuomiopäivänä, jolloin sydämen salaisimmat ajatukset tulevat julki, vastatkaa tietääkö kumpikaan teistä laillista syytä, jonka vuoksi te olisitte estetyt astumaan kristilliseen avioliittoon. Jos sellainen este on olemassa, tunnustakaa se nyt.»

Pappi pysähtyi. Hän pysähtyi aina tässä paikassa. Pysähdys ei merkinnyt hänelle mitään. Mutta kuinka paljon se merkitsikään Katelle! Este? Olihan olemassa este. Tunnustaa? Kuinka hän voisi tunnustaa? Vaatimus kauhistutti häntä. Tuntui kuin se olisi asetettu juuri ylisin häntä varten. Hän oli kuullut sen ennenkin, mutta koskaan ei ollut tullut sitä ajatelleeksi. Nyt se tuntui raatelevan hänen sieluansa. Hän alkoi ankarasti vavista.

Sitä seurasi epäselvä mutina, jota hän ei tajunnut. Vannaankin pastori puhui Petelle:

» — rakastaa häntä, lohduttaa häntä, kunnioittaa ja suojella häntä… niin kauan kuin te molemmat elätte.»

Ja sitten kuului Peten ääni täyteläisenä ja voimakkaana hänen leveästä rinnastansa, mutta kaukaisena aivan kuin näkinkuoret olisi asetettu hänen korvillensa: »Tahdon.»

Tämän jälkeen pastorin sanat tuntuivat tarkoittavan häntä.

»Tahdotko sinä ottaa tämän nyt sinun aviomieheksesi, elää hänen kanssaan yhdessä Jumalan määräyksen mukaan pyhässä ja kristillisessä avioliitossa? Tahdotko sinä totella häntä ja palvella häntä, rakastaa ja kunnioittaa häntä, auttaa häntä terveenä ja sairaana, ja kieltäydytkö sinä kaikista muista, omistat itsesi vain hänelle, niin kauan kuin te molemmat elätte?»

Katen sielu oli kaukana. Hän tutki taaskin manilaista raamatunlausetta: »Bannet T'eshyn Ta Chcet», mutta kirjaimet tanssivat hänen silmissänsä ja jokaisesta näytti lähtevän kellertävä tulenliekki. Äkkiä hän huomasi, että pappi oli pysähtynyt. Vallitsi kiusallinen äänettömyys. Sitten kuului omituista liikettä ja joku tuntui sanovan hänelle hiljaisella rauhoittavalla äänellä jotakin.

»Mitä sanoitte?» kysyi Kate ääneen.

Pastori kumartui häneen päin ja kuiskasi hänelle: »Sanokaa 'tahdon'.»

»Ah!» mutisi Kate.

»'Tah-don' siinä kaikki, rakas ystävä. Sanokaa minun jäljessäni: 'tahdon'.»

Kate koetti liikuttaa huuliansa, mutta sanat eivät tulleet ja pappi oikeastaan vastasi hänen puolestansa.

Seuraava, mitä hän tajusi, oli että joku tarttui hänen käteensä. Hänestä tuntui nyt turvallisemmalta, kun hänen kylmät sormensa lepäsivät suuressa lämpimässä kädessä. Se oli Pete ja hän puhui jotakin. Kate ei kuullut, mitä hän sanoi, mutta hänen tunteensa kertoi sanojen sisällyksen.

»'Minä Peter Quilliam otan sinut Katherine Cregeen — —'»

Mutta se kaikki kuului epäselvänä kohinana, niinkuin aallot hukkuvat rannan hiekkaan, eikä hän mitään tajunnut.

Pappi puhui hänelle taaskin, hiljaa, lempeästi, hyväilevästi aivan kuin pelästyneelle lapselle: »Älkää pelätkö rakas ystäväni, koettakaa puhua minun jäljessäni, teillä ei ole mitään kiirettä.»

Sitten ääneen : »'Minä Katherine Cregeen'»

Hänen kurkkuansa kuristi; hän sammalsi, mutta vihdoin hän puhui soinnuttomalla äänellä aivan kuin unissansa.

»'Minä Katherine Cregeen — —'»

»'otan sinut Peter Quilliam — —'»

Soinnuton ääni katkesi — — »'otan sinut Peter Quilliam — —'»

Ja sitten meni kaikki yhtenä ryöppynä, muutamat sanat kuuluivat selvästi, toiset hidastellen ja useimpia ei kuulunut ensinkään.

»— — 'sinut minun aviomiehekseni, rakastaakseni sinua — —'»

»— — 'rakastaakseni sinua — —'.»

»— — 'tästä hetkestä alkaen… kunnes kuolema meidät erottaa — — '»

»— — 'kuolema meidät erottaa — —'»

»— — 'sentähden annan minä sinulle lupaukseni — —'»

»— — 'lupauksen — —'»

Viimeinen sana kuului kuin särkynyt kaiku ja kirkosta kuului liikettä ja helpoituksen huokaus pääsi kaikkien huulilta. Muutamat koulutytöistä parvella kurkottivat reunustan yli, toiset olivat nousseet penkille suu auki ja silmät suurina.

Pete oli ottanut hänen vasemman kätensä ja painoi sormusta hänen sormeensa. Hän tunsi hänen lämpimän hengityksensä ja tajusi hänen sanansa:

»Tällä sormuksella otan minä sinut aviovaimokseni rakastaakseni sinua myötä- ja vastoinkäymisessä ja jakaakseni sinun kanssasi kaiken, mitä osakseni saan. Amen.»

Taas hän antoi kylmän kätensä levätä Peten lämpimässä kädessä. Pete hyväili sen selkää toisella kädellänsä.

Tämä kaikki oli unta. Vasta sitten kun he astuivat suurta käytävää, hän vähitellen heräsi todellisuuteen. Ihmiset katselivat häneen molemmilta puolilta hymyillen ja kuoro koulutyttöjen takana lauloi virttä, jonka, lukkari John oli alkanut. Hänen käheä äänensä kuului yli muiden ja alkoi aina uuden säkeistön silloin, kun muut vielä lopettivat edellistä:

»Sinun vaimosi on niinkuin hedelmällinen viikunapuu sinun huoneessasi;
sinun lapsesi kukoistavat kuin öljypuun vesat sinun pöytäsi ympärillä.
Niinkuin alusta on ollut nyt on ja aina on oleva maailman loppuun asti,
A-men.»

Nyt he olivat kaikki sakastissa, seisoen yhdessä ryhmässä. Hänen äitinsä pyyhki silmiänsä. Pete nauroi ja Nancy Joe nykäisi häntä kylkeen ääneen kuiskaten: »Suudelkaa häntä, mies — sehän on oikeus ja kohtuus.»

Pastori kumartui pöydän yli. Hän puhui Petelle ja sanoi: »Sepä oli näkyvä nimikirjoitus. Sitten on nuoren rouvan vuoro.»

Avoin kirja oli hänen edessänsä ja kynä pantiin hänen käteensä. Kun hän laski kynän pöydälle, pani kirkkoherra silmälasinsa koteloon ja hermostunut ääni, joka kuului viiltävältä ja peloitti häntä, sanoi hänen takanansa: »Sallikaa minun ensimäisenä toivottaa teille onnea, rouva Quilliam.»

Se oli Philip. Kate kääntyi häneen ja heidän katseensa yhtyivät hetkiseksi. Mutta Kate huomasi vain hänen kotkannenänsä, sileäksi ajellun leukansa ja häipyvän hymyn, joka katosi kuin päivänsäde pilvien taakse. Philip sanoi jotakin muutakin — jotakin uudesta elämästä ja uudesta alusta — mutta Kate ei voinut tajuta niiden tarkoitusta, oli kuin hänen ajatuksensa olisi jähmettynyt. Seuraavana hetkenä he kaikki olivat pihalla.

XXII.

Philip oli kärsinyt äärettömiä tuskia — ensin kidutti häntä hirvittävä viha Katea kohtaan. Hän tiesi, että tämä viha oli järjetöntä, että se oli kauheaa, mutta se tavallansa tuki hänen ylpeyttänsä. Se suojeli häntä itsesyytöksiltä, jotka väkisinkin tunkeutuivat mieleen siksi, että hän suostui olemaan häissä mukana. Kun vaunut pysähtyivät kirkonportille ja hän auttoi Katea alas, hän oli lukevinansa hänen katseestansa: »Kuten näet, eivät asiat sittenkään ole niin pahasti», ja kun Kate toimituksen alussa kääntyi häneen, hän oli lukevinaan hänen katseestansa voiton riemua, ilkkumista ja halveksumista. Mutta kun hän toimituksen kestäessä huomasi hänen hajamielisyytensä, hänen tuskansa ja hänen ihmeteltävän viattomuutensa, hänelle alkoi selvitä se kauhistava tosiasia, että Kate jo nyt huomasi erehdyksensä. Pakottiko loukattu ylpeys hänet tähän? Ajatteliko hän rangaista häntä, maksoi mitä maksoi? Heräisikö hän ehkä huomenna ja huomaisi, että ylpeys ja kostonhimo ovat hävinneet ja edessä oli hirvittävä tulevaisuus — pahin ja kauhein, mikä naista ikinä voi kohdata, että hän on naimisissa toisen miehen kanssa ja rakastaa toista?

Hyi, kuinka inhoittavaa! Seuraisiko hänen oma turhamaisuutensa häntä elämän loppuun asti? Häpeä, Philip, häpeä! Hän pakotti itsensä suorittamaan sulhaspojan tehtävät. Sakastissa hän lähestyi morsianta ja mutisi tälle tavanmukaiset toivotukset. Hänen sydämessään raivosi kuluttava tuli ja hänen oli äärettömän vaikea sanoa mitään, kun hän katsoi Katen surullisiin silmiin. Kuinka paljon hän taistelikaan sinä hetkenä. Hän ei voinut kartoittaa sydämestään kiihkeää hellyyden tunnetta. Se kauhistutti häntä. Sinä hetkenä hän päätti, ettei hän ikinä tahtoisi nähdä enää Katea. Hän tahtoi kohdella häntä kunniallisesti. Hän tahtoi olla uskollinen itsellensä. Mutta kun hän kulki hänen jäljessänsä kukitettua käytävää kirkon ovelta portille, raateli taaskin rakkaus, jonka hän oli luullut iäksi haudanneensa, ja hänestä tuntui, kuin hän olisi ollut mies, jota laahataan loassa.

XXIII.

Neljä satuloitua hevosta kuopi valmiina maata ja ratsastajat odottivat kirkon portin edessä. Sinä hetkenä kuin morsian ja sulhanen ilmestyivät kirkosta, hevoset lähtivät hirvittävää laukkaa Caesarin taloa kohden Kate ja Pete, Caesar, Mummi ja Nancy, joiden lisäksi oli tullut Philip ja pastori Quiggin, palasivat katetuissa vaunuissa kotiin.

Muutamaan tien mutkaan oli kokoontunut suuri joukko tyttöjä, jotka juoksivat esille vielä leikkaamattomalta viljapellolta. He vetivät olkinuoran poikki tien ja vaativat tullia, ennenkuin päästäisivät vaunut menemään. Pete, joka istui oven pielessä, pisti päänsä ulos ja kysyi juhlallisesti tyytyisivätkö nämä naisryövärit rahaan vai tahtoisivatko he tullin luonnossa — puoli kruunua kullekin tai suudelma jokaiselle. Nauraen vastasivat tytöt, ettei heillä ollut suinkaan mitään vastaan saada molemmat. Tämän kuullessansa Pete kuiskasi kätensä takaa, että rouva oli näkemässä ja sitten hän otti paperipussin, joka oli kova ja pullea kuin tykinkuula, kohotti sen ilmaan, jossa halkaisi sen niin että rahat lensivät tyttöjoukkoon.

»Keijukaisen» portilla odotti neljä ratsastajaa heitä höyryävien hevosten selässä. Ensin saapunut oli saanut palkinnoksensa pullon rommia. Hänellä oli vielä toinenkin vuosisatainen etuoikeus. Kun vaunut saapuivat oven eteen, hän astui morsiamen luokse ja mursi morsiuskakun hänen päänsä päälle. Kilpaa koettivat hänen ympärilleen kokoontuneet tytöt saada siitä palan, jotta voisivat seuraavaksi yöksi panna sen päänsä alle ja saisivat nähdä unta siitä päivästä, jolloin he olisivat yhtä ylpeitä ja onnellisia morsiamia.

Hää-aamiainen — hääpäivällinen — tarjottiin myllyn yläkerrassa, jota käytettiin kappelina. Caesar istui pöydän päässä, Mummi toisella ja Kate toisella puolellansa. Pete istui lähinnä Katea ja Philip istui Mummin vieressä. Kirkkoherra oli asetettu toiseen päähän Nancy Joen rinnalle ja osoitti tälle huomattavalle neidille erinomaista kohteliaisuutta. Jonaique Jelly istui keskipöydässä kasvoillansa halveksiva hymy, sillä lukkari John oli häntä vastapäätä viulu polvillansa.

Naapurin eukot toivat nyt valmistamansa häränpaistit, lampaat, kananpojat ja ankat, jotka Caesar ja pastori leikkelivät. Musta Tom, joka aselevon vuoksi myöskin oli kutsuttu, tarjoili juomia kahdeksantoista kannun lekkeristä ja välillä hän kiskoi itsekin, aivan kuin olisi ollut janoon tukehtumaisillaan.

Caesarin lausuttua rukouksen he istuutuivat pöytään. Sitä melua, sitä iloisuutta, sitä puheen sorinaa, sitä naurua! Kaikki oli hauskaa ja sukkeluudet sinkoilivat ristiin rastiin. »Kuinka te voitte, John?» — »En ole näin hyvin voinut moneen kuukauteen, herra, mutta niinhän sanotaankin, että kaksi nälkäistä ateriaa synnyttää kolmannen —» »Kuinkas te voitte, Tom?» — »Ei ole ollut aikaa haukata ainoatakaan suupalaa, Caesar, niin paljon on minulla työtä juomanlaskemisessa.» — »No, sen saa kyllä pian yksi ja toinen tuntea tukassansa.» — »Olettekos te saanut mitään, Jonaique?» — »Runsaasti, herra, runsaasti. Täällähän me istumme lihapatain ääressä. Se, joka saa täältä tähteet korjata, saa viettää sunnuntaita viikon jokaisena päivänä.» — »Ottakaa tästä häränpaistia, herra Tuomas Quilliam, vai pidättekö enemmän lampaan käpälästä?» — »Minulla ei ole tapana valita, herra Cregeen. Maku ei paljoa merkitse. Pääasia on, että saa tyhjän vatsansa täyteen.»

Mummi ylisti vihkimämenoja — ne olivat kauniit, ne olivat ihastuttavat — hän ei luullut, että vanha pastori olisi sellaiseen kyennyt. Mutta Caesar arvosteli sekä kirkkoa että kirkon palvelijoita. Hän ei ollut tyytyväinen ristiin saarnatuolin yläpuolella, eikä myöskään papin messupaitaan. »Turhuutta, herra, paavillista eksytystä», hän kuiskasi Mummin ohi Philipille.

Ja sitten katosivat lampaan käpälät, häränpaistit ja linnut, ja sisään tuli omenavanukas, pyöreä kuin täytetty lohi, ja se oli niin pitkä kuin kaksikymmentä naulaa painava turska. Kuului ihastuksen huudahdus. »Ei suinkaan tuo ole dynamiitti-vanukasta — vihreä kuin ruoho, hapan kuin etikka.»

Katea kehoitettiin käymään käsiksi tähän suurenmoiseen otukseen. Hänen kasvoillensa oli ilmestynyt heikko puna hänen päästyään kotiin. Hän puhui vähän ja nauroikin joskus, aivan kuin paino hänen sydämeltään olisi keventynyt joka hetki; Hän kohottautui hiukan, otti vatia lähinnä olevalla kädellänsä veitsen, jonka hänen isänsä hänelle tarjosi ja pisti sen vanukkaaseen. Hänen sitä tehdessään kaikkien silmät tarkastelivat häntä. Vihkimäsormus hänen sormessaan kiilsi ja jokainen saattoi sen nähdä.

»Katsokaapas tuota», huudahti Musta Tom. »Siinä on miehelle vaimo, joka kelpaa. Häpeääköhän hän näyttää sormustaan, luuletteko? Eipä suinkaan, katsokaahan.»

Silloin alkoivat nuoremmat naiset nauraa ja tirskua ja joku huudahti:
»Kas, tyttöparkaa, kirkossa hän on tullut vasenkätiseksi.»

»Samoin käy vielä teidänkin, kaunottareni», huudahti Pete. »Varokaa, teille itsellenne voi tapahtua sama onnettomuus jonakin päivänä.»

Vadit ja lautaset vietiin pois, ja pastori nousi kiittämään ruoasta.

»Tuota ruokalukua en ole kuullut kuin kerran ennen, pastori Quiggin», sanoi Pete, »ja se oli», — hän sytytti piippunsa — »se oli jonkinlainen hautajaisrukous.»

»Hautajaisrukous!»

Vähintäänkin tusina ääniä kertasi sanan ja samana hetteenä syntyi pöydässä äänettömyys.

»Niin se kuitenkin oli», sanoi Pete. »Se tapahtui Johannesburgissa. Kaksi toverusta oli asettunut asumaan sinne, ja toinen niistä meni naimisiin muutaman tytön kanssa. Sievä tytön tyllykkä, tuollainen bueri tyttö, joista varmaankin olette kuulleet puhuttavan, mutta hieman kevytkenkäinen hempukka. Mies matkusti liikkeen asioissa sisämaahan ja kun hän palasi syntyi siinä talossa hieman hämminkiä. Hänen toverinsa oli hänen poissaollessaan lemmiskellyt nuorta rouvaa.»

»Sitä vailla, niinkö!» — »Kuinkas kävi?»

»Kävi? Mitäkö aviomies tuumi? Hän otti revolverin ja vaati toverinsa tilille. Tämä oli viheliäinen raukka — ei ryhtynyt ollenkaan taisteluun. 'Armoa!' hän huusi. 'En voi', vastasi aviomies. 'Anna hänelle anteeksi tämä ainoa kerta', pyysi vaimo. 'Yhdellä ainoalla kerralla nainen joutuu turmioon', sanoi mies. 'Armoa, armoa'. 'Lue rukouksesi.' 'Armoa, armoa, armoa', 'Liian myöhääni' ja aviomies ampui hänet kuoliaaksi. Vaimo pyörtyi, mutta mies sanoi: 'Hän ei lukenut rukoustansa — minun täytyy tehdä se hänen puolestansa.' Silloin hän lankesi polvillensa ruumiin ääreen, mutta oli unohtanut kaikki rukoukset — muisti vain tämän ainoan pöytäsiunauksen ja luki sen.»

Kaikki huokasivat raskaasti Peten lopetettua juttunsa, ja Caesar kumartui Philipiin, jonka kasvot olivat kuolemankalpeat, ja sanoi: »Kauheata, herra, kerrassaan kauheata! Mutta kaikesta huolimatta aivan oikein, vai kuinka? Mitenkäs sananlaskussa sanotaan: 'Parempi vihollinen kuin uskoton ystävä.'»

Philip vastasi hajamielisesti; hänen katseensa viipyi pöydän toisella puolella. Äkkiä oli syntynyt liikettä Katen ympärillä.

»Vettä tänne», huudahti Pete. »Mikä hirvittävä pöllö olenkaan, kun peloittelen ihmiset pahanpäiväisiksi hautajaisjutuillani.»

»Ei, ei», sanoi Kate, »ei minua pyörrytä. Miksi te sellaisia luulette?»

»Ei, ei tietenkään, ei», touhusi Nancy, joka siinä silmänräpäyksessä oli paikalla. »Onko hän teistä muka kalpea? No, mitä siitä, mies? Sehän on aivan luonnollista hääpäivänä. Juo kuitenkin yksi ryyppy, niin teet minulle mieliksi.»

Kate joi veden ja lasi kalisi hampaita vasten ja sitten hän alkoi nauraa. Pastorin pyöreät punaiset kasvot kohosivat pöydän toisessa päässä. »Ystävät», hän sanoi, »kääntäkäämme ajatuksemme tästä surullisesta tarinasta iloisempiin asioihin. Täyttäkää lasinne reunoja myöten ja juokaa minun kanssani malja tämän onnellisen parin terveydeksi. Me kaikki tunnemme heidät molemmat. Me tunnemme morsiamen kuuliaiseksi lapseksi ja suloiseksi tytöksi, jonka puhtaus ja luonne ovat niin täydelliset, ettei kenenkään mieleen voi johtua epäjaloja ajatuksia hänen läsnä-ollessansa. Sulhasessa me tunnemme todellisen manilaisen miehen, rehdin, rehellisen ja totisen, miehen, joka sanoo mitä ajattelee ja vastaa sanoistansa. Jumala on ollut heille hyvä ja armollinen. Tällaisilla rehellisillä ja saastuttamattomilla sieluilla on suuri syy kiittää ja ylistää Herraa. Heitä ei uhkaa ihmisen pahin vihollinen, vihollinen, joka on heissä itsessänsä, heidän sydäntänsä eivät pahat himot ole saastuttaneet. Me voimme siis koko sydämestämme toivottaa heille onnea ja menestystä; mikä kohtalo heitä elämässä odottaneekin, he tulevat aina olemaan onnellisia ja tyytyväisiä.»

»Oi, kuinka kaunista ja opettavaa!» huudahti Mummi silmiänsä pyyhkien.

»Turhuutta, paavillista harhamielisyyttä», mutisi Caesar. »Mihin hän perisynnin jätti?»

Puhkesi suosionosoitusten myrsky. Kate nauroi yhä. Philipin pää oli painunut alas.

»Ja nyt, ystävät», jatkoi pastori. »Kapteeni Quilliamilla on ollut verraton menestys ulkomailla, mutta parhaimman ja onnistuneimman työnsä hän suoritti heti kotiin palattuaan.». — Kuului huudahdus: »Tehkää itse samoin, pastori.» — »Se on totta, minä en ole sitä tehnyt. Kaikki on katoavaista, rakkaus ei ole tullut minun osakseni. Herra on asettanut minut liittämään rakastavaiset avioliittoon, ja rakkauden olen minä jättänyt itsestäni välittämättä seurakuntalaisilleni. Mutta täällä on saapuvilla eräs nuori mies, jolle on koko maailma avoinna ja hän on saavuttanut kaikki, mitä elämä voi tarjota, paitsi yhtä — vaimoa.» — Katen nauru muuttui kovaääniseksi. — »Tänä aamuna on hän ollut ystävänsä todistajana, kun tämä otti omaksensa puhtaan ja suloisen immen. Sallikaa minun muistuttaa hänelle tekstin sanat: 'Mene ja tee sinä samoin.'»

Malja juotiin seisaaltaan huutaen ja toivottaen onnea ja menestystä »Kapteeni Petelle» ja samalla lyötiin pöytään ja tömistettiin jalkoja, ja toinen suosion myrsky syntyi, kun Pete nousi vastataksensa maljapuheeseen. Hetkisen hän katseli ympärilleen hymyillen ja nyökkäillen joka puolelle ja sitten hän sanoi: »Minä en suinkaan ole mikään puhuja. Parhaimman ja lyhimmän puheeni minä pidin tänä aamuna kirkossa saneessani: »Tahdon.» Pastori on kehoittanut minun »Dooiney mollani» tekemään samoin. Hän ei sitä voi. Pyydän anteeksi, arvoisat naiset, koko saarella oli vain yksi hänelle sopiva tyttö, ja minä olen sen omakseni saanut.» — Katen nauru muuttui kirkuvaksi. — »Minun vaimoni — —.»

Tämän sanan jälkeen, joka lausuttiin kuin mies olisi ikänsä ollut naimisissa, lyötiin kaksikymmentä savipiipun koppaa kappaleiksi pöytään ja Peten puheen keskeytti riemukas naurun remakka.

»No, ihme ja kumma, eikö mies voi mainita omaa vaimoansa seurassa? No, niin, kapteenin rouva Peter Quilliam — —»

Tämä antoi aihetta uusiin suosionosoituksiin ja taas täytettiin lasit.

»No eikö sekään kelpaa? Minusta ainakin asia on niin. 'Mitkä Jumala on yhteen liittänyt, älköön ihminen niitä erottako' — eikö se ole niin, pastori Quiggin? Mitä te sanotte siellä — ettäkö tuomari voi heidät erottaa? No, tässä on meillä tuomari — mutta minä kuitenkin aion vapauttaa hänet siitä työstä.»

Katen nauru yltyi melkein hillittömäksi. Pete nyökkäsi sivullensa ja jatkoi tuodaksensa esille kaikki suurenmoiset puhujalahjansa. »Mutta jos nyt minun »Dooiney mollani» ei voi mennä naimisiin minun vaimoni kanssa, yhden asian hän kuitenkin voi tehdä — hän voi tehdä hänen kotinsa omaksensa Ramseyssä, kun hän asettuu asumaan Douglasiin ja sieltä joka kahden viikon päästä tulee tuomiokunnan asioissa tänne.»

Kate nauroi hillittömämmin kuin koskaan ennen, mutta Philip näytti hätääntyneeltä, nousi puoliksi istualtaan ja sanoi pöydän yli: »Minullahan on oma täti Balluressa. Pete.»

»Hän muuttaa pian sinun luoksesi täältä», sanoi Pete.

»Sitäpaitsi onhan matkustajille hotelleita», sanoi Philip.

»Niitä on niin paljon ja ne ovat niin keskinkertaisia, että minä juuri senvuoksi sinua pyydän», selitti Pete.

»Minä annan arvoa sinun veljellisille tunteillesi», alkoi Philip.

»Onko tämä lupaus?» kysyi Pete.

»Ellen minä voi sinun hyvyyttäsi väistää — —»

»Ei, sinä et voi väistää sitä. Tämä on siis päätetty.»

»Minä kuolisin jos — —»

»Toivon, ettei minun ystävyyteni tappaisi sinua.»

Kun Philip suostui Peten vaatimukseen, kuului voimakas ja hyväksyvä melu, mutta sen läpi kaikui Katen nauru kuin hätähuuto. Pete hyväili hänen käsiselkäänsä ja jatkoi: »Ja nyt te, nuoret herrat siellä, sallikaa vanhan ja kokeneen aviomiehen antaa hyvä neuvo — hän lupasi tänä aamuna pois kaiken mitä hän omistaa, senvuoksi ei hän voi muuta teille antaakaan. Vanhoista pojista minä en suuria toivo. Ne ovat aivan kuin rivaton sanko, niitä ei voi ottaa mistään kiinni.» — Syntyi supinaa ja pöydän ympärillä olijat nyhkivät kyynärpäillään toisiansa. »Mitä te sanotte siellä? 'Kirkkoherra', sanotte te? No kirkkoherra on suuri mies, mutta hänpä onkin pappi, näettehän. Herra Christian, sanotte te? Hänellä on niin paljon työtä, ettei hän jouda ajattelemaankaan naisväkeä. Me elämme yhdeksännentoista vuosisadalla, pojat, ja monelle meistä elämä tuntuu ankaralta. Mutta jos nuotanveto antaa vesiperän ja maanviljelys menee päin honkia, älkää silloin allapäin antautuko huvimatkailijain juoksupojiksi. Jos teillä on jommoinenkin sisäinen koneisto tai selvällä kielellä sanottuna, jos te olette reiluja ja voimakkaita, oikeita manilaisia poikia, tehkää kuten minä tein — lähtekää ulkomaille. Ottakaa siellä tilaisuudesta vaari. Mitä Shakespeare sanookaan?» Pete pysähtyi. »Mitä hän nyt sanookaan.» Pete kynsi korvallistaan. »Jotakin se oli nyt vuoksesta.» Pete ojensi leveästi kätensä. »'Olkaa varuillanne vuoksen noustessa', hän sanoo, 'se voi tuoda tullessansa teidän onnenne'.»

Sitten Peten sydän heltyi. Katsahtaen Kateen hän jatkoi: »Ja kun sitten tulette takaisin tälle vanhalle saarelle — tämänkaltaista paikkaa ei ole maailmassa — te voitte saada omaksenne sydämenne lemmityn, Jumala häntä siunatkoon. Työ on mustaa, mutta hopea on valkeata ja rakkaus on suloista, vaikka ei olisi kuin perunaa ja silliä kolmasti päivässä, samaa päivälliseksi ja samaa illalliseksi viikon jokaisena päivänä. Kun olette kaukana, te uneksitte hänestä. 'Onko hän uskollinen?' 'Voiko häneen luottaa?' Tietysti hän on uskollinen ja odottaa teitä ja sinä hetkenä, kun joudutte kotiin, hän on valmis ottamaan teidät omaksensa.» Kate nauroi yhä, aivan kuin ei olisi voinut lakata. »Pitäkää vain varanne, että valitsette oikean tytön, pojat. Niitä on kyllä paljonkin olemassa. Jos nuoret miehet meidän päivinämme ovat hienommin puettuja ja paremmin kasvatettuja, kuin heidän isänsä, ovat myöskin nuoret naiset kauniimpia ja hyveellisempiä kuin heidän äitinsä. Hankkikaa siis jokainen itsellenne oma lemmitty ja pitäkää huoli, että karkoitatte kodistanne perkeleet ja koronkiskurit.»

Nousi suosionosoitusten myrsky näiden Peten sanojen johdosta ja kun se asettui, kuului Mustan Tomin juopunut, käheä ääni: »Ajakaa varis ulos häähuoneesta.»

Kaikki nousivat katsomaan. Suuri varis, musta kuin yö, oli tullut avoimesta ovesta myllyyn ja asteli tyyneesti ja huolettomasti aivan kuin tämä olisi ollut sen oma koti ja se olisi täällä tottunut nokkimaan karisseita jyviä.

»Tuo merkitsee avioeroa», sanoi Musta Tom.

»Ajakaa se tiehensä», huusi joku.

»Se on nuoren rouvan tehtävä», vastasi toinen.

»Missä on Kate?» huudahti Nancy.

Mutta Kate vaan katseli ja nauroi edelleen.

Vihdoin varis pyörähti ympäri ja lensi tiehensä noin huomaavain katselijain lähettyviltä. Silloin sanoi Pete: »Kuka uskoo tuommoisia vanhain eukkojen juttuja?»

Ja Caesar vastasi: »Ei, tietysti ei kukaan, yhtä vähän kuin minä uskon keijukaisiin. Minä olen nukkunut Keijukalliolla yötä — siihen aikaan kun en ollut pelastettu, tarkoitan — enkä minä milloinkaan ole yhtään ainoaa keijukaista nähnyt.»

»Sepä olisikin ollut hullu keijukainen, joka olisi teille näyttäytynyt,
Caesar», sanoi Musta Tom.

Kello yhdeksän ajettiin kiessit portaan eteen ja nuoren parin oli määrä ajaa niillä uuteen kotiinsa. Laulettiin »Lemmenliitto» ja »Kuningas lempii morsiantaan», »Peukalolintujen metsästys» ja »Tuuli se toukoja huojuttaa», ja tämän jälkeen kannettiin pöydät ulos ja tanssittiin John lukkarin viulun ja Jonaique Jellyn klarinetin soidessa. Loistavin silmin ja punoittavin poskin Kate otti osaa kaikkeen kiihkeästi, villisti, melkeinpä raivoisasti, kunnes hänen sukulaisensa alkoivat tulla levottomiksi ja Caesar kuiskasi Petelle, että hän ottaisi vaimonsa ja veisi hänet kiireesti pois.

Kate meni noutamaan huoneestansa takkiansa ja hattuansa ja hänen poissaollessansa Mummi ja Nancy Joe, jotka olivat erinomaisen huomattavia henkilöitä, Nancy omituisessa päähineessään, joka oli vinossa, seisoivat naisjoukon keskessä ja vastasivat näitten osaaottaviin ja tungetteleviin kysymyksiin.

»Minä en todellakaan voi ymmärtää, kuinka hän on voinut olla jalkeilla näin kauan», sanoi Mummi.

»Enkä minä voi ymmärtää, kuinka minä voin olla jalkeilla täällä senjälkeen, kun hän täältä lähtee», sanoi Nancy Joe vieden esiliinan silmillensä.

Kate tuli alas puettuna. Koko joukko seurasi häntä ulos kokoontuen kiessien ympärille ja lyhdyn valo lankesi heidän kasvoillensa; Pete otti vaimonsa syliinsä ja voimakkailla käsillänsä nosti hänet kärryihin.

»Tänä iltana ette varmaankaan tahtoisi uskaltaa elämäänne turhan vuoksi, vai mitä, kapteeni?» huudahti joku nauraen.

»Se on tiettykin», sanoi Pete hypähtäen Katen rinnalle, tarttui ohjaksiin, heilautti piiskaa ja niin he ajoivat tiehensä.

XXIV.

Philip oli seisonut kapakan ovella, koettaen hillitä tunteitansa ja käyttäen kaikki voimansa näyttääksensä iloiselta ja huolettomalta. Mutta ohi kulkiessaan Kate oli katsahtanut häneen ja kun hän oli lukenut tuosta katseesta rukouksen, hän tunsi ymmärtävänsä kaiken — että tyttö oli tehnyt erehdyksen ja että hän itse sen nyt jo tiesi, että hänen naurunsa oli ollut kyyneleitä katkerampi, että jokin voima oli pakottanut häntä ja että hän oli haaksirikkoutunut, onneton nainen. Seuraavana hetkenä Kate oli mennyt, jättäen jälkeensä pitsien ja hajuveden tuoksun. Silloin hänen sielustansa hulmahti esille hellyys, sääli ja kuohuttava mustasukkaisuus ja hänen oli melkein mahdoton hillitä itseänsä. Hetkeksi hän siinä onnistui ja seuraavana hetkenä vaunut vyöryivat ohi, naiset katosivat huoneisiin ja hänen edessään oli Caesarin leveä selkä. Ukko katseli vaunujen jälkeen pimeään ja hengitti raskaasti ja huohottaen.

»Sentähden tulee miehen luopua isästänsä ja äidistänsä ja vaimoonsa sidottu oleman», sanoi Caesar. »Teillähän on vielä kylliksi aikaa, herra, tulkaa sisään, tulkaa sisään.»

Mutta sinä hetkenä Philip tunsi vihaavansa luota miestä, hänen taloansa, kaikkia noita ihmisiä ja heidän puheitansa, jotka kaikki tuntuivat hänestä äärettömän vastenmielisiltä, ja niin hän kenenkään huomaamatta hiipi tiehensä.

Kaikki oli nyt liian myöhäistä. Omien ajatustensa tuottamalta tuskalta hän ei voinut paeta — mieleen muistui menetetty rakkaus, menetetty onni, menneisyys ja särkyneet tulevaisuuden unelmat. Ääni, — se oli hänen oma äänensä — tuntui lakkaamatta huutavan hänelle: sinä et ollut hänen arvoisensa. Sinä et ymmärtänyt hänen arvoansa. Hän on nyt poissa ja mitä sinä olet saanut korvaukseksi?

Tuomarin viran! Mutta nyt se ei merkinnyt hänelle mitään. Arvonimen, tyhjän arvonimen! Rakkaus oli ainoa, jolla oli elämässä arvoa, mutta hän oli sen menettänyt. Ilman sitä mikään ei ollut mitään ja hän oli sen heittänyt pois. Hän oli ollut peto, hän oli ollut hullu. Ajatus hänen hulluudestaan oli kerrassaan sietämätön. Hänen itsekkäisyytensä muisto tuntui painavan hänet maan alle. Kuinka hän olikaan laskenut ja suunnitellut ja harkinnut! Voimakkaan häpeäntunteen masentamana hän asteli pimeätä tietä, koettaen olla ajattelematta niitä vaunuja, jotka olivat siitä äsken ajaneet ja vieneet hänet pois.

Hän jättäisi tämän saaren. Huomenna hän matkustaisi Englantiin. Sillä ei väliä, vaikka hän menettäisikin toivomansa viran. Huomenna, huomenna! Mutta entäs tänä yönä? Kuinka hän saattaisi elää hetket huomenaamuun näitten mustien ajatusten raadellessa ja ulkonaisen pimeyden vallitessa? Kuinka hän voisi nukkua? Kuinka maata valveilla? Löytyisikö mitään ainetta, joka saisi hänet unohtamaan? Kate! Kate! Tänä yönä! Oi, Jumala, Jumala!

XXV.

Tuskin oli hevonen ottanut kuutta askelta pimeässä, kun Kate oli vapautunut luonnottomasta kiihkostansa. Hän ei ollut voinut koko päivänä hillitä itseänsä, mutta nyt hän oli taas oman olentonsa herra. Hän tuli äänettömäksi ja hiljaiseksi, vieläpä juhlalliseksikin. Mutta Pete jutteli ja lörpötteli iloisesti tämän päivän tapahtumista. Muutaman talon ovelle, jonka ohi he kulkivat, olivat ihmiset kokoontuneet puolipimeään huutamaan heille onnentoivotuksiansa ja Pete vastasi heille iloisesti ja äänekkäästi. Heidän kuljettuaan sillan yli oli myöskin »Inkiväärin» kapakan edustalle kokoontunut väkeä.

»Tuolla on ihmisiä, jotka odottavat meitä», sanoi Pete huitaisten tammaa piiskallansa.

»Ajakaamme ohi», sanoi Kate hermostuneesti kuiskaten.

»Ei, kuule, se olisi epäystävällistä, ymmärräthän», sanoi Pete. »Ikävä olisi pettää heitä ja antaa heidän turhaan odottaa. Me pysähdymme vain muutamaksi minuutiksi ja sitten ajamme vähän reippaammin ja otamme ajan takaisin. Ptruu, Tyttö, ptruu tamma, ptruu, no!»

Kun kiessit seisoivat kapakan ovella, kuului sisältä huuto: »Onnea teille kapteeni, onnea teille rouva. Terveys, onni ja menestys seuratkoon teitä molempia ja Herra antakoon teille lapsia ja onnea ja pitkää ikää, kasvattaaksenne heitä kurituksessa ja Herran nuhteessa. Toivomme, että saatte nähdä lastenne lastenlapset, jotka siunaavat ja ylistävät teitä.»

»Täyttäkää lasit, rouva Kelly», huudahti Pete.

»Aja pois, niin olet kiltti», sanoi Kate kärsimättömästi kuiskaten ja veti Peteä takin hihasta.

Tähdet alkoivat tuikkia ja kuu pilkistä esille. Viimeinen heinä rantaniityillä oli luokona ja tuoksui. Kate värisi ja Pete asetti viltin hänen hartioillensa. Ja sitten hän alkoi lauleskella. Hän lauloi paloja kaikista lauluista, joita tänä iltana oli laulettu, mutta aina hän palasi samaan vanhaan manilaiseen lauluun, joka alkaa:

»Pieni punalintu mättähällä liehuu,
Missä olit sa viime yötä?»

niin hän lauloi kuten iso poika, kiessien jyristessä pimeällä tiellä ja Kate istui hänen rinnallansa ja vapisi.

Pian he tulivat kaupunkiin, ajoivat pitkin Parlamentin katua, kulkivat raatihuoneen ohi, joka oli melkein kokonansa puitten peitossa, kääntyivät torin kulmassa ja ajoivat suoraan Jalavaharjuun.

»Vihdoinkin olemme kotona», huudahti Pete hypähtäen alas rattailta.

Koira alkoi haukkua sisällä talossa. »Kuuletkos tuota?» sanoi Pete. »Se on isäntänä talossa minun poissa ollessani.»

Eteisen ovi avattiin ja hauskannäköinen nainen leskenmyssy päässä tuli ulos sytytetty kynttilä kädessä.

»Tässä on sinun taloudenhoitajasi, rouva Gorry», sanoi Pete.

Kate ei vastannut mitään. Hän istui ja tuijotteli hevoseen, joka höyrysi kiessien lyhtyjen valossa. Pete nosti hänet alas, niinkuin oli nostanut rattaillekin. Sitten rouva Gorry otti häntä kädestä ja sanoi: »Huomatkaa portaat, rouva — tätä tietä, rouva», johtaen häntä portista ja käytävää pihan yli ja ylös eteiseen. Eteisestä avautui ovi neliömäiseen saliin, joka oli kalustettu seurusteluhuoneeksi. Tuli paloi takassa. Lamppu oli sytytetty, pöytä katettu illallista varten ja koko huone oli lämmin ja kodikas.

»Kas niin, mitäs sinä tästä sanot», kysyi Pete, joka tuli jäljessä sisään piiska kädessä.

Kate katseli ympärillensä; hän ei puhunut mitään, kyyneleet kohosivat hänen silmiinsä.

»Eikö — tämä kelpaisi vaikka tuomarin rouvalle?» sanoi Pete ja osoitteli kaikkea piiskan varrella aivan kuin hän olisi ollut virallinen ohjaaja.

Kate ei jaksanut kestää enempää. Hän lyyhähti tuolille ja purskahti haikeaan itkuun. Peten säteileville kasvoille ilmestyi heti toinen ilme.

»Rakas ystäväni, mikä sinun on?» hän sanoi. »Tyttö parkani, mikä sinua huolettaa? Sano se minulle, lemmikkini — sano, kerro minulle kaikki.»

»Ei se ole mitään, Pete, ei kerrassaan mitään. Älä kysele», sanoi Kate. Mutta yhä hän nyyhkytti aivan kuin hänen sydämensä olisi ollut pakahtumaisillaan.

Pete seisoi hetkisen hänen vieressänsä, silitellen hänen kättänsä. Sitten hän sanoi hillityllä vapisevalla äänellä: »Minä tiedän, että tytön on hirveän raskasta jättää isänsä ja äitinsä ja kaikki, jotka ovat olleet hänelle rakkaat ja kalliit lapsuudesta asti ja tulla miehensä taloon ja sanoa: 'Menneisyys on ollut hyvin ihana minulle, mutta minä jätän kuitenkin kaikki ja sinun rinnallasi luotan tulevaisuuteen.' Se on raskasta, rakkaani, minä tiedän, että se on raskasta.»

»Oi, jätä minut, jätä minut yksin!» huudahti Kate yhä itkien.

Pete pyyhkäisi takkinsa hihalla silmiänsä ja sanoi: »Auttakaa häntä huoneeseensa, rouva Gorry, sill'aikaa kun minä vien tamman talliin.»

Sitten hän vihelsi koiraansa, joka oli katsellut häntä takan edessä olevalta matolta ja meni ulos. Piiskan varsi viisti lattiata hänen jäljessänsä.

Rouva Gorry näytti hyvin huolestuneelta johtaessaan Katen yläkertaan hänen huoneeseensa. Eikö hän syö illalistansa? Hajusuola on hyvin hyvää päänsärkyä vastaan — saisiko hän hakea alakerrasta pullonsa? Monien hyödyttömien kysymysten ja hermostuneitten kieltojen jälkeen tuo kunnon eukko lausui Katelle hyvää yötä ja jätti hänet.

Jäätyään yksin Kate purskahti vieläkin hillittömämpään itkuun. Myrskypilvet, jotka olivat kokoontuneet, olivat viimeinkin puhjenneet sateeksi. Tuntui kuin hän nyt vasta olisi ymmärtänyt päivän suuren onnettomuuden merkityksen. Vuosikausien toiveet ja unelmat olivat vain odottaneet tätä hetkeä murskautuakseen kappaleiksi. Kaikki oli nyt ohi. Taistelu kohtaloa vastaan oli loppunut ja kiihoittunut ja teeskennelty mieliala, jolla hän oli koettanut karkoittaa sen viheliäisyyden tunteen, joka oli tahtonut hänet valloittaa, palasi nyt sitä tuskaisempana.

Hän ajatteli Philipiä ja hänen tuskansa sai lievitystä. Hänen naisellisuutensa ei ollut niin kokonansa tahrattu ettei hänelle naisellinen ylpeytensä olisi ollenkaan lohtua tuottanut. Hän näki nyt suhteensa Philipiin ja ymmärsi että oli nyt kostanut hänelle. Philip rakasti häntä, eikä koskaan lakkaisi häntä rakastamasta. Kuinka hän koettaisikin karkoittaa häntä ajatuksistansa, hän palaisi uudestansa. Se oli sitä varmempaa, kuta saavuttamattomammaksi hän oli tullut sentähden, että hän oli toisen vaimo. Jos hän päivisin saattoi karkoittaa hänet luotansa suorittaaksensa monia maailmallisia tehtäviä, joiden vuoksi hän oli uhrannut hänet, palaisi hän yön tullen hänen luoksensa, eikä häntä voisi karkoittaa. Philip ei voisi koskaan nukkua näkemättä häntä. Jokaisessa unessa hän ojentaisi kätensä häntä kohden, mutta hän ei olisi saavutettavissa, ja silloin hän heräisi tuskasta nyyhkyttäen. Nämä ajatukset tuottivat todellista iloa, vaikka ne raatelivat niin kauheasti hänen sydäntänsä.

Hän sai voimaa tästä kauheasta lohdutuksesta ja rouva Gorry, joka asui alakerran huoneessa sillä kohtaa, kuunnellen henkeään pidätellen, huomasi, että itku oli asettunut. Pää käsien varassa Kate istui ja ajatteli, ettei hänen tarvinnut itseään mistään moittia, ettei hän ollut voinut menetellä toisin. Se ei ollut hänen syynsä, että avioliitosta oli tullut tosi, vaan että hänen oli täytynyt taipua olosuhteisiin ja voimakas, armahtamaton virta oli vienyt hänet mukanansa. Siihen oli vaikuttanut hänen isänsä, Pete ja kaikki. Hän sanoi vielä itsellensä, että hän kaikesta huolimatta oli menetellyt oikein. Täällä hän nyt oli rauhallisessa satamassa, suojassa siltä kauhealta myrskyltä, joka häntä uhkasi. Täällä olisi turvallista, täällä olisi rauha.

Huoneessa oli aivan hiljaista. Yö oli niin tyyni ja rauhallinen näitten seinien sisällä. Kate laski kätensä alas ja katseli ympärillensä. Leppeänä paloi tuli takassa ja lämmitti hänen jalkojansa ja lampaan nahoista tehdyt matot peittivät lattiaa. Lamppu paloi pöydällä hänen takanansa. Toisella puolen oli vaatesäiliö, joka oli kuin vanha kaappi ja ovena siinä oli korkea peili; toisella puolen oli vuode ja vaaleanpunaiset verhot riippuivat sen edessä, niin että se oli aivan kuin teltta. Tämä tuntui niin omituisen tutulta, tuntui aivan kuin hän olisi elänyt täällä lapsuudestaan asti. Hän nousi seisoalleen ja tarkasteli tarkemmin huonetta ja kaikki selvisi hänelle sinä hetkenä. Huone oli kalustettu aivan samalla tavalla kuin hänen oma huoneensa kotona. Kaikki oli vain uutta ja komeampaa. Oli kuin hänen oma henkensä olisi ollut täällä sill'aikaa, kun hän lepäsi vuoteessansa siellä kotona, kuin hän omin käsin olisi järjestänyt kaiken, — aivan kuin tapahtuu tyttöjen suloisissa unissa, jolloin tavalliset esineet muuttuvat suurenmoisiksi ja ihaniksi.

Kyyneleet kohosivat uudestansa Katen silmiin ja hän alkoi avata takkiansa. Sitä tehdessänsä hänen katseensa sattui muutamaan esineeseen, joka oli pukeutumispöydällä ja johon oli kiinnitetty paperilappu. Hän otti sen käteensä. Se oli pieni peili, samanlainen kuin hänen omansa kotona, mutta norsunluupuitteinen, ja paperilappuun oli kirjoitettu:

»Sen sijan joka särkys surella rakkautela Kirrylle. peat.»

Hänen sydämensä sykki raivoisasti. Tunteitten tulva täytti hänen olentonsa. Hän heitti peilin kädestänsä aivan kuin se olisi polttanut. Hän peitti molemmilla käsillänsä kasvonsa. Kaikki huoneessa näytti syyttävän häntä. Tähän asti hän oli ajatellut ainoastaan Philipiä. Ensikerran hän nyt ajatteli Peteä.

Hän oli rikkonut häntä vastaan — syvästi, kauheasti — eikä ollut vähintäkään toivoa, että tämän olisi mitenkään voinut saada anteeksi ja sovittaa. Pete rakasti häntä, oli mennyt hänen kanssaan naimisiin, oli tuonut hänet omaan, kotiinsa, tähän rauhan satamaan — ja hän puolestansa oli kavaltanut ja pettänyt hänet — hän oli suostunut menemään naimisiin hänen kanssaan, vaikka rakasti toista.

Äkillinen voimattomuuden puuska valtasi hänet. Häntä pyörrytti ja hän oli vähällä kaatua. Vielä kauheampi muisto oli vallannut hänen mielensä. Se oli kuin musta korppi, joka räpytteli siipiänsä hänen päänsä ympärillä. Hän tunsi, miten valtimo jyskytti hänen ohimoillansa. Tuntui kuin tämä tuska olisi imenyt veren hänen sydämestänsä.

Juuri silloin kuului Peten ääni, joka kaikui ympäri talon, kun hän reippaasti asteli pihalla:

»Pieni punalintu mättähällä liehuu,
Missä olit sa viime yötä?»

Hän kuuli hänen avaavan portin pihaan, lyövän sen kiinni, tulevan reippaasti astellen käytävää pitkin, sulkevan talon ulko-oven ja lukitsevan sen sisäpuolelta. Sitten hän kuuli hänen syvän äänensä puhuvan alhaalla.

»Voiko hän nyt paremmin, rouva Gorry?»

»Kyllä, kyllä, paljon paremmin, herra, niin ainakin luulen; jo kymmenen minuutin ajan hän on ollut aivan vaiti.»

»Hänen täytyy saada aikaa rauhoittua, poloisen! Sellaisia hentoja astioita täytyy käsitellä hellävaroen.»

Pian tämän jälkeen Kate kuuli hänen lähettävän rouva Gorryn levolle ja sanovan, ettei hän enää mitään tarvinnut. Hän ei huolinut ruoasta ja aikoi mennä pian levolle. Tämän jälkeen talossa vallitsi täysi hiljaisuus ja tupakan haju leijaili portaita yläkertaan.

Katen kuuma hengitys kävi yhä raskaammaksi ja hikipisarat valuivat hänen otsaltansa. Hän oli pyörtymäisillänsä ja hänen täytyi pitää kiinni uunin reunasta.

»Se on mahdotonta», hän ajatteli. »Hän ei saa tulla. Minun täytyy mennä hänen luoksensa ja sanoa: 'Pete, anna minulle anteeksi, minä olenkin todella toisen vaimo'.»

Ja niin hän kertoisi hänelle kaikki. Niin, hänen täytyi tunnustaa hänelle nyt kaikki. Oh, hän ei ollenkaan pelännyt. Hänen rakkautensa oli suuri. Pete kyllä tekisi mitä hän, Kate, toivoi.

Hän astui muutamia askeleita ovelle päin, mutta pysähtyi niinkuin suitset olisivat häntä kiskaisseet. Pete varmaankin sanoisi: »Tarkoitatko sinä, että sinä olet käyttänyt minua häpeäsi suojana? Pyydätkö sinä, että minä eläisin tässä talossa yhdessä sinun kanssasi antamatta kenenkään aavistaa, että me elämmekin erossa? Miksi sinä sitten et kysynyt minulta eilen? Miksi sinä kysyt vasta nyt, kun on liian myöhäistä valita?»

Ei, hän ei voisi tunnustaa. Jos tunnustaminen oli ollut vaikeata eilen, oli se tuhat kertaa vaikeampaa tänään ja se olisi lullannen tuhatta kertaa vaikeampaa huomenna.

Kate otti takkinsa, jonka hän oli heittänyt päällänsä. Hänen täytyi paeta täältä. Mihin tahansa sillä ei väliä. Tämä oli ainoa mahdollisuus, ainoa tapa, jolla voi vapautua tästä hirvittävästä ja peloittavasta tuskasta. Pete oli alakerran eteissalissa, mutta tottahan täältä löytyi joku takatie ulos; hänen täytyi se löytää.

Hän väänsi lampun pienelle ja tarttui ovenripaan. Silloin hän näki valon häivähtävän portaissa ja kuuli keveitä askeleita. Se oli Pete, joka kynttilä kädessä sukkasillaan tuli tänne ylös. Hän pysähtyi puoliväliin, aivankuin olisi kuullut lukon rasahduksen ja meni sitten äänettömin askelin takaisin alas.

Kate sulki oven. Hän ei lähtisi. Jos hän jättäisi talon tänä yönä, hän häpäisisi Peten ja heittäisi hänet juoruille alttiiksi. Oikeata salaisuutta ei koskaan saataisi tietää. Oikea rikollinen ei koskaan tulisi päivänvaloon, mutta häväisten osoitettaisiin sormella miestä, joka oli tarjonnut hänelle turvaa ja suojaa, ja nöyryytys ja itsesoimaukset tappaisivat hänet.

Tämä ajatus pysähdytti hänet sinä hetkenä ja kun hän siitä vapautui, täytti hänen mielensä pelko, joka oli vieläkin kauheampi. Hän oli nyt Peten laillinen vaimo ja aviomiehen oikeudella hän oli hänen herransa. Hänellä oli oikeus tulla hänen luoksensa ja hän tahtoisi tulla. Sitä oli mahdoton välttää, sen täytyi tapahtua. Nyt ei ollut enää kysymys nuorukaisen ja tytön haaveista eikä vaihtoehdoista, vaan todellinen elämä oli avautunut hänen eteensä — todellisuus, joka tulee kerran jokaisen vaimon eteen, joka on joutunut lailliseen avioliittoon. Hän oli Peten vihitty vaimo. Maailman silmissä, lain mukaan hän oli hänen, ja pako hänen luotansa oli mahdoton.

Hänen täytyi jäädä tänne. Jumala itse oli niin tahtonut. Mitä häpeällistä hänen entisessä suhteessansa Philipiin oli ollut, se oli hänen oma salaisuutensa. Jumala yksin tiesi siitä ja Hän pitäisi sen salassa. Se oli hänen sydämensä musta kammio, jonka Jumala yksin saattoi avata. Hän ei avaisi sitä ennen kuin sinä suurena tuomiopäivänä, jolloin Philip seisoisi hänen rinnallansa, ja hän voisi osoittaa häntä sanoen: »syy on hänen, oi, Jumala, eikä minun», ja suuri tuomari tuomitsisi heidän välillänsä. Mutta hän alkoi taas itkeä aivan kuin yksinäinen lapsi pimeässä. Kun hän heitti toisen kerran pois takkinsa, kahisi hänen hameensa ja hän katsahti ympärillensä muistaen, että oli hääpuvussa. Sitten hän katseli huonetta ja muisti, että se oli hänen häähuoneensa. Hän muisti kuinka hän oli unelmoinut tulevansa morsiuspuvussa morsiuskamariinsa — ylpeänä — peläten, väristen rakkaudesta, punastuen ilosta ja kuiskaten itsellensä: »tämä on minun — ja tämä — hiin on antanut sen minulle, sillä hän rakastaa minua ja minä rakastan häntä ja hän on minun ja minä olen hänen, ja hän on minun rakkaani ja herrani ja hän tulee minun luokseni — —»

Kuului hiljainen naputus ovelta. Väristys kävi hänen lävitsensä.
Naputus uudistui. Se viilteli hänen luitansa ja ytimiänsä.

»Kirry», kuiskasi ääni ulkopuolelta.

Hän ei vastannut.

»Se on vain Pete.»

Hän ei vieläkään puhunut eikä liikahtanut.

Seurasi hetken äänettömyys ja sitten puoliksi levoton, puoliksi iloinen itkun ja naurun sekainen ääni kuului aivan kuin suuri sydän olisi tahtonut haljeta tuhansista tunteista: »Minä tulen sisään, lemmittyni!»

Neljäs osa.

MIES JA VAIMO.

I.

Seuraavana aamuna Kate sanoi itsellensä: »Tästä päivästä täytyy minun alkaa uusi elämä.» Hänellä oli salaisuus, jota hän ei voinut ilmaista Petelle, mutta hän ei ollut ainoa nainen, joka on salannut jotakin mieheltänsä. Kun ihmisillä on salaisuuksia, joitten ilmaiseminen tuottaisi toiselle tuskaa, heidän on parasta säilyttää ne salaisuudet ominaan. Kunnia vaati, että hänen tuli pysyä lujana kuin kallio, hävittääkseen sielustansa Philipin muiston. Muistaen sitä lupausta, jonka Pete oli Philipiltä hääpäivänä vaatinut, että hän ottaisi heidän kotinsa omaksensa Ramseyssä ja huomaten, että Philipin täytyi tulla vaikkei muusta syystä, niin ainakin ystävyyden varjolla, hän kyseli itseltänsä, eikö hänen pitäisi estää häntä tulemasta. Mutta ei! Hän päätti tukahduttaa sen tunteen, joka teki hänen läsnäolonsa vaaralliseksi. Ilman sitä ei erosta olisi mitään hyötyä. Suhteessaan Philipiin hän oli niinkuin rikoksentekijä, joka alkaa elämänsä uudestansa — ja ainoa paikka, jossa hän voi jotakin pysyvää rakentaa, on juuri se paikka, jossa hänen rikoksensa tunnetaan. »Antaa vain Philipin tulla», hän ajatteli. Hän järjesteli hänen huonettansa.

Nyt hän oli naimisissa. Hänen velvollisuutensa oli olla hyvä puoliso. Pete rakasti häntä hänen rakkautensa tekisi sen helpoksi. Kun he olivat aamiaisella arkihuoneessa hän sanoi: »Minä tahdon mieluimmin pitää itse taloudesta huolta, Pete.»

»Siinä sinä teet aivan oikein», myönsi Pete. »Ole itse emäntä talossasi, rakkaani — silloin ei sinun tarvitse olla emännöitsijäsi käskyläinen — ja silloin rouva Gorrystä tulee sinun palvelijattaresi.»

Pelastuaksensa vajoamasta kiellettyihin ajatuksiin, hän alkoi heti paikalla tehdä työtä ja suoritella pieniä jokapäiväisiä askareita, huoltaa talouttaan ja toimitella yhtä ja toista. Mutta taloudenpito oli juuri se, johon hän kaikista vähimmin oli valmistautunut. Hänen ensimmäinen lammaspaistinsa oli palanut ja kuivunut laihaksi ja viheliäiseksi käpäläksi ja hänen ensimmäinen vanukkaansa oli paistunut niin, että sen väri kovin muistutti pahasti palanutta tiiltä ja melkein kirves tarvittiin, ennenkuin siitä mitään irti saatiin. Keittäjänä ei hän suinkaan erinomaisesti edistynyt, mutta Pete käytti hyväksensä kaikkea, mitä hän verrattomilla hampaillansa saattoi hienontaa, ja syytti ruokahalua, jos luonto ei ottanut jotakin lajia vastaan.

Hänellä oli vielä muitakin keinoja, joilla hän koetti pitää emännän velvollisuuksiansa hereillä. Hän osti seinäpaperia kaupasta ja alkoi paperoida kaikkia säiliöitä ja komeroita kodissansa. Mutta kuvat eivät sattuneet vastakkain eikä liima ottanut kiinni. Hän ompeli itse villalangalla nimimerkit peitteihin, jotka Mummi oli heille lähettänyt — kirjaimet P ja Q muodostivat kiehkuran K:n ympärille. Sitten hän tutki liinavaatevarastojansa. Suursiivous tehtiin kaikissa huoneissa kaksi kertaa viikossa. Hän maalasi kaikki hyllyt ja mihin ikinä luuli uuden maalin sopivan, mutta maali ei tahtonut kuivua, koska hän, säästääksensä kuusi penceä, itse sekoitti maalin ja unohti panna tärpättiä joukkoon. Pete ylisti kaikkea, mitä hän teki, vaikka se olisi kuinka hullusti onnistunut. Kate oli ajatellut, että olisi helppo olla hyvän miehen hyvä vaimo. Se oli kuitenkin vaikeata — vaikeata kenelle tahansa, hänelle se oli kaikista vaikeinta. Miehen liian suuri leväperäisyys ja hyvänahkaisuus turmelee monen kelpo vaimon onnen.

Kauaksi aikaa hän ei voinut antautua mihinkään työhön, mutta kokonaisen viikon hän kuitenkin antoi Petelle lukemisen, kirjoituksen ja laskemisen opetusta. Peten lukeminen oli tavattoman kankeata, hänen tavaamisensa mahdotonta, vaikka hän kuinka koetti paksulla sormellansa osoitella, ja kirjoittaessaan hän työnsi kielensä toiselle puolelle suutansa aivan kuin hänellä olisi ollut mälli poskessa samalla kun hän piti peukalollaan aivan kynän terästä kiinni.

»Mikä kirjain tuo on, Pete», kysyi Kate, osoittaen sukkapuikolla runokirjan sivua, joka oli avoinna heidän edessänsä pöydällä.

Pete katseli, mutta näytti kovin hämmästyneeltä. »Kysytkö sinä minulta sitä, Kirry? Ellet sinä sitä tiedä, mistä minä sen sitten tietäisin?»

»Se on suuri M, Pete.»

»Onko todellakin?» sanoi Pete katsellen tutkivasti kirjainta. »Toden totta sehän on aivan niinkuin Pitkänniityn portti.»

»Ja tuo on suuri A.»

»Ihme ja kumma, nehän ovat aivan kuin kallotuolit vaunuvajassa.»

»Ja tämä on B.»

»No katsohan, yhä paranee! Tuo on ihan samanlainen kuin härän kavio.»

»Ja MAB tavataan Mab — kuningatar Mab», sanoi Kate jatkaen neuvomistaan.

Pete katseli häntä silmät selällänsä. »Nyt minä olen aivan varma», hän sanoi, äänessään ylpeä sointu, »että sinä osaat tavata kaikki sanat, Kirry.»

»En kaikkia. Joskus minun täytyy katsoa sanakirjasta, miten ne kirjoitetaan», sanoi Kate.

Kate näytti hänelle kirjan ja selitti, miten sitä käytetään.

»Ja opettaako tämä sinua tavaamaan kaikki sanat, Kirry?» kysyi Pete.

»Kaikki tavalliset sanat», sanoi Kate.

»Ihanko todella?» sanoi Pete sipaisten kunnioittavasti kirjaa.

Seuraavana päivänä hän istui kokonaisen tunnin ja selaili kirjaa, mutta kun hän sitten kohotti päänsä, oli hänen kasvoillansa epäilevä ja halveksiva ilme. »Tämä kirja ei opeta sinulle kerrassaan mitään, rakkaani», hän sanoi.

»Kuinka niin, Pete?»

»Ei, se on aivan kelvoton», sanoi Pete. »Tässä minä nyt olen istunut ja etsinyt tavallista sanaa, aivan tavallista sanaa eikä sitä ole koko kirjassa.»

»Mitä sanaa sinä etsit», sanoi Kate kumartuen hänen olkansa yli.

»Rakkaus», sanoi Pete. »Katso», osoittaen suurella etusormellansa, »tuossa sen nyt pitäisi olla, mutta missä se on?»

»Mutta rakkaushan alkaa rak», sanoi Kate, »ja sinä etsit rik. Tässä on — rakkaus.»

Pete päästi pitkän vihellyksen, sitten hän heittäytyi leveästi tuolillensa, nosti hitaasti katseensa ja sanoi: »No sittenhän täytyy ensin tietää, mitenkä sana alkaa, eikös niin, Kirry?»

»Totta kai, ystäväni», sanoi Kate.

»Mutta siinä tapauksessa sinä opetat tuota sanakirjaa, ystäväni, eikä se sinua; kuule, meidän on paras panna se hyllylle.»

Kahden viikon aikana Kate luki kaikki Peten kirjeet ja vastasi niihin. Niitä oli paljon ja sisällys oli monenlainen. Siellä oli kirjeitä ihmisiltä, jotka odottivat suurta perintöä ja tarjosivat tämän perintönsä pantiksi lainasta, jota Peteltä tässä tilapäisessä hädässänsä pyysivät; liikemiehiltä, jotka aikoivat perustaa osakeyhtiön, rakentaakseen tänne tanssisalin englantilaisten matkailijoiden tarpeiksi; papeilta, jotka pyysivät avustusta uusien urkujen ostoon; hienoilta naisilta, jotka kehoittivat Peteä perustamaan muotikaupan; lahkolaisilta, jotka pyysivät häntä vieraaksi teeiltoihinsa, ja metodistit kehuivat olevansa ylpeitä hänestä. Kaikki, jotka tarvitsivat rahaa, kääntyivät Peten puoleen käyttäen koreita sanoja ja imartelua apunansa. Kate asettui hänen ja pahimpien verenimijäin väliin. Ovelimmat heistä kuitenkin saivat hänet kynsiinsä salaa ja viekkaudella. Joskus tuli kiitoskirjeitä lahjoista ja hyväntahtoisuudesta, joista Kate ei tiennyt mitään. Sellaiset kirjeet hän pisti salakähmäisesti pois, ja Kate koetti olla niitä näkemättä. »Jos minä kiellän häneltä kaiken, minä kokonansa pilaan hänet», hän ajatteli.

Eräänä päivänä posti toi suuren kirjekuoren, jossa oli korea lakkasinetti ja Kate veti sieltä virallisen asiakirjan ja alkoi sitä lukea: »'velkakirja lainasta Caesar Cre − −'» »Tuo ei ole mitään», sanoi Pete, sieppasi asiakirjan ja pisti sen takkinsa taskuun.

Kate kohotti katseensa häneen ja siinä kuvastui tuskaa, häpeää ja nöyryytystä ja siihen loppui hänen kirjuritehtävänsä.

II.

Kun he olivat olleet kuukauden naimisissa, tuli eräänä päivänä pihaan portista mies, joka näytti aralta ja ujoilevalta. Koira, joka loikoili laiskasti päivän paisteessa portaan vieressä, hyökkäsi ylös ja alkoi haukkua raivokkaasti.

»Kuka tuo on, joka tulee tuolla käytävällä ja vilkuilee tuolla tavalla ympärillensä?» kysyi Pete.

Kate katsahti ulos. »Se on Ross Christian», hän sanoi hampaittensa välistä, sillä hänen oli vaikea hengittää.

Ross astui portaita kohden, ja Pete meni ovelle häntä vastaan. Tulijan kasvot olivat pöhöttyneet, mutta kalpeat ja hän puhui hiljaa ja venytellen ja hänen olennossaan oli samalla kertaa sekä ivaa, että alentuvaisuutta.

»Teidän koiranne kanssa ei ole helppo tulla ystäväksi, Pete», hän sanoi.

»Se on samanlainen kuin isäntänsäkin, herraseni; se on kokonaan sen periaatteita vastaan», selitti Pete.

Ross naurahti hiukan — »se tahtoo, että sitä on lähestyttävä kunnioituksella, niinkö?»

»Katsokaahan, se on elänyt maailmassa sangen kauan ja saanut nähdä yhtä ja toista», sanoi Pete.

Ross katsahti häneen terävästi ja sanoi sitten aivan toisella äänellä »Minä pistäysin tänne onnittelemaan teitä ja lausumaan teidät tervetulleeksi kotiin terveenä ja reippaana, herra Quilliam.»

»Olette tervetullut, herra», hymyili Pete.

Pete astui edeltä ja näytti hänelle tietä taloon. Ross asteli jäljessä ja kumarsi jäykästi Katelle, joka istui tuolilla ja ratkoi vanhaa hamettansa.

»En kuitenkaan voi salata, että minulla on toinenkin syy käyntiini — itse asiassa se on aivan yksityistä laatua», sanoi Ross katsahtaen Kateen.

Kate kokosi käsityön toiseen käteensä, pani sakset pöydälle ja nousi mennäksensä.

Pete teki kädellänsä kieltävän liikkeen. »Minun vaimoni tietää kaikki asiani», hän selitti.

Ross naurahti taaskin hieman halveksuvasti. »Muistattehan, mitä sananlasku sanoo salaisuuksista, kapteeni — se on liian suuri yhdelle, kahdelle paras ja kolmelle aivan kiusallinen.»

»Mies ja hänen vaimonsa on yksi, herra — meitä on siis vain kaksi», sanoi Pete.

Kate otti uudestansa saksensa ja jatkoi vaivaantuneen näköisenä työtänsä. Ross väänteli tuolillansa hiukan ja sanoi: »No, siinä tapauksessa minun täytyy tässä sanoa teille asiani, Peter.»

»Quilliam, jos suvaitsette, herra», sanoi Pete piippuansa täytellen.

Ross ei ollut kuulevinaan huomautusta.

»Oikeastaan on aivan luonnollista, tuota — tavallansa se koskee meidän isäämme.»

»Niin, niin, kyllä sinä olet kuitenkin aika vekara», ajatteli Pete piippuansa sytytellen.

»Viisi vuotta sitten hän antoi minulle vuotuisen määrärahan ja lähetti minut Lontooseen lukemaan lakia. Hän uskoo, että minä Englannissa suoritin tutkintoni, ja että minulla siellä on oikeus harjoittaa tuomarinammattia, ja nyt hän tahtoo, että minä hankin saman oikeuden myöskin täällä Man-saarella.»

Tupakka Peten piipussa lakkasi kuohumasta ja tuhisemasta. »Entäs sitten?»

»Se on kuitenkin mahdotonta», selitti Ross.

»Kuinka niin? Asiat eivät ole menneet teidän mielenne mukaan, vai?»

»Sanoakseni teille totuuden, kapteeni, minä heti tultuani Lontooseen jouduin hieman häilyvään seurapiiriin. Minä luulin, että ystäväni olivat rikkaita miehiä, enkä minä itse ole ollut koskaan mikään kitupiikki. Siellä oli Monty, Fancy-klubin omistaja — » sakset Katen kädessä kilisivät ja pysähtyivät — Ross vaikeni, mutta virkahti sitten: »Itse asiassa minä en ole valmistunut mihinkään, enkä minä ikä päivänä ole mitään lukenutkaan.»

Ross pyöri tuolillansa ja katsahti luomiensa alta Kateen. Pete kumartui eteenpäin ja sanaa virkkamatta päästeli pulleita savuja takan aukkoon.

»Kuten näette, minä puhun aivan avomielisesti, Peter — jokin pakottaa minut siihen. No, omituistahan olisikin, ellei nyt voisi pieniä hairahduksiansa kertoa omalle veljellensä, Peter——»

»Älkää puhuko mitään veljeydestä», sanoi Pete. »Mitä minun olisi tehtävä teidän hyväksenne?»

»Lainatkaa minulle niin paljon, että minä voin tehdä sen, minkä isäni luulee minun jo tehneen», sanoi Ross ja lisäsi sitten kiireesti: »tietysti minä annan teille velkakirjan lainasta.»

»Minä olen kuullut sanottavan, herra Christian», sanoi Pete, »etteivät teidän velkakirjanne ole kissankultaa arvokkaammat.»

»Silloin on joku panetellut minua teille, kapteeni. Suostukaa siis pyyntööni isämme tähden — hänen hartain halunsa on, että minä saisin tuomarinviran — ehkäpä jokin mahdollisuus on vieläkin siihen olemassa.»

»On», sanoi Pete lyöden kämmenellänsä pöytään, »ja siihen virkaan on myöskin kelvollisempia miehiä.»

Ross katsahti Kateen ja halveksiva hymy välähti hänen pahaenteisillä kasvoillansa. »Miten kaunista onkaan», hän sanoi, »kun vaimon parhaat ystävät samalla ovat myöskin aviomiehen parhaita ystäviä.»

»Niin ovatkin», sanoi Pete ja Ross naurahti taas hiukan ja Katen saksien kilinä oli taaskin lakannut. »Mitä teihin tulee, herraseni», sanoi Pete nousten seisoallean, »niin kaikella kunnioituksella sanottuna te olette kuin merimetso, joka on niellyt kalan pyrstö edeltä. Evät ovat tarttuneet sen kurkkuun», tässä hän löi ystävällisesti Rossia olkapäälle, »eikä teidän olisi pitänyt tulla isänne, pojan luokse pyytämään, että hän huuhtelisi sen alas.»

Juuri kun Ross lähti, tuli Caesar sisään. »Mitä tuo ryökäle täältä tahtoi?» murahti hän.

»Hänen purtensa on jäänyt kuiville», huomautti Pete.

»Niin se aina on ollut ja niin se aina tulee olemaan. Hän on syntynyt matalalla vedellä ja vielä kuolee kuivalle kalliolle. Lainaamassa rahaa, vai?» kysyi Caesar katsellen tutkivasti ympärillensä.

»Koetti lainata», hymähti Pete välinpitämättömästi.

»Lainaa hänelle, poikaseni», sanoi Caesar arvelematta. »Häneen itseensä ei kyllä ole luottamista, mutta lainaa hänelle hänen perintöjänsä vastaan. Tai lainaa vanhukselle itsellensä sillä ehdolla, että hän kiinnittää Ballawhainen. Tuo hurvittele kuitenkin kaiken — omaisuus lankeaa sinulle, poikaseni, vanhuksen kuoleman jälkeen, ja kenelläpä siihen olisi parempi oikeus?»

Pete otti piipun hampaistansa ja koputti siitä tuhkan takanreunustaa vasten. »Voi olla syytä ajatella sitä asiaa», hän sanoi hieman koneellisesti. »Mutta voi olla muitakin, joilla on vielä enemmän oikeutta siihen. Jos asiat olisivat menneet, niinkuin niiden olisi pitänyt, ulisi kaikki tuo nyt hänen. Minun täytyy ajatella sitä asiaa — asia on kyllä sen arvoinen.»

III.

Philip oli lähtenyt saarelta häitten jälkeisenä aamuna. Hän oli matkustanut ulkomaille ja ensimmäisen kirjeen he saivat häneltä Kairosta. Matka oli tehnyt hänelle hyvää — pitkät rauhalliset yöt Välimerellä — valvominen ja kulku edestakaisin yksinänsä laivankannella. Lämmin — suloinen ilma — kaukaiset majakat — kaikki nuo olivat herättäneet hänessä uusia ajatuksia ja tunteita, ja hän oli rauhallisempi nyt. Hän toivoi, että Kate ja Pete olivat nyt järjestäneet uuden kotinsa, voivat hyvin ja olivat onnellisia. Kate luki kirjeen ääneen. Siinä hän tunsi Philipin sydämen tykinnän, vain hitaampana ja heikompana matkan pituuden vuoksi. Sitten hän sai Peten puolesta myöskin vastata.

»Sano hänelle, että hän tulee kiireesti kotiin takaisin sieltä Egyptin maalta ja orjuuden huoneesta», sanoi Pete. »Sano hänelle, ettei suinkaan ole ollenkaan viisasta, että kaunis nuori mies asettuu asumaan sellaiseen merkilliseen maahan» jossa ei kertaakaan saa nähdä paljaita kauniita kasvoja. Kirjoita hänelle, että Kirry tervehtii häntä sydämellisesti, ja että hän nyt pesee ja puuhaa omansa talossaan, ja ettei hän vain sekaantuisi siellä Pharaon tyttäriin.»

Seuraavan kirjeen he saivat Philipillä Roomasta. Häntä oli vaivannut unettomuus, mutta muuten hän voi erinomaisen hyvin. »Elämä tässä kaupungissa on samanlaista kuin elämä kuoleman jälkeen — kaikki todellisuus oli hävinnyt, mutta oli tavattoman hauskaa kuitenkin kulkea kuutamossa näillä muinaisuuden ihmeellisillä raunioilla.» Hän onnitteli rouva Quilliamia hänen ahkerien ja hyödyllisten toimiensa vuoksi — työ oli samanlaista kuin kärsimys. — Se antoi voimaa ja kestävyyttä. Tämänkin kirjeen sai Kate lukea. Se oli kuin meren takaa kuuluva nyyhkytys.

»Kirjoita hänelle jotakin hauskaa, että hän tulee paremmalle tuulelle», sanoi Pete. »Sano hänelle, että roomalaiset ovat hirvittävän mustasukkaisia ja että hänen ravintoloihin mennessänsä tulee varoa, ettei pyydä niitä tyttöjä polvellensa, vaan juo teensä yksin — sillä roomalaiset eivät sellaisesta pidä.»

Viimeisen kirjeen he saivat Philipiltä Lontoosta. Hänen tuskansa oli haihtunut. Hän arveli olevansa taas melkein terve, vaikka olikin käynyt ankaran kiirastulen läpi. Kuvernööri oli ollut hänelle tavattoman hyvä tuomarin virkaa ei oltu vielä kenellekään annettu olipa suositellut häntä ystävillensä Lontoossa ja nyt häntä kutsuttiin kaikkialle, niin että hän oli joka ilta menossa. Siitä huolimatta näkymätön voima veti häntä kotiin ja he saisivat ehkä nähdä hänet pian, tai saattoi siihen mennä kauankin. Kuusi kuukautta hän oli ollut poissa, mutta hänestä tuntui, ettei hän sitä aikaa ollut kokonansa turhaan käyttänyt — hän palaisi kotiin uusin, vahvistunein voimin.

Tähän kirjeeseen ei voitu vastata, sillä siinä ei ollut mitään osoitetta. Se tuli sen päivän iltapostissa Englannista tulleella höyrylaivalla. Kahta tuntia myöhemmin oli rouva Gorry ollut kaupungilla asioillansa ja juoksi sisään ja kertoi:

»Minä luulin näkeväni herra Philip Christianin kulkevan ohitseni kadulla.»

»Koska?» kysyi Pete.

»Juuri nyt», sanoi hän.

»Lörpötystä, eukkoseni», sanoi Pete, »mieshän on Lontoossa. Katsokaa, tässä on hänen kirjeensä» — osoittaen etusormellansa kirjeen ensimmäistä riviä — »Lontoossa 21 p. tammikuuta — se oli eilen. Katsokaa!»;

Rouva Gorry hämmästyi tavattomasti. Mutta seuraavana iltana hän oli ulkona samaan aikaan taaskin suorittamassa asioitansa ja hyökkäsi aivan kauhuissansa sisään, kertoen samaa kuin edellisenäkin iltana.

»Te voitte itse hänet nähdä», hän sanoi, »hän kulkee juuri katua puutarhan takana.»

»Lörpötystä, nuo nyt ovat ihan turhia juttuja», sanoi Pete ja sitten hän kuiskasi kädenselän takaa Katelle: »Eukkoraukka, hän näkee näkyjä, eikä se ole ihmekään, onhan hänen miehensä aivan äskettäin kuollut.»

Mutta kolmantena iltana rouva Gorry palasi samalla hetkellä ja samanlaisilta asioilta ja toi saman uutisen.

»Minä olen aivan varma», hän huohotti. Hän oli aivan suunniltansa kauhusta. Nyt hän luuli, että yliluonnolliset voimat leikkivät hänen kanssansa.

»Näyttää aivan kuin eukko uskoisi, mitä hän sanoo», sanoi Pete ja alkoi kysellä häneltä. »Miten herra Christian oli puettu?» Siihen hän ei tänä iltana ollut kiinnittänyt huomiota, mutta ensimmäisenä iltana, kun hän hänet näki, hänen päällänsä oli ollut jonkinlainen vanhanaikainen manilainen kaapu. »Mitä tietä hän kulki?» Hän ei ollut varma, minnepäin hän tänä iltana oli kulkenut, mutta edellisenä iltana hän oli mennyt puutarhan ja kappelin välistä kujaa. »Näittekö hänen kasvonsa?» Ensimmäisenä iltana hän oli nähnyt ja ne olivat olleet laihat ja kalpeat.

»En suinkaan minä tahtoisi tulla pettämään teitä ja valehtelemaan teille», sanoi rouva Gorry ja alkoi itkeä.

»No, sitä te ette suinkaan tarkoita, mutta joka tapauksessa tämä on aivan kummallista», lohdutteli Pete.

»Voitteko sanoa suunnilleen, mihin aikaan tuo tapahtui, Jane», kysyi
Kate.

»Täsmälleen kello kymmenen joka ilta», vastasi rouva Gorry.

»Onkohan Lontoon ja Man-saaren ajalla mitään eroa, Kirry?» tiedusteli
Pete.

»Ei suinkaan niin paljoa, että siitä kannattaisi puhua», sanoi Kate.

Pete kynsi korvallistansa. »Minä luulen, että minun täytyy pistäytyä Mustan Tomin puheilla. Hän on kyllä pahanilkinen ja kelvoton rahjus, Jumala minulle anteeksi suokoon, että hän on minun isoisäni, mutta hän tietää kuitenkin paljon vanhoja manilaisia taruja. Jos nyt olisi ollut juhannusyö ja Philip olisi nukkunut vuoteessaan jossakin, olisihan saattanut tapahtua, että hänen henkensä olisi vaeltanut siellä, missä hänen sydämensä on, sellaisia juttuja ainakin olen kuullut.»

Kate selitti salaisuuden omalla tavallansa, ja seuraavana iltana, kun kello läheni kymmentä, hän meni salista arkihuoneeseen ja asettui akkunaan, josta oli näköala tielle. Päivä oli ollut hämärä ja yö oli usvainen. Raskas, sakea sumu oli peittänyt maat ja meret. Kaikki oli niin hiljaista, kuollutta ja aavemaista. Kate oli pimeässä huoneessa ja värisi, mutta ei pelosta. Äkkiä hän huomasi omituisen varjon, joka kulki lampun alitse, joka valaisi epäselvästi vähän matkan päässä. Hän saattoi nähdä vain espanjalaisen viitan ääriviivat. Mutta hän kuunteli askeleita ja tunsi ne. Ne tulivat ja pysähtyivät, kulkivat ohi ja pysähtyivät taas ja sitten ne menivät yhä kauemmaksi, kunnes kulkija kokonaan katosi pimeään yöhön.

Katen silmät olivat punaiset ja turvonneet, kun hän tuli illalliselle sinä iltana. Hän oli luullut, että Philipin kärsimys tuottaisi hänelle iloa. Mutta iloa ei tullut, ainoastaan tuskan huuto, jostakin sydämen salaisista sopukoista, jossa rakkaus janoaa rakkautta. Hän koetti uudestaan karkoittaa kaikki ajatukset, jotka olivat syöpyneet syvälle hänen sieluunsa Philipin kuvan ympärille. Se oli vaikeata — se oli mahdotonta. Pete teki kaikkensa tuodaksensa hänen mieleensä juuri ne ajatukset, joista hän tahtoi vapautua — hän puhui lakkaamatta hänen käytöksestänsä, hänen ulkomuodostansa ja hänen naurustansa. Mitä Pete sanoi, oli kaikki vain kaikua hänen omista ajatuksistansa, mutta siitä huolimatta ne tuottivat tuskaa ja kiduttivat häntä. Hän tunsi kuin lakkaamatta tahtovansa huutaa: Jätä minut yksin — jätä minut aivan yksin.»

Ihmiset alkoivat kaupungissa juoruta rouva Gorryn merkillisistä jutuista.

»Nyt Philipin täytyy tulla», ajatteli Kate, ja hän tuli. Kate oli yksin kotona. Oli iltapäivä. Päivällinen oli syöty, liedenristikko oli puhdistettu, tuli kohennettu palamaan ja matot levitelty paikoillensa. Philip astui hiljaa eteiseen, koputti keveästi oveen ja tuli sisään. Hän toivoi Katen voivan hyvin, ja Kate vastasi koneellisesti samalla tavalla. Hän kysyi Peteä ja Kate vastasi hajamielisesti, että hän oli tänä aamuna mennyt Peeliin keskustelemaan joistakin kalastusasioista. Tämä oli jokapäiväistä keskustelua — lyhyttä, kylmää, melkeinpä sisällyksetöntä. Philip puhui hiljaa ja seisoi keskellä lattiata, heilutellen pehmeätä hattua käsissänsä. Kate seisoi takan ääressä pitäen kädellänsä kiinni takan reunasta, pää puoliksi sivulla ja katsellen syrjäsilmillä hänen jalkoihinsa; mutta kuitenkin hänestä tuntui, että hänen silmänsä olivat suuremmat kuin ennen ja että hänen lempeä äänensä oli saanut syvemmän kaiun. Aluksi hän e muistanut pyytää häntä istumaan ja sitten hän ajatteli että nyt se ei enää sopisi. Nämä lyhyet sanat olisivat vain ilmaisseet sen äärettömän onnettomuuden ja kauhean tosiasian — että hän oli tämän talon rouva, että hän oi Peten vaimo.

IV.

Siinä he seisoivat, ympärillään täydellinen hiljaisuus jota oli mahdoton katkaista, mutta joka myöskin tuntu mahdottomalta sietää, kun Pete itse palasi aivan kuin tuulenpuuska, lausuen Philipin tervetulleeksi ja puristaen hänen molempia käsiänsä.

»Istu poika, istu», hän huudahti, »ei sinne, istu tähän nojatuoliin.
Minunko paikkani? No, se on minun ja silloin se on myöskin sinun.
Ethän ole vielä syönyt päivällistä vai oletko? En minäkään ole syönyt.
Onko sinulla jotakin kylmää lihaa, Kirry? Vai ei? Paista sitten meille
kyljyksiä, lemmikkini.»

Kate oli nyt saanut hillityksi itsensä ja kiirehti täyttämään pyyntöä. Kun hän oli poissa, jutteli Pete lakkaamatta, kyseli Philipin matkoista, laski leikkiä tytöistä ja hullutteli rouva Gorryn omituisesta kummituksesta, jota hän oli pitänyt Philipin aaveena.

»Minä olen ostanut aluksen Peelistä tänään», hän sanoi »sievän, hauskan veneen, oikean kilpapurjehdusaluksen. Katsos, minä aion ensi pyyntikautena lähteä kalastamaan silliä, herraseni. Ja miksikäs en lähtisi? Liian monet Man-saarella ovat koko ammatin jättäneet. Tuo vanha homma voisi kuitenkin olla erinomaisen huvittavaa. Se voisi myöskin olla tuottavaa, varsinkin jos osaa käyttää oikeita pyyntitapoja. Jäällä rakennetaan kyllä laivasiltoja huvimatkailijoille kuinka paljon tahansa, mutta kalastajien tarpeista ei pidetä ollenkaan huolta. Puhuessamme tästä, rakas Philip, ovat pojat pyytäneet minua puhumaan sinulle, että sinä esittäisit saaren edustajakamarissa uudistuksia täkäläisiin kalastusoloihin. Aallonmurtajat ovat niin huonot, ettei voi satamasta liikahtaa kaikilla ilmoilla, mutta elleivät lapset itke, unohtavat äidit antaa niille ruokaa. Sen tähden me aiomme myöskin esittää vaatimuksemme Douglasissa ja huudamme kilpaa tuulen kanssa niin kauan kuin sydämet sykkivät ja voimaa on keuhkoissamme. Ne miehet luottavat nyt sinuun, Philip. 'Siinä on oikea mies', he sanovat. 'Hän on ollut meidän ystävämme ennen ja hän on meidän ystävämme vieläkin', sanovat he.»

Philip lupasi ottaa tehtävän suorittaaksensa ja silloin tuli rouva
Gorry huoneeseen ja levitti liinan pöydälle.

Sillä aikaa Kate oli moittinut itseänsä, ettei hän ollut menetellyt oikein. Kuinka ihmeessä sopisi yhteen sen lupauksen kanssa, jonka hän oli hääpäivänänsä tehnyt, että hän vain nauttisi, kun näkisi Philipin kärsivän, jos hän näytti hänelle, että myöskin hän itse kärsi. Hänen tuli olla iloinen ja reipas, hänen tuli näyttää onnelliselta ja hänen tuli näyttää, että hän rakasti miestänsä.

Hän palasi huoneeseen tuoden höyryävän vadin ja hänen kasvonsa olivat kirkkaat kuin päivänpaiste.

»Minä pelkään, rakkaani, etteivät ne ole oikein onnistuneita», hän sanoi kuin anteeksi pyydellen.

»Mitä turhaa!» lohdutteli Pete, »me emme ole niin turhan tarkkoja. Phil ja minä olemme nähneet tuulta ja tuiskua yhdessä.»

Kate nauroi iloisesti ja sillä tekosyyllä, että hänellä on vielä jotakin toimia, katosi huoneesta. Mutta hän ei ollut suotta moittinut sitä herkkua, jonka oli pöytään tuonut. Lammas oli huonosti syötetty, huonosti teurastettu, huonosti leikelty ja ennen kaikkea kerrassaan kelvottomasti paistettu. Olisi ollut ihme, jos sitä olisi voinut syödä. Philip koetti ankarasti salata Peteltä, miten mahdotonta tämä oli. Pete puolestansa teki kaikkensa, ettei Philip olisi huomannut, miten hän kaikin voimin yritti. Hiki alkoi kohota heidän otsallensa. Pete lopetti äkkiä vilkkaan puheensa ja katsahti Philipiin. Philip työskenteli ahkerasti veitsellänsä ja haarukallansa ja vastasi epävarmana. Sitten Pete katseli varovasti ympärilleen, nousi ja hiipi varpaillaan keittiön ovelle, otti palatessaan sivupöydältä keltaisen paperin, tyhjensi siihen ensin omansa ja sitten Philipin lautasen, ja kääräistyään paperin kasaan pisti kaikki takkinsa taskuun.

»Eihän hyödytä loukata kenenkään tunteita», hän sanoi. Pian tämän jälkeen ilmestyi Kate hymyillen heidän seuraansa.

»Joko te olette lopettaneet?» hän kysyi omituisen kirkkaalla äänellä.

»Ha, ha!» nauroi Pete. »Kaksi nälkäistä miestä, Kate, ymmärräthän! Mitähän sanoisit, jos pari viikkoa saisit pitää huolta meidän ruoastamme?»

Kate katseli ihmetellen tyhjiä astioita. Pete teki kiihkeästi Philipille salamerkkejä, mutta Philip ei kohottanut päätänsä pöytäliinasta.

»Hän, ei todellakaan näytä ymmärtävän, miten paljon nälkäinen mies voi syödä, eikö totta, Phil?»

»Mutta», sanoi Kate — »mutta», hän sammalsi — »mihinkäs luut ovat joutuneet?»

Pete upotti sormensa päät partaansa. »Luut? Luutko sinä kysyt? Tuota, no, emme me kuitenkaan luita syöneet.» Sitten hänen katseensa äkkiä kirkastui. »Mutta koira, katsohan — mehän aina annamme luut koiralle — Tuomari syö luita kuin ahmatti.»

Sillä hetkellä Tuomari makasi pöydän alla pitkin pituuttaan ja kuorsasi kuuluvasti. Rouva Gorry korjasi astiat pöydältä, ja Kate meni sivupöydän luo ompelemaan.

»Onko kukaan nähnyt minun mallejani?» hän kysyi.

»Malleja?» sanoi Pete pistäen kätensä taskuunsa. »Kaipaatko sinä mallejasi?» hän kysyi kaivellen taskujansa. »Onko se tämä?» ja hän veti esille ryppyisen rasvaisen paperin, jota oli käytetty kyljyksien kääreenä. »Voitko sinä ymmärtää, miten hurjan tyhmä mies voi joskus olla? — Minä otin sen sytyttääkseni sillä piippuani.»

Hymy katosi Katan huulilta ja hän riensi ulos, etteivät toiset olisi nähneet, miten hämillään ja nolo hän oli. Sitä aikaa Pete käytti hyväksensä kuiskataksensa Philipille: »Lähdetään kävelemään ja pistäydytään 'Aurassa'.»

He olivat juuri lähdössä, kun Kate palasi arkihuoneeseen. »Menemme hiukan kävelemään, Kirry», virkkoi Pete. »Sanotaanhan, että pieni kävelyretki päivällisen jälkeen auttaa verrattomasti ruoansulamista», ja hän yskähti pari kertaa lyöden kätensä leveihin rintoihinsa.

»Odottakaa hetkinen, niin minä tulen mukaan», ehdotti Kate.

Ehdotusta ei voinut hylätä. Kate tuli ostoksille »Auran» lähettyville. Vanha rouva Beatty, ravintolanpitäjä, seisoi ovella, kun he astelivat ohi ja nähdessään Peten lähestyvän hän sanoi tälle — tarkoittamatta mitään pahaa: »Leipä, juusto ja portteri on valmiina, kuten tavallisesti, herra kapteeni.»

V.

Tapa, jolla mies kohteli häntä, tappoi hänet. Olla hänen ihailtu, hemmoteltu vaimonsa ja tietää, ettei ollut hänen hellyytensä ja rakkautensa arvoinen, ei ollut onnea — se oli musertavaa onnettomuutta, joka kidutti hänen sielunsa kuoliaaksi. Jos mies olisi moittinut häntä hänen taitamattomuudestansa, jos hän olisi torunut häntä siitä, että hän oli tehnyt kodin ilottomaksi, niin, vaikkapa hän olisi lyönyt häntä, hän olisi voinut senkin kantaa ja pitänyt tätä ulkonaista kärsimystä salaisen syntinsä rangaistuksena.

Joskus hänet yllätti raivon puuska, mutta usein hän istui tuntikausia äänettömänä, jalat lieden reunalla. Peten käytös saattoi hänet epätoivoon. Mitä enemmän hän ajan kuluessa oppi tuntemaan Peten herkkää luonnetta, sitä vastenmielisemmäksi mies hänelle tuli, ja usein hän antoi sisäisen raivonsa kuohua julki. Pete painoi silloin päänsä alas ja moitti itseänsä. Eihän vaimoraukka saattanut sietää hänen tyhmiä lörpötyksiänsä hänhän kuitenkin oli vain raaka tyhmyri. Silloin Kate purskahti itkuun ja pyysi anteeksi ja samana hetkenä oli mies taas iloinen jälleen, aivan kuin koira, jota hyvitellään, kun ensin on annettu selkään.

Katen kärsimys kohosi huippuunsa — hänelle selvisi, että hän tulisi äidiksi. Kauhea pelko käsitti silloin hänen mielensä. Hänen sieluunsa palasivat takaisin ne ajatukset, jotka mahdollisista seurauksista olivat ennen häitä hänessä herättäneet niin ristiriitaisia tunteita. Mahdotonta oli päästä aivan täydelliseen varmuuteen. Tämä ajatus saattoi olla pelkkä turhanpäiväinen otaksuma, jonka hänen onnettomuutensa, hänen salainen rakkautensa Philipiin ja hänen salainen vastenmielisyytensä Peteen — tuohon yksinkertaiseen, sivistymättömään, epämiellyttävään olentoon — oli synnyttänyt. Mutta siitä huolimatta se valtasi koko hänen olentonsa ja muuttui vähitellen vääjäämättömäksi varmuudeksi, joka päivä päivältä yhä vahvistui ja kidutti hänen sydäntänsä kuin inhoittava painajainen — lapsi, jonka hän oli synnyttävä, ei ollut hänen miehensä lapsi.

VI.

Huolimatta Peten virallisista kutsuista Philip tuli harvoin heille. Hänellä oli mitä erilaisimpia esteitä — työ — lisäopiskelut — kuvernööri — hänen tätinsä. Pete sanoi: »tietysti» ja »luonnollisesti» ja »nuohan ovat tekosyitä», kunnes Philipiä alkoi hävettää ja niin hän eräänä iltana tuli, näyttäen terveemmältä ja voimakkaammalta kuin tavallisesti ja hänen iloisuutensa oli luonnollista ja teeskentelemätöntä, kun hän hyökkäsi taloon lausuen: »Vihdoinkin minä olen tullut.»

»Ja nyt sinä jäät yöksi?» sanoi Pete.

»No, kyllä kai», myönsi Philip.

»Se on sekä ikävää että hauskaa, sillä minun täytyy nyt heti paikalla lähteä parin pojan kanssa Peeliin hakemaan alustani, voidakseni käyttää hyväkseni yön nousuvettä. Mutta sinä jäät kuitenkin ja pidät seuraa vaimolleni ja minä tulen aamulla heti, kun vuoksi kohoaa. Tyydythän sinä häneen, etkös tyydykin, Kate?» hän huudahti ja kuiskasi sitten ystävälleen: »Hän on joskus niin masentuneella mielellä, eiköhän se ole ihmekään, kun on niin lähellä — mutta saathan itse nähdä», ja hän nyökkäili ja iski silmää merkitsevästi.

Ei ollut helppo vetäytyä syrjään eikä keksiä tekosyitä, joilla olisi pelastunut tästä tilanteesta, niin rajaton oli Peten luottamus. Kate näytti kuin olisi tahtonut huutaa: »armoa, armoa», mutta kun hän luki saman rukouksen Philipin kasvoilla, teki se hänet mykäksi.

Pete lähti matkallensa ja sen jälkeen Kate ja Philip istuivat juomaan teetä. Niin kauan kuin teen juontia kesti, ei ollut vaikea keksiä jokapäiväisiä juttuja, joilla saattoi karkoittaa hiljaisuuden. Mutta kun he nousivat teepöydästä, toi Kate hänelle piipun ja silloin oli mahdoton estää väliaikoja syntymästä. Philip puhalteli uhkeita savuja ja koetti näyttää onnelliselta. Kate yritti kaikin voimin estää Philipiä näkemästä, että hän oli aivan neuvoton ja mielensä oli masentunut. Joka hetki heidän mielikuvituksensa kääntyi uudelle ladulle. Philip otti kirjan ja alkoi sitä silmäillä ja sillä aikaa Kate ajatteli itseksensä, että oli tavattoman epäkohteliasta, kun Philip kohteli häntä sellaisella välinpitämättömyydellä. Kun Philip puhui, kuvitteli Kate, ettei hän ollut hänelle enää niin kohtelias kuin ennen. Philip asteli pianon luo ja he alkoivat laulaa kaksinlaulua: »Oi, kuinka vilppaat vuoriston tuulet!» Heidän äänensä sopivat mainiosti yhteen, mutta he eivät kuitenkaan voineet jatkaa. Mitä enemmän he koettivat unohtaa menneisyyttä, sitä voimakkaampana se palasi heidän mieleensä. Philip antoi sormiensa leikitellä koskettimilla; Kate seisoi toisen jalkansa varassa pidellen kiinni kynttilänjalasta, kun he alkoivat puhua Petestä. Tuo nimi tuntui antavan heille voimaa taistella hiipivää intohimoa vastaan. Pete oli heidän suojavarustuksensa. Aihe oli sama kuin ennen muinoin, mutta nyt se oli muuttunut murhenäytelmäksi, ennen se oli ollut huvinäytelmä.

»Ihanaa on nähdä teidät tässä kauniissa kodissa», sanoi Philip.

»Eikös se ole kaunis?» vastasi Kate.

»Teidän pitäisi olla hyvin onnellinen.»

»Miksi minä en sitten olisi onnellinen?», sanoi Kate naurahtaen.

»Tietysti, tietysti te olettekin. Koti lämmin ja viihtyisä kuin linnun pesä ja mies, joka jumaloi teitä — —.»

Kate naurahti taaskin, koska hän ei voinut sanoa mitään. Puhe oli kuin läpinäkyvä huntu, nauru kuin peittävä savupilvi, sentähden hän nauroi ja nauroi uudestaan.

»Kuinka jaloluontoinen ihminen hän onkaan!» huudahti Philip.

»Eikös olekin?», myönsi Kate.

»Kasvatus ja hengen aateluus eivät aina kulje käsikädessä.»

»Mikä vaimo tahansa voisi rakastaa sellaista miestä», sanoi Kate.

»Hän on niin yksinkertainen, niin luonnollinen, niin epäluuloton — —»

Mutta nyt he olivat menossa liian vaaralliselle alueelle ja siksi he vaikenivat. Äänettömyys oli kauhea, sen voima oli armoton. Jos he olisivat voineet puhua mitä jokapäiväisimpiä asioita, ehkä lumous olisi haihtunut. Philip ajatteli, että hänen pitäisi nousta, mutta hän ei voinut panna tuota ajatusta täytäntöön. Kate tahtoi lähteä tiehensä, mutta ei voinut jalkaansa liikauttaa. Pois käännetyin kasvoin he seisoivat hetkisen paikallaan ja tuntui kuin näkymätön henki olisi kulkenut heidän välillänsä.

Rouva Gorry tuli kattamaan illallispöytää, ja silloin Kate tuli omaksi itseksensä jälleen. Hän sai takaisin naurunlahjansa ja hän nauroi kaikelle. Philip ei antanut pettää itseänsä. »Hän rakastaa minua vielä», sanoi ääni hänen sydämessään. Tuo ajatus sai hänet vihaamaan itseänsä, mutta sittenkin se armotta valtasi koko hänen olentonsa. Hän muisti hääillan ja rukoilevan katseen, jonka Kate oli heittänyt häneen, kun oli Peten seurassa jättänyt kotinsa; ja nyt hänelle muuttui varmuudeksi se ajatus, joka oli askarrellut hänen mielessänsä ennenkin, että tyttöparka oli mennyt naimisiin isänsä, Caesarin, sen suuren kerskurin ja tekopyhän pakotuksesta. Hän sanoi itsellensä, että olisi sangen helppoa sytyttää uusi tuli lämpimään hiillokseen. Kun Kate nauroi, ja hän katsoi hänen kauniisiin silmiinsä ja huomasi huulten värähtelevän, värähti hänen sielussansa entinen tunne, entinen kiihkeä halu, entinen rajaton rakkaus tähän naiseen, joka rakasti häntä kaikesta huolimatta, vain sentähden, ettei voinut muuta. Mutta ei, oliko hän turhan vuoksi kuluttanut kuusi kuukautta ulkomailla? Hänen pitäisi olla voimakas, hänen pitäisi käyttäytyä kunniallisesti. Jos tarve vaatisi, hän pelastaisi tämän naisen hänen omalta itseltänsä.

Vihdoin Kate sytytti kynttilän ja sanoi: »Minun tyytyy viedä teidät omaan huoneeseenne.»

Kate puhui iloisesti, kun he menivät portaita ylös. Toisessa kerroksessa hän avasi oven arkihuoneen yläpuolella olevaan kamariin, astui sisälle ja veti uutimet alas. Hän oli vieläkin verrattomalla tuulella ja sanoi, ettei vieraalla ehkä ollut mukana yöpaitaa ja senvuoksi hän oli tuonut esille Peten paidan ja toivoi, että se olisi kylliksi suuri, ja sitten hän taas nauroi. Kynnyksellä otti Philip kynttilän hänen kädestänsä ja suuteli samalla sitä kättä, joka oli sitä pitänyt. Hetkisen Kate seisoi ja värisi kuin vilustunut lapsi, ja sitten hän kiisi tiehensä. Kuului oven paukahdus ja »Kate oli omassa huoneessaan polvillaan vuoteensa vieressä haudaten kasvonsa peittoihin estääksensä ankaran nyyhkytyksen kuulumista toiseen huoneeseen.

Huolimatta hänen leikinlaskustaan ja iloisesta naurustansa, ei vanha kiduttava ajatus jättänyt häntä rauhaan. Pitäisikö hänen puhua siitä Philipille? Ymmärtäisikö hän häntä? Uskoisiko hän sitä? Jos Philip voisi ymmärtää, mihin kauheaan asemaan hän kohta joutuisi, tahtoisiko hän yrittää pelastaa häntä? Ja ellei hän sitä tekisi, ellei hän tahtoisi, ellei hän voisi, eikö hän vihaisi tämän vuoksi häntä koko elämänsä ajan? Nähdessänsä hänen kasvonsa, kuullessansa hänen äänensä soinnun, koskiessaan hänen käteensä, oli entinen rakkaus kuluttavalla voimalla palannut hänen mieleensä. Oi, kuinka toisin olisikaan saattanut olla — kuinka rajattoman onnelliseksi hän olisikaan voinut tulla!

Ensimmäisen nousuveden saapuessa palasi Pete Peelistä ja laski satamaan ja nämä kolme söivät yhdessä aamiaista. Kun Kate liikkui raskaasti takan ympärillä, Pete jutteli, nauroi ja vihjaili istuessansa pöydän ääressä kaikkeen siihen, niitä tuleman piti.

»Mamu, anna mamia», hän kuiskasi ja sitten hän pyysi kaikenlaista ja soperteli kuin pieni lapsi.

Aamiaisen jälkeen herrat istahtivat tupakoimaan, ja Kate otti ompeluksen käsiinsä. Hän valmisteli pieniä töitä, jotka ovat niin sieviä, niin ihastuttavan huvittavia ja tuottavat aina iloa katselijalle ja jotka tavallisesti herättävät naisen sielussa uuden onnenmaailman ja lisäävät moninkertaisesti hänen hellyyttänsä. Philip sattui katsahtamaan häneen ja samana hetkenä hän piiloitti helmaansa sen valkean pienen vaatekappaleen, jota hän juuri valmisteli. Pete huomasi sen, hiipi takaapäin hänen luoksensa, veti esineen hänen kädestänsä ja avasi sen suunnattomissa käsissänsä, jota tehdessänsä hän nauroi, niinkuin olisi tahtonut lennättää katon ilmaan. Se oli pienen lapsen paita.

»Älä ole milläsikään, lemmikkini», hän sanoi hyväillen, kun veri tulvehti Katen kasvoihin. »Philipistä tulee kuitenkin jonakin päivänä jonkinlainen isä pojalle — kaikissa tapauksissa kuitenkin kummi — eikä se siis ole ollenkaan niin vaarallista, että hän saa nähdä tämän pienen pipanan pukimia. Meidän täytyy antaa sen nimeksi Philip? Mitä siihen sanot, Kirry — Philip, onko se sovittu?»

VII.

Kun hänen aikansa lähestyi, varmistui Katessa se päätös, että oli parasta, jos lapsi ei syntynyt, hänen miehensä talossa. Täällä oleminen sellaisen tilaisuuden sattuessa oli sama kuin eläisi tulivuoren partaalla. Yksi ainoa harha-askel, ajattelematon sana, ja maa avautuisi hänen jalkainsa alla. »Minun täytyy matkustaa kotiin joksikin aikaa, Pete», hän sanoi.

»Tietysti sinun täytyy», myönsi Pete. »Ei kukaan voi kohdella tuossa tilassa olevaa tyttöä sillä lailla kuin se vanha enkeli.»

Pete kyyditsi häntä hänen äitinsä luo. Hän ajoi niin hiljaa ja nosti hänet rattaille ja niiltä alas niin hellästi, kuin hän olisi ollut hentoinen lapsi. Kate hengitti vapaasti, kun hän jätti Jalavaharjun, mutta kun hän pääsi omaan huoneeseensa Manin »Keijukaisessa» hän huomasi, että hän oli joutunut vain ojasta allikkoon. Täällä oli niin monia muistoja, jotka kaikkialta kurkistelivat häntä vastaan kuin kummitukset — täällä oli muistoja viattomista unista ja iloisista heräämisistä linnun lauluun, tuttua olivat häntä rakastavain ihmisten puheet ja hiekan ratina käytävällä. Vanha tuttu oli pesä, pieni huone, jonka ikkunasta oli näköala puutarhaan, pieni vuode vaaleanpunaisine, telttamaisine verhoinensa. Vanhat, sievät peitteet, pesupöytä astioineen, vaatekaappi, sälekaihtimet, joihin oli maalattu pieni taulu, lammasnahkaiset matot lattialla, puhtaiksi pestyt vuoliaiset pään päällä — kaikki oli samaa, mutta, oi Jumala, kuinka erilaisia kuitenkin!

»Annapa minulle peili, että saan katsoa, minkä näköinen minä olen», hän sanoi ja Nancy antoi hänelle peilin, joka oli pudonnut lattialle talkoopäivän jälkeisenä aamuna.

Harmistuneena hän sysäsi sen luotansa. »Mitä tuommoisesta viheliäisestä lasinsirusta näkee?» hän sanoi.

Yötä päivää kierteli Pete talon ympärillä. Siellä ei ollut hänelle makuupaikkaa ja luultiin, että hän vietti yönsä kotonansa. Mutta hän kulki pimeässä hiekkakentän yli rannalle ja varhain aamusilla oli ovella takaisin, tuoden tullessansa raittiin tuulahduksen mereltä taloon, kun hän puoleksi avatusta ovesta hiljaa kuiskasi: »Kuinkas asiat tänään hurisevat?»

Naiset ajoivat hänet ulos ja hän kierteli polkuja pitkin aivan kuin kodistaan karkoitettu koira. Jos hän kuuli huokauksen maitokamarin yliseltä, hän istahti seinään nojaten ja valitti. Mummi koetti lohduttaa häntä. »Älä ole milläsikään, poikaseni, pian siitä on pelkkää iloa», hän sanoi, »ja sinä saat pienen lapsukaisen, jonka edestä kannattaa tehdä työtä.»

Mutta Pete oli katkera ja kapinallisella mielellä. »Mitä minä lapsesta välitän?» hän sanoi. »Hänet itsensä minä tahdon pitää, mutta nyt hän jättää minut. Oi, Jumala, nyt hän jättää minut! Jumala, anna minulle anteeksi», hän mutisi. »Oi, hyvä Jumala, anna minulle anteeksi», hän toisin ajoin valitti: »Se ei olisi oikein. Jumala tietää, ettei se olisi oikein», hän mutisi käheästi samaa kerraten…

Vihdoin Nancy Joe tuli hänen luokseen ja kävi täydellä todella lukemaan hänelle lakia.

»Kuulkaapas nyt, Pete», hän sanoi, »jos te tahdolle ottaa hengen häneltä ja vielä kohtalaisen pian, niin teidän on vain jatkettava sillä tavalla, kuin olette alkanut. Mutta ellette sitä tahdo, silloin on parasta, että laputatte täältä tiehenne, ettekä tule takaisin, ennenkuin voitte olla täällä joksikin hyödyksi.»

Tämä asetti vihdoinkin Peten levottomuuden. Kalastuskausi oli alkanut aikaisin sinä vuonna, ja seuraavana iltana hän lähti sillinpyyntiretkelle.

Kate sai odottaa kauan, ja naiset, jotka hyörivät hänen ympärillänsä, odottivat peläten ja vavisten. »Tämä on viikkoa tai paria liian aikaista», sanoi muuan. »Ilma on niin hirvittävän kuuma», sanoi toinen. »Rakas lapsi kulta, kyllä se on nyt vähän liian aikainen», myönsi myöskin Mummi.

Katen omat tunteet eivät sallineet sijaa sellaiselle pelolle.

»Kuolevatko naiset usein siihen?» hän kysyi.

»No, se tapahtuu oikeastaan hyvin harvoin», sanoi tohtori.

Puolen tunnin perästä Kate puhui uudestaan.

»Kuoleeko lapsi joskus?»

»No, sellaista saattaa kyllä toisinaan tapahtua, mutta ainoastaan silloin, kun äitiä on kohdannut ankara onnettomuus-esimerkiksi, kun hän on menettänyt miehensä.»

Kate lojui kiemurrellen tuskissansa sängyssänsä, ikävöiden omaa kuolemaansa ja toivoen syntymättömän lapsen kuolemaa, koska pelkäsi sen ilmestymistä ja oli varma, että hän vihaisi ja inhoaisi sitä. Vihdoin kaikui lapsen ensimmäinen itku — tuo itku pohjattomasta äänettömyydestä, joka ei ennen ollut saanut ilmaa väräjämään, mutta joka tämän jälkeen oli valmistava lievitystä maailman tuskaan, itkevä ja naurava, valittava ja iloitseva ja tuottava hänelle, joka oli lapselle elämän antanut — sekä lohtua että surua. Sitten hän pyysi, että he näyttäisivät lasta hänelle, ja kun he toivat sen hänen luokseen hyssytellen ja lörpötellen hassuja sanojansa, ja kun hän pelästynein ilmein katsahti sen ryppyisiin pikku kasvoihin, hän peitti silmänsä kädellänsä ja huusi: »Viekää se pois», ja käänsi päänsä seinään päin. Hänen epämääräinen pelkonsa oli nyt muuttunut varmuudeksi: lapsi, jonka hän oli synnyttänyt, oli hänen syntinsä hedelmä — hän oli huono nainen.

Mutta ei ole maailmassa niin suurta häpeää, pelkoa tai kauhua, jota äskensyntyneen lapsen avuton olemus ei karkoittaisi. Lapsi itki taaskin ja kauheassa pelon ja rakkauden taistelussa voitti vihdoin äidin tunne. Äidin sydän heräsi ja alkoi sykkiä. Hän oli nyt saanut lapsensa, olkoonpa kaikki muu kuinka tahansa. Siinä oli kaikki, jonka puolesta hän oli kärsinyt, mutta se oli hänelle kylliksi, se oli kallis, sanomattoman arvokas aarre.

»Oletteko te aivan varmat, että lapsi on terve», hän kysyi, »aivan, aivan terve? Eivätkö sen pienet kasvot ole niinkuin sen pieni äiti olisi itkenyt — eivätkö?»

»No, ei suinkaan», vakuutti Mummi, »lapsihan on niin kerrassaan komea ja ihana, ettei sen suloisempaa lasta ole syntynyt.»

Naiset juoksentelivat varpaillaan ylös ja alas, supatellen portaissa, naureskellen alakerrassa ja vaatien hiljaisuutta ja kiellellen toisiaan, vaikka heidän oman käytöksensä vuoksi kieltelemistä tarvittiin, kun he astuivat huoneeseen. Lapsi kirkui yhä kuin henkensä edestä ja Mummi pudisteli päätänsä sille ja puheli, ettei ollut ollenkaan syytä huutaa ja pahoitella, kun hän kerran oli onnellisesti maailmaan tullut; ja Kate itse risti kätensä ja mutisi hiljaa itseksensä aivan kuin olisi lausunut rukouksen: »Jumala on hyvin hyvä ja tohtori on myöskin hyvä. Jumala on oikein hyvä, kun hän antaa meille tohtoreita.»

»Maatkaa nyt aivan hiljaa, niin minä tulen takaisin parin tunnin kuluttua», sanoi tohtori Mylechreest ovelle mennessänsä.

»Voi, Herra hyvästi siunatkoon, mitähän se isä nyt sanoo!» huudahti Mummi, ja kaikkien kasvoille levisi tuo iloisen hämmästyksen hymy, joka tavallisesti ilmestyy kaikkiin taloihin, joitten yllä elämän ja kuoleman enkelikaksoiset ovat kauan leijailleet ja liidelleet tiehensä vasta sitten, kun ovat nähneet vastasyntyneen lapsen suloiset kasvot.

VIII.

Kun Pete laski rantaan viileän aamun sarastaessa, seisoi John-lukkari tynnyrillä myyden yön saalista huutokaupalla suoraan veneestä.

»Minulla on uutisia teille, herra Quilliam», hän huudahti, kun Peten vene puolissa purjeissa saapui laiturin viereen. Pete pysäytti venheensä, hyppäsi maalle ja kiiruhti sinne, missä John laiturin päässä piti huutokauppaansa. Ympärillä kuhisi joukko ostajia vasuineen ja käsikärryineen.

»Odottakaa hetkinen, kapteeni», hän huudahti ojentaen kätensä, jossa silli vielä aukoi kiduskansiansa. »Jok'ikinen tämänlaisia vonkaleita, lihavia, eläviä ja potkivia — paljonko kaikista yhteensä tarjotaan? Viisi shillinkiä? Kiitoksia paljon — Ja kolme, viisi ja kolme. Lisätkää hieman pojat — vai vasta viisi ja kolme — ja kuusi, kiitoksia. Sehän on aivan pilkkahinta, viisi ja kuusi — kuusi shillingiä? Kaikki yhteensä kuusi shillingiä — ja kuusi? Koko kasa kuudesta ja kuudesta?» — »Seitsemän shillingiä», huudahti joku äänellä, joka muistutti sumutorvea. »Sillit ovat torikauppias Annien», sanoi John hypähtäen maahan. »Ja nyt, kapteeni Quilliam, me lähdemme kastelemaan sen nuoren miehen päätä.»

Pete kiisi kuin tuuliaispää Sulbyä kohden, äänekkäästi tervehtien jokaista, kenen tiellänsä tapasi. Mutta kun hän tuli lähelle. »Keijukaista», kuivasi hän hien otsaltansa, koetti rauhoittaa puuskuttavaa hengitystään ja oli olevinaan, kuin ei olisi mitään kuullut.

»Kuinkas minun tyttöparkani nyt jaksaa?» hän sanoi hellällä äänellä, koettaen näyttää mahdollisimman onnettomalta ja onnistuikin näyttelemään osaansa mainiosti kolmekymmentä sekuntia.

Naiset iskivät toisillensa silmää ja näyttivät erinomaisen tietäviltä. Nyökytellen syrjävihkaa Peteen päin he hykertelivät käsiänsä ja nauraa hihittivät sanoen: »Katsokaapas häntä — hän ei tiedä mitään, luuletteko, että hän tietää?» — »No ei, näkeehän sen, rouva hyvä — nuo miehet ovat sellaista väkeä, että ne eivät ymmärrä tuon taivaallista.»

»Pois tieltä», huudahti Pete jymisevällä äänellä ja hyökkäsi portaita kohden.

Mutta Nancy pysähdytti hänet seisten keskellä alinta porrasta ja asettaen molemmat kätensä hänen olkapäillensä. »Teidän täytyy olla hyvin hiljaa sitten», hän kuiskasi. »Te olette aina ollut hyvin järkevä mies, Pete, ja hän on tavattoman heikko — luvatkaa minulle, että olette hyvin, hyvin tyyni.»

»Minä olen hiljaa kuin hiiri», vastasi Pete ja vedettyään suuret merisaappaat jalastaan hän hiipi varpaillaan huoneeseen..

Tuolla Kate makasi aamuauringon valossa ja hänen kasvonsa olivat niin valkeat kuin se peite, jota hän pitkillä sormillansa hypisteli.

»Jumala olkoon kiitetty siitä, että äiti ja lapsi elävät», sanoi Pete liikutuksesta väräjävällä äänellä, ja sitten hän veti hiukan peittoa alemma ja siellä, siellä oli lapsikin tyynyllä hänen vaimonsa käsivarrella.

Kuinka paljon hän koettikin pysyäkseen tyynenä, hän ei voinut olla huudahtamatta ilosta.

»Katsopas vain! Siinä se on poika! Poika, toden totta, iloitkaa ja riemuitkaa!»

Naiset hyökkäsivät hänen lumppuunsa kuin hanhiparvi. »Pois täältä, hyvä herra, ellette voi käyttäytyä paremmin.»

»Anteeksi, hyvät naiset», sanoi Pete yskähdellen, »minä en ole tottunut seurustelemaan lasten kanssa. Olen hieman ihastunut, näettehän, parahin Nancy, eukkoseni. Enhän voinut auttaa sitä, että minulta pääsi huudahdus, nähdessäni hänet ensimmäisen kerran.» Sitten hän lisäsi vuoteeseen kääntyen: »Oi, Kirry, miten sievä se on! Ja noin iso sitten! Sehän on niin iso nyt jo kuin minun nyrkkini. Ja noin lihava! Sehän on kuin syötetty porsas. Ja noin suora! No, ei nyt sentään ole ihan suora, mutta ihanat piirteet sillä kuitenkin on! Anna se minulle, Kirry. Annapas minulle se pikku veitikka. Täytyyhän minun saada poikaa pitää pikkuisen edes.»

»Poikaa, vielä vain! Kuunnelkaapas tuota miestä», sanoi Nancy.

»Se on tyttö, Pete», sanoi Mummi ottaen lapsen vuoteesta.

»Tyttökö, sanotte?» sanoi Pete miettivästi. »No», hän sanoi heittäen päättävästi päätänsä, »Jumala olkoon kiitetty tytöstäkin.» Sitten hän kohotti päätänsä vielä päättävämmin ja lisäsi: »niin, Jumala olkoon kiitetty siitä, että äiti ja lapsi elävät, vaikkapa se onkin tyttö», ja hän ojensi kätensä ottaaksensa lapsen syliinsä.

»Varovasti nyt, Pete — ota se hyvin varovasti», sanoi Mummi ojentaen sen hänelle.

»Särkyvätkö ne helposti, Mummi?» virkkoi Pete ja hänen suuret poikamaiset kasvonsa olivat tällä hetkellä kuin hyvän hengettären kasvot.

»Tule nyt vanhan isäukkosi syliin, sinä pikku pipana. Herra varjelkoon, Kirry, miten raskas se on! Tämä poika painaa ainakin kymmenen naulaa, siitä olen varma. No, katsopas poikaa! Mummi, Mummi, olettekos koskaan nähnyt mokomaa? Sehän on oikea taideteos. Kirry, minä en olisi voinut saada parempaa, vaikka olisin saanut valita. Kuulittekos, mitä Tommi Hommy sanoi? Olisittepa kuulleet, miten hän kerskui ja ylisti vastasyntynyttä lastansa. Hän sanoi, ettei hän sitä antaisi pois mistään hinnasta — mieluummin hän menettäisi navetastansa kaksi parasta lypsylehmäänsä. Tämä on kuitenkin paljon arvokkaampi, siitä olen varma. Mitäs te suvaitsette sanoa siellä, neiti Nancy? Ei kelpaa mihinkään. Niinkö sanoitte? Te olitte oikeassa, Mummi. 'Siitä on tuleva pelkkää iloa', sanoitte te ja eikö lapsi ole osoittanut sitä nyt jo todeksi? Minä panin viime maanantaina sukat nurinpäin jalkaani. »Onpahan onni oikeinpäin», sanoin minä ja niinhän minulla olikin. Katsokaapas nyt tuota poikaa! Se heristää pientä nyrkkiänsä isällensä. Niinpähän tekeekin. Tämä poika tuntee minut. Ah, sinä olet sukkela! No, Nancy neiti luulee muka, että minä puhun tyhmyyksiä, niinkö? Kukaan ei voi minua kuitenkaan vakuuttaa, ettei tämä poika minua tuntisi.»

»Kuullettekos nyt, mitä tuo mies puhuu?» hymyili Nancy. »Poika ja poika ja poika ja poika! Se on tyttö ettekö jo kuullut, tyttö — tyttö — tyttö.»

»No, no, tyttö sitten — tyttö on yhtä hyvä, ihan yhtä hyvä, olkoon vain tyttö», sanoi Pete päättävästi ja alistuvasti.

»Hän on pettynyt», sanoi Mummi. »Miesparka odotteli poikaa, eikös vain odotellutkin?»

Mutta sitä ajatusta vastaan nousi Pete koko voimallansa. »Poikaa? Ei ikinä! Ei, ei! Tyttöä, niin totta kuin elän. Minähän olen aivan hullaantunut tyttöihin, vai mitä, Kirry? Olen aina ollut ja nyt minä olen onneksi saanut niitä kaksi.»

Lapsi alkoi itkeä ja Mummi otti sen häneltä pois ja asetti sen polvillensa vatsalleen ja alkoi keinuttaa. »Herra varjele sitä ääntä, miltä sillä pojalla on!» sanoi Pete. »Hänestä tulee laivuri toden totta — satamamestari nyt kuitenkin.»

Lapsi nukahti ja Mummi pani sen tyynylle Katen viereen, kasvot äitiin päin.

»Vaiti kuin viilipytty nyt», sanoi Pete. »Katsokaapas, miten poika hymyilee unissansa. Mutta missäs ukko on? Onko hän nähnyt sitä? Meidän täytyy saada se sanomalehteen, Timesiin? Niin, tietysti Timesiin. Ja paikalliseen lehteen myöskin. »Herra kapteeni Peter Quilliamin rakastettu vaimo on saanut pojan — tytön, — tarkoitan. Ja ajatelkaahan, mitä ihmettelyä se herättää koko saarella — jokainen saa sen tietää. Sanomalehdet ovat kuin naiset — niillä on mainio taito levitellä salaisuuksia. Mitähän Philip sanoo? Mutta eikö teillä ole mitään suuhun pantavaa, Mummi? Rouvat tarvitsisivat vähän virkistystä, Nancy. Toden totta, tällaisessa tapauksessa on tämmöinen talo mainio olemassa. Mitä kello oli? Odottakaa, älkää sanoko! Se tapahtui kello viisi tänä aamuna, eikö totta? Tapahtuihan? Senhän minä hyvin tiesin. Vuoksi oli silloin korkeimmillansa — niin, poika kyllä menestyy maailmassa ja kuolee vasta päästyänsä aallon harjalle. Mistäkö minä tiesin, että lapsi oli syntynyt, hyvä rouva? No, mikään nyt ei ole sen helpompaa. Me annoimme veneitten kuljeksia valloillansa Cronk ny Irrey Lhaan lähettyvillä odotellessamme päivän sarastusta. Alkoi valjeta sen verran, että saattoi kätensä erottaa, rouva. Äkkiä minä kuulin lapsen itkua mereltä. 'Se on Earey Cushinin nimetön kakara', sanoi eräs pojista. 'Purjeet ylös', sanoin minä. Sitten me nostimme verkkomme veneisiin, ja kun me laskeuduimme polvillemme aamurukoukseen, kuten tavallista, rukoilin minä: 'Jumala siunatkoon minun vastasyntynyttä lastani', sanoin minä. 'Ja Jumala siunatkoon myöskin minun lapseni äitiä', sanoin minä, 'ja Jumala suojelkoon ja varjelkoon heitä aina ja valistakoon kasvonsa myöskin minulle.' Vuoteesta kuului hiljaista valitusta.

»Ilmaa, ilmaa, päästäkää raitista ilmaa! Avatkaa ovi», läähätti Kate.

»Huone alkaa käydä hänelle liian kuumaksi», sanoi Mummi.

»Tulkaa, tulkaa, täällä on yksi meistä liikaa», päätti Nancy. »Ulos täältä», ja hän ajoi Peten pois sänkykamarista lyöden esiliinaansa aivan kuin hänellä olisi ollut edessään lauma ankkoja.

Pete kääntyi ovessa ympäri ja katseensa sattui päällystakkiin, joka riippui naulassa.

»Jumala häntä siunatkoon», sanoi hän hiljaa. »Jumala siunatkoon ja palkitkoon häntä kaikesta siitä, mitä hän on saanut minun vuokseni kärsiä.»

Hän vei päällystakin huulillensa ja katosi huoneesta. Hetkistä myöhemmin hänen musta kiharatukkainen päänsä kurkisti oviaukosta sisään aivan kuin hän olisi ollut suuri keskenkasvuinen poika.

»Nancy», hän kuiskasi, »laita hiilihanko poikittain kehdon yli, ei ole hyvä kiusata tonttuja. Ja Mummi, älkää jättäkö pikkuista yksin, kun Nancy menee lypsämään lehmiä, sillä voisihan sattua, että keijukaiset vaihtaisivat lapsen.»

Kate oli kääntynyt seinään päin ja kuunteli kirvelevin sydämin hänen puhettansa. Kun Pete oli palannut alakertaan, tuli tohtori uudestansa.

»Hän ei voi oikein hyvin», sanoi tohtori. »Parasta on, ettei hän itse saa syöttää lasta. Viisainta on antaa lapselle pullo heti. Se on hyödyllisintä heille molemmille.»

Ja niin päätettiinkin, että Nancy seuraisi heitä hoitajattarena
Jalavaharjuun. Rouva Gorry sai tulla siksi aikaa hänen sijallensa
Sulbyyn.

Seuraavan kahdenkymmenen neljän tunnin aikana koetti Kate kaikin voimin sulkea sydämensä lapselta. Mutta tämän ajan kuluttua, kun hän sattui jäämään lapsen kanssa yksin, hän alkoi laulaa sille vienolla, hellällä äänellä. Nancy, joka juuri silloin lakaisi keittiötä, pysähtyi luuta kädessä, ja Mummi istuessaan kapakkahuoneessa lopetti neulomisensa.

»Tuo nyt on jotakin», sanoi Nancy.

»Voi pikku Kirry raukkaani», sanoi Mummi. »Eihän ole ollenkaan ihme, että hän on unissaan vähän hourinut — eihän hän ole ollut terve yhtään ainutta päivää häittensä jälkeen.»

Yhdessä he hiipivät nämä oudot äänet kuullessansa portaita ylös ja tapasivat Peten, jota he hetki sitten olivat turhaan kaivanneet, istumassa Katen huoneen oven takana henkeä pidätellen kuuntelemassa.

»Vaiti», hän sanoi vähemmän kielellä kuin huulillansa, jotka hän puristi yhteen vaatien hiljaisuutta. Sen jälkeen hän kuiskasi: »Hänen äänensä täyttää koko huoneen musiikilla, kuunnelkaa. Se kaikuu kuin keijujen soitto rantahietikolla. Ja pieni keijukainenhan se viekoitteleekin hänet laulamaan.»

Seuraavana päivänä tuli Philip, eikä Pete tullut toimeen, ennenkuin oli saanut hänet viedyksi ylös katsomaan lasta.

»Sehän on vain Phil», hän sanoi astuessaan ovesta sisään ja vetäen Philipiä jäljessään Katen huoneeseen, sillä se tuttavallisuus ja luottamus, jota suuri ilo joskus synnyttää, hävittää usein sopivaisuuden rajat. Kate ci katsahtanut vuoteestansa ja Philip koetti päästä pakoon niin pian kuin suinkin.

»Philipillä on jotakin kerrottavana itsestäänkin», sanoi Pete.
»Huomisesta kuukauden päästä hänestä tehdään tuomari.»

Silloin katsoi Kate Philipiä suoraan silmiin ja tämän katseen edessä hän tunsi särkyvän sen sädekehän, minkä hänen menestyksensä oli hänen mielessään synnyttänyt. Hän hoippui alakertaan ja kiiruhti ulos talosta. Taas palasi vanha peloittava ajatus: »Hän rakastaa minua vielä», mutta miten erilaiselta se vaikuttikaan nyt, kun lapsi oli syntynyt. Kun hän katseli sen pieniä, kauniita kasvoja, valtasi uusi tunne hänen olentonsa. Katen lapsi — Katen — ja se voisi myöskin olla hänen. Eikö hän ollut ostanut maallista onneansa liian kalliista? Saattaisiko mikään maallinen ylennys olla Peten yksinkertaisen riemun arvoinen? Uuden päivän sarastus täyttää köyhänkin mielien kodin, kun hän ensi kerran tulee isäksi, ja hänellä on hetkisen salaperäinen aavistus siitä taivaallisesta riemusta, että uusi elämä on syntynyt, ja se on osa hänen omasta olemuksestansa.

Kolme viikkoa myöhemmin Pete ajoi vaimoineen kotiinsa Caesarin vaunuilla. Kaikki kävi samalla tavalla kuin silloin, jolloin hän ajoi vaimonsa kanssa kahden, ero oli vain siinä, että niissä saaleissa, joissa Kate silloin oli ollut, oli nyt lapsi, joka uinui unen helmoissa maitopullo vierellänsä. Oli ihana kevätaamu ja auringon säteet loistivat vihertävillä lehdillä ja kukat hohtivat kuin satumaailmassa. Pete oli iloinen ja vallaton kuin nuori poika ja vihelteli ja kujerteli koko matkan koettaen matkia lintujen laulua ja eläinten ääniä. Kun he tulivat Jalavaharjuun, nosti hän vaimonsa kärryistä alas varovasti ja hellästi, kuten hän käsitteli pienokaistansa. Hän oli voimakas ja toinen oli kevyt ja hän paremmin kantoi kuin talutti vaimonsa portaita ylös. Vastassa oli Nancy, joka otti lapsen äidin sylistä ja silloin Pete palasi takaisin hoitamaan hevostansa huudahtaen lähtiessänsä: »Se oli ainoa, mitä tässä talossa tarvittiin, rakas Nancy. Mitä on talo ilman lasta? Se on aivan kuin huone, jossa ei ole kelloa.»

»Kello, vieläkös mitä», sanoi Nancy, »kellot pysähtyvät, mutta tämä käy varmasti lakkaamatta kuten mylly.»

»Älkää nyt liioitelko, Nancy», huudahti Pete, mutta hän oli itsekin vallan suunniltansa ilosta.

Kate astui sisään. Tuli paloi arkihuoneen uunissa, liesiraudat hohtivat kuin lasi, fuksioita oli pistetty maljakkoihin — kaikki oli lämmintä, iloista ja kodikasta. Hän istahti ottamatta hattua päästänsä. »Miksi minä en voi olla tyyni ja onnellinen?» hän ajatteli. »Miksi minä en voi pakottaa itseäni rakastamaan ja unohtamaan?»

Mutta hän oli ihminen, joka taivaltaa erämaata meren pohjassa — ääretöntä, kuohuvaa Saharaa. Hänen yläpuolellansa oli koko elämä, siellä oli hänen rakkautensa ja onnensa ja kaikki; mitä oli hänen ympärillänsä, ne olivat vain aavemaisia varjoja, joita ne loivat.

VIX.

Kuta selvemmin Kate käsitti, että hän oli huonon naisen asemassa, sitä enemmän hän koetti ahkeroida tullaksensa hyväksi. Hän pakeni uskonnon turviin. Mutta hänen uskonnossaan ei ollut uskoa, ei luottamusta, ei lohtua, ei salaperäistä hartautta, vaan ainoastaan pelkoa, häpeää ja pakkoa. Hän antautui siihen siitä huolimatta kokonaan. Sunnuntai-aamuna hän meni kristilliseen kokoukseen, iltapäivällä kirkkoon, sunnuntai-iltaisin Wesleyn kappeliin, keskiviikkoiltana metodistien lähetystalolle. Tämä häälyväisyys ei miellyttänyt hänen isäänsä. Hän katseli häntä tutkivasti ja kysyi, oliko hän salaisuudessa rikkonut joitakin käskyjä. Kate kalpeni ja vastasi kieltäen.

Pete seurasi häntä, mihin ikinä hän menikin, ja kun uskovaisten kelvottomin aines näki tämän, seurasi se hänen mukanansa. He panettelivat kilvan toisiansa koettaessaan päästä käsiksi hänen rahakukkaroonsa. »Ette suinkaan te nyt voi ajatella liittyä noihin», sanoi muuan. »Ne kannattavat valintavapautta — ja sehän johtaa sielun suoranaiseen turmioon.» »Kunnioitettava ihminen ei toki voi yhtyä Cowleyn seurakuntaan», sanoi joku, »nehän kieltävät perisynnin, eivätkä siis ole hitaistakaan paremmat kuin paatuneet pakanat.»

Pete ymmärsi erinomaisesti heitä ja tiesi, mihin he pyrkivät.

»Te muistutatte minulle», sanoi hän, »kun te tuolla tavalla kerskutte opinkappaleistanne, kaffereita Kimberleyssä. Jos joku heistä sattui löytämään vanhan hatun, jonka joku valkoinen oli heittänyt menemään, he pimeän tullen sytyttivät suuren nuotion ja kokoontuivat tarkasti tutkimaan tuota merkillistä esinettä. He tunkeutuivat yhteen ahtaaseen piiriin, eikä heistä näkynyt muuta kuin hampaat ja silmät ja siinä oli kysymyksiä yhtä paljon kuin katkismuksessa. »Kuka löysi sen?» tiedustelee joku. »Mistä hän sen löysi?», utelee toinen. »Jos hän ei olisi löytänyt sitä, kuka muu sen sitten olisi löytänyt?» Sillä tavalla he saattoivat jatkaa kello kahteen aamulla, ja tuli sammui, mutta joukko istui yhä kiistellen ja kirkuen aivan kuin apinasakki pimeässä. Ja tuo kaikki tapahtui vanhan viheliäisen hatun vuoksi, jossa oli reikä, eikä ollut viiden pennin arvoinen.»

»Tuo on pakanallisuutta», huusivat he. »Mutta siitä huolimatta antanette toki leskille ja orvoille, sillä joka köyhää auttaa, se lainaa Herralle — te harjoitatte uskontoa toki sillä tavalla, vaikkette mitään usko.»

»Silloinhan me olemme kuitit», sanoi Pete, »sillä te uskotte, mutta ette elä uskonne mukaan.»

Mutta Caesar sai Peten huolimatta hänen epäilyksistänsä. Lähestyi jokavuotinen rukousjuhla. Kate lähti sinne ja Pete seurasi häntä, kuten uskollinen koira. Joukko kokoontui Sulbyn sillalla ja kulki kylän läpi harrasta herätyslaulua veisaten. He pysähtyivät Caesarin pellolle laaksossa — se oli sama pelto, jossa viime vuonna oli talkoita pidetty, ja Caesar nousi kärryihin, jotka oli viety sinne saarnatuoliksi. Sitten he taaskin lauloivat ja jakaantuivat pienempiin ryhmiin, jotka kokoontuivat eriksensä sinne tänne aivan kuin katajapensaat vuorenrinteellä. Jonkun ajan kuluttua he tulivat taaskin yhteen, veisasivat uuden virren ja kokoontuivat kärryjen ympärille kuuntelemaan Caesarin saarnaa.

Sen sisällyksenä oli velvoitus, että ihmisen tulee ahkeroida omistaakseen jalon ja puhtaan elämän. Näinä aikoina oli saarella hänen mielestänsä huonoja ihmisiä, jotka synnissään olivat onnellisia ja opettivat, ettei ollut hyvä viettää virheetöntä elämää, koska hyveiden harjoitus teki ylpeäksi ja ylpeys oli kuolemansynti. Oli toisia, jotka sanoivat, että koska ihmisen tulee katua omistaaksensa pelastuksen, täytyy tehdä syntiä, jota sitten katuisi. Nämä opit ovat perkeleestä — älkää kuunnelko niitä. Voisiko ihminen, joka uskossa on pelastunut, viettää hetkeäkään synnittömänä? Joissakin tapauksissa hän varmaankin voisi. Ehkäpä jonkun minuutin? Sen nyt kuitenkin. Kokonaisen tunnin? Ei siitäkään epäilystä. Silloinhan, jos ihminen voisi elää kokonaisen tunnin synniltä, hän voisi elää koko päivän, koko viikon, kuukauden, vuoden — niin koko elämänsä.

Päästyänsä näin pitkälle Caesar oli alkanut hikoilla ja siksi hän otti takin yltänsä, ripusti sen kärryjen pyörälle ja jatkoi paitasillaan. Älkää antako heidän vietellä teitänne. Ne ovat perkeleen juonia, mutta hänen lupauksiinsa ei ole luottamista. Vanha ihana sääntö on olemassa, että jos joku on tehnyt itsensä syypääksi lihalliseen syntiin, hänen pitää julkisesti kärsiä rangaistuksensa tässä maailmassa, etteivät hänen syntinsä olisi hänelle tuomioksi Herran suurena päivänä.

Caesar riisui myöskin liivinsä ja lopetti kiihkeästi vaatien kuulijoitansa tunnustamaan salaiset syntinsä. Jos puheitten arvo lasketaan vaikutusten mukaan, oli Caesarin puhe kaunopuheisuuden mestarinäyte. Kun hän alkoi, kuunteli hänen seurakuntansa henkeään pidättäen ja kuului ainoastaan yskähtelyä ja hiljaista tirskunaa, johon hänen vihamiehensä tekivät itsensä syypääksi, kierrellessään ympäri ja tehdessään pilaa tuosta lörppäkielestä, tekopyhästä kapakoitsijasta. Mutta hänen lopettaessaan kuului voimakkaita ihastuksen ja ylistyksen huudahduksia, samalla kuin hänen kuulijansa rukoilivat ääneen, huokailivat ja valittivat, syleillen toisiansa kiihkeästi kauhusta ja ihastuksesta.

Kun Caesarin ääni häipyi kuin kaukaisen meren loiskinta, hypähti joku nurmikolla seisoalleen ja alkoi rukoilla. Ja ennenkuin ensimmäinen rukoilija oli lopettanut oli toinen jo alkanut. Sillä aikaa olivat parannuksen etsijät alkaneet tunkea joukon läpi kärryjen luokse, jossa he itkien ja huokaillen vaipuivat polvillensa. Yksi niistä oli Kate ja kun hän asettui paikoillensa, pysyi Pete lakkaamatta hänen rinnallansa. Ankara väristys kävi samalla Katen lävitse ja hänen katseensa oli painunut maahan. Pete tarttui hänen käteensä ja tuntiessaan sen vapisevan, hänenkin silmänsä täyttyivät kyynelillä. Caesar kumartui heidän ylitsensä kiiluvin silmin ja hehkuvin kasvoin. Kun rukousten välistä tuli hetkisen hiljaisuus, hän alkoi voimiensa takaa vetää virttä. Juhlakansa liittyi häneen toisessa tahdissa ja parannuksentekijäin valitukset häipyivät kirkuvaan säveltulvaan:

»Ann' anteeks', sitä anelen
Mun monet riettaat rikoksen!
Kuin nyt, ain' elinkautenan'
Sä olet Isän' Jumalan'.»

Kate nyyhkytti ääneen — hän oli kuin peräsimetön alus, inhimillisten intohimojen ajeltavana, ja ne polttivat kuin tuli hänen olentoansa.

Kun katumuksen tekijät hieman tyyntyivät, he nousivat yksitellen tunnustamaan, miten kauheasti saatanan viekkaus oli heitä pettänyt ja miten ihanalta tuntui omistaa pelastus. Lopuksi Caesar käytti hetkeä hyväksensä ja sanoi: »Ja nyt, veli Quilliam, tunnustapas sinäkin syntisi.»

Pete nousi Katen sivulta, silmänsä täynnä kyyneliä ja riemukkaat huudot tervehtivät häntä, mutta niillä oli enimmäkseen maallinen sointu. »Ole hyvällä mielellä, Pete, ei ole mitään hätää.»

»Minulla ei ole paljoa kerrottavaa», sanoi Pete. »Minun uskonnollinen kokemukseni supistuu yhteen ainoaan tapaukseen ja sekin oli uskosta luopuminen. Ennen kuin minä olin ansainnut edes sen verran, että saatoin matkustaa sisämaahan, minä työskentelin jonkun aikaa Kapkaupungissa laivamiehenä. Minun herrani ja mestarini oli muuan vanha hurskas hollantilainen, jota kutsuttiin nimellä Jan. Eräänä lauantai-iltana oli muuan suuri laiva pudottanut ankkurinsa ja sunnuntaiaamuna luvattiin neljäkymmentä puntaa sille, joka sen löytäisi. Kaikki laivaväki lähti sitä haraamaan, paitsi Jan. 'Kuusi päivää pitää sinun työtä tekemän', sanoi hän, 'mutta seitsemäntenä on sabbatti.'»

Peten esityksen katkaisivat riemukkaat kiitos- ja ylistyshuudot.

»Koko päivän hän näki veneitten kulkevan edestakaisin lahdessa, mutta lopuksi hän päästäksensä näkemästä tuota kiusausta, vetäytyi makuuhuoneeseensa, asetti verhot ikkunaan, lankesi polvillensa ja kiemurteli kuin hullu. Sälöin oli kuin ääni taivaasta olisi sanonut hänelle: »Nyt on Herran päivä, Jannie, ne eivät ansaitse shillinkiäkään. Eivätkä ne ansainneetkaan, mutta kun Janin kello näytti kaksitoista yöllä, me kiidimme molemmat ulos aivan kuin raketit. No niin, me olimme tuskin kymmenen minuuttia olleet järvellä, ennenkuin ankkuri tarttui meidän haraamme.»

Kuului korvia vihlova huuto: »Herra olkoon kiitelty ja ylistetty!»

»Jan huusi: 'Herra johti meidän veneemme juuri sille paikalle ja me laskimme haran yhtä varmasti kuin asetetaan kansi teekannulle!'»

Kuulijat huusivat voimansa takaa halleluja.

»Mutta kun me tulimme maalle, mc huomasimme, että Janin kello oli kaksikymmentä minuuttia edellä ja siihen loppui koko sen vanhan miehen usko.»

Sinä päivänä puhuttiin kaikkialla, että Pete ja Kate olivat kääntyneet. Heidän nimensä merkittiin uskovaisten luetteloon ja he saivat neljännesvuosi-pilettinsä.

X.

Seuraavana aamuna Kate meni kirkkoon kirkkoonotettavaksi. Hänen emännän velvollisuutensa olivat näihin aikoihin menettäneet kaiken viehätyksensä, ja hän jätti Nancyn valmistamaan päivällistä. Pete oli tarjoutunut pitämään huolta lapsosesta. Sen hän alkoi siten, että hän heittäytyi mukavasti nojatuoliin kehdon ääreen ja vedellen ankarasti savuja tuijotteli lasta kasvoihin, kunnes se heräsi. Sitten hän keinutteli sitä, penkoen muististansa esille kaikki hiljaiset kehtolaulut ja vuoroin tupakoi ja vuoroin lauloi.

»On sammakon retki nyt kosimaan,
Kittynen tuo, Kittynen tuo
— puh, puh —
Mutt' kosija saa rukkaset kerrassaan,
Kittynen tuo ja Pet!»
— puh, puh, puh —

Aurinko paistoi ovesta sisään ja miehen varjo lankesi kehdolle. Tulija oli Philip. Pete asetti suunsa suppuun sanoaksensa »vaiti» ja Philip istui hiljaa, kun Pete tupakoi ja lauloi.

»Mutt' rouva rotan mies kun palajaa,
Kittynen tuo, Kittynen tuo,
Hän vieraista tietoa halajaa,
Kittynen ja Pet!»
— puh, puh —

Pete oli ehtinyt laulun puoleen, kun hiljainen kitinä kehdossa lakkasi ja muuttui tasaiseksi hengitykseksi.

»Vihdoinkin nukahti, Jumala sitä siunatkoon», sanoi Pete. »Mitäs sinulle kuuluu, Philip? Joko meidän anomuskirjelmämme on valmis?»

Philip istui pää käsien nojassa ja tuijotteli tuleen kuulematta, mitä hän sanoi.

»Joko meidän anomuskirjelmämme on valmis?» kysyi Pete taas.

»Siitähän minä juuri tulin puhumaan», selitti Philip. »Kirjelmä on kyllä ollut aikaa sitten valmis, mutta surukseni minun täytyy sanoa, että sen vaikutus on ollut sangen huono. Se on vain tuonut päivänvaloon sen surullisen tosiasian, että Man-saaren kalastajat eivät maksa satamaveroa.»

»Ja siinä he tekevät aivan oikein», kimmastui Pete. »Satamat ovat meidän isäimme satamia ja ne ovat olleet vapaat jo neljäkymmentä vuotta.»

»Siitä huolimatta», sanoi Philip, »tullaan verot nyt vaatimaan.
Kuvernööri on antanut siitä määräyksensä.»

»Silloin me nousemme sitä vastaan — jokainen kalastaja tällä saarella», kiivasteli Pete. »Ja kun sinusta tulee tuomari, sinä ajat meidän asiaamme Tynwaldissa.».

»Pidä varasi, Pete, pidä varasi», sanoi Philip.

Silloin tuli Kate kotiin kirkosta, ja Pete lausui hänet riemuhuudolla tervetulleeksi. Philip nousi ja kumarsi äänettömästi. Viikon kestävät rukoukset olivat painaneet jälkensä Katen kasvoihin, mutta ne eivät olleet antaneet hänelle lohtua. Uskonnosta hän oli luullut löytävänsä lievitystä tuskallensa, mutta jokainen uusi hartaushetki tuntui repivän auki vertavuotavat haavat, niin että hän oli menehtyä.

Hän riisui takin yltänsä ja astui kätkyen luokse. Lapsi nukkui rauhallisesti, mutta hän kuvitteli, että pienokainen oli sairas. Hänen omat kätensä olivat kylmät ja kosteat, ja kun hän asetti ne pienokaisen otsalle, tuntui hänestä, että se oli kuumeinen. Pian hänen kätensä tulivat lämpimiksi ja kuiviksi ja kun hän silloin asetti ne lapsen otsalle, tuntui se hänestä hikiseltä.

»Minä olen varma, että hän on sairas», hän sanoi.

»Eikö mitä, lemmittyni», lohdutteli Pete, »se ei ole kipeämpi kuin minäkään.»

Kuitenkin haihduttaaksensa hänen pelkoansa Pete meni noutamaan tohtoria. Mutta tohtori oli maalla sairaan luona eikä voinut saapua ennenkuin muutaman tunnin kuluttua. Katen pelko yltyi. Joka kerta kun hän katsahti lapseen, näytti siinä ilmenevän samat sairauden merkit kuin hänessä itsessäänkin.

»Lapseni on kuolemaisillaan — siitä olen aivan varma», hän valitti.

»Turhia juttelet, rakas ystävä», sanoi Pete. »Tuskin tuntia on siitä kulunut, kun se katseli minua kirkkaasti kuin orava.»

Äkkiä yllätti Katen uusi kauhea ajatus ja hän huudahti: »Lapseni kuolee kastamattomana.»

»No, se asia on pian autettu, rakas ystävä», päätti Pete. »Minä noudan pastorin heti paikalla.» Ja hän sieppasi hattunsa ja riensi ulos.

Suoraa päätä hän meni pastori Quigginin luo ja tämä lupasi heti paikalla saapua. Sitten hän kiiruhti Sulbyyn kutsumaan Caesaria ja Mummia ja muutamia muita vieraita, sillä lapsen puolesta ei hän ollut ollenkaan hädissänsä, mutta hän toivoi kuitenkin, että Katen surumielisyys haihtuisi iloisen ristiäisjuhlan humussa.

Sillä aikaa olivat Philip ja Kate yksinänsä pienokaisen kanssa, ainoastaan Nancy sipsutti kevein askelin silloin tällöin keittiön ja arkihuoneen väliä. Kate oli levoton ja näytti kiihkeästi odottavan helkähdellen kuullessansa pienimmänkin äänen taikka askeleen. Philip saattoi huomata, että hän oli valvonut öitä ja että hänen sielussaan paloi kuluttava tuli.

Vaikka Philip kuinka koetti selittää tuon heikkouden johtuvan siitä, että hän äskettäin oli tullut äidiksi, hän ei kuitenkaan voinut olla tulematta aina vanhaan, häntä imartelevaan päätelmään. Kate sai nyt maksaa siitä, että hän oli mennyt naimisiin väärän miehen kanssa. Ja kaikki oli hänen oma syynsä. Kuinka suurta pakotusta olikaan harjoitettu, hänen olisi pitänyt kuitenkin vastustaa sitä. Ihminen ei voinut elämässä joutua niin vaikeaan asemaan, ettei hän siitä saattaisi pelastua. Eikö hän, Philip, ollut pelastunut jokseenkin samanlaisesta asemasta, missä Kate nyt oli? Merkillinen ylpeys valtasi hänen mielensä ajatellessaan omaa käytöstänsä ja kelvollisuuttansa silloinkin, kun hän näki Katen kauhean tuskan.

Mutta hellyys hänen sielussansa taisteli tätä omahyväisyyttä vastaan. Hän katsoi Katen kärsineitä kasvoja ja ylpeys ja voima tuntui hänestä häviävän. Kun Kate katsahti häntä silmiin, hellyys ja osanotto valtasi kokonansa hänen mielensä. Kerran tai pari, näytti Kate tahtovan sanoa jotakin, mutta hän ei kuitenkaan virkkanut mitään, eikä Philipkään puhunut paljoa. Philip sai käyttää kaiken itsehillitsemiskykynsä, niin mielellänsä hän olisi ottanut hänet syliinsä ja lohduttanut häntä, vuodattanut kyyneleensä hänen kyyneliinsä, kertonut hänelle, että oli viettänyt kuusi kuukautta turhaan koettaessaan karkoittaa hänet sydämestänsä. Hän olisi tahtonut kuiskia hänelle niistä ilottomista päivistä ja unettomista öistä, jotka hän oli viettänyt kuiskaillen hänen nimeänsä. Mutta ei! Hänen tuli olla vahvempi. Vielä ei ollut liian myöhä kulkea kunnian tietä. Hän ei enää tahtonut sotkea miehen ja vaimon väliä.

Pete palasi tuoden tulessansa Mummin ja Caesarin. Kirkkoherra saapui sangen pian tämän jälkeen. Kate istui lapsi sylissänsä ja suojeli sitä kuin lintu poikasiansa.

Lapsi nukkui yhä terveyden ja viattomuuden rauhallista unia, mutta äidin silmät olivat villit ja levottomat.

»Minun oma lapsirukkani», sanoi Mummi ja suuteli tytärtänsä. Kate ei vastannut. Nancy Joen silmät kävivät punaisiksi ja hän alkoi niiskuttaa nenäänsä.

»Tässä on pastori, Kitty-kulta», kuiskasi Pete ja Kate nousi seisoallensa. Kaikki toisetkin nousivat paikoiltansa ja asettuivat puoliympyrään takan ääreen. Ilta alkoi hämärtää ja tulen liekki leikitteli heidän kasvoillansa.

»Ovatko kummit saapuvilla?», kysyi pastori.

»Kummit ovat herra Christian, Nancy ja Mummi, herra pastori.»

Nancy otti lapsen Katen sylistä ja kastetoimitus alkoi tuolla mahtipontisella lauseella: »Rakkaat ystävät. Koska kaikki ihmiset ovat synnissä siinneet ja syntyneet — —»

Pastori pysähtyi. Kate oli horjahtanut ja oli melkein kaatua Pete kiersi käsivartensa hänen ympärilleen ja tuki häntä, ja toimitus jatkui.

Äkkiä pastori kääntyi Philipiin ja virkkoi hiljaisella äänellä: »Sinä lapsen kummi. Luovutko lapsen puolesta pois perkeleestä ja kaikista hänen menoistansa, tämän maailman turhuudesta ja kunniasta ja kaikesta, mikä maailmassa on, kuin on lihan himo ja elämiin koreus, niin ettet niitä noudata etkä näiden anna sinuas turmioon viedä?»

Ja Philip vastasi hiljaa, mutta varmasti: »Minä luovun niistä kaikista.»

Kirkkoherra otti lapsen Nancyltä. »Mikä on lapsen nimi?»

Nancy katsahti Kateen, mutta Kate hengitti kiihkeästi eikä virkkanut sanaakaan.

»Kate», kuiskasi Pete. »Tietysti Kate.»

»Katherine», sanoi Nancy ja sen nimen lapsi kasteessa sai.

Tohtori Mylechreest tuli sisään juuri kun toimitus loppui. Mummi vei pikku Katherinen hänelle ja hän tutki tarkasti sitä.

»Ei lasta mikään vaivaa», hän sanoi.

»Tiesinhän minä sen», huudahti Pete.

»Mutta ehkäpä äiti on hieman heikko ja hermostunut», tohtori lisäsi hiljaa.

»Luonnollisesti hän on, tyttöraukka», myönsi Pete.

»Hänen pitäisi saada enemmän seuraa», sanoi tohtori.

»Sitä hän kyllä saa», lupasi Pete.

»Jos se ei auta, lähettäkää hänet pois joksikin aikaa.»

»Se kyllä helposti käy päinsä.»

»Uusi ympäristö, uudet ihmiset; lähettäkää hänet pois koko tältä saarelta.»

»Sen minä kyllä lupaan.»

»Hän tulee takaisin aivan toisena ihmisenä.»

»Minä tyydyn kyllä häneen, jos hän tulee entisenlaisena takaisin», sanoi Pete, ja toisten nauraessa hän heitti oven auki ja huudahti: »Tulkaa sisään!» ja puoli tusinaa miehiä, jotka olivat odottaneet ulkona, ilmestyi arkihuoneeseen. He näyttivät olevan hämillään jouduttuaan näin hienoon seuraan.

»Tuopas meille jotakin, jolla saamme kastella kieltämme, Nancy», kehoitti Pete. »Älkää harjoittako kuitenkaan liian kiihoittavaa peliä», sanoi tohtori ja lausuttuaan tämän viisaan varoituksen hän lähti tiehensä. Pastori seurasi häntä. Philip oli livahtanut ulos ennen muita kenenkään huomaamalta. Mummi vei pienen Katherinen keittiöön ja pesi sitä takan ääressä. Kate oli painautunut tyynyille nojatuoliin muutamaan nurkkaan. Nancy toi olutta ja Pete huudahti ihastuksesta. Caesar näytti levottomalta ja nousi mennäksensä.

»Olut on kotoisin teidän omasta kellaristanne», selitti Pete; »pysähtykää ja maistakaa sitä.»

Mutta Caesar ei voinut jäädä, hänestä ei sellainen ollut sopivaa.

»Ei teillä joka päivä ole tyttärentyttären ristiäisiä», sanoi Pete. »Syökää ja juokaa, hyvä herra, niin kauan kuin elätte, kuolema tulee kyllä aikanansa.»

Caesar katosi, mutta toiset ottivat vaarin Peten neuvosta ja aikoivat nauttia elämästä.

»Viimeiset ristiäiset, joissa minä olen ollut mukana, olivat eilen», sanoi lukkari John. »Se oli Christin Killipsin pienokainen, joka oli syntynyt ennen vihkimistä, mutta siitä huolimatta otti lapsi vettä päähänsä niinkuin muutkin lapset.»

»Viimeiset ristiäiset, missä minä olen ollut, olivat minun omani», sanoi Musta Tom. »Silloin minusta tehtiin perijä, mutta vielä en ole perinyt äyriäkään.»

»Se on kyllä totta», sanoi muuan käheä ääni takaportailta.

»No ja viimeiset ristiäiset, missä minä olin mukana, olivat Kimberleyssä», kertoi Pete, »ja sinä päivänä olin itse pappina. Pastori Pete, siinä sen kuulette. Ja mieskummi ja naiskummi samalla kertaa ja lapsi myöskin oli Peter Quilliam. No, no, ei se ole ollenkaan naurun asia. Työryhmien ympärillä siellä roikkui aina kaiken näköisiä naisia poikain lumpussa kuin takkiaiset. Likaisia ryysymaijoja ne tavallisesti ovat, mutta ihmisiä yhtä kaikki. Joku niistä oli saanut pienokaisen ja kun äiti oli kuolemaisillansa, ei hän voinut saada lepoa, ennenkuin lapsi oli saanut kasteen. Pappia ei ollut viittäkymmentä penikulmaa lähempänä ja sitäpaitsi oli yö ja eukko makasi nuotion ääressä ja näytti olevan aivan loppumaisiinsa. »Mitä on tehtävä?» sanoivat miehet. »Minä teen sen», sanoin minä ja minä tein sen. Joku pojista sieppasi ruokakupin, jolla haki vettä joesta ja minä pistin käteni siihen. »Mikä on lapsen nimi?» kysyin minä, mutta eukkoparka oli melkein tajutonna, eikä voinut puhua. Silloin minä annoin lapselle oman nimeni, vaikka en tiennyt, oliko äiti kala vai lintu, ja suuret pojat, jotka seisoivat siinä ympärillä paljain päin, alkoivat itkeä kuin pienet lapset. »Minä kastan sinut, Peter Quilliam, nimeen Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen, amen.» Ja sitten se tyttö kuoli onnellisena ja tyytyväisenä ja miksi hän ei olisi kuollut? Sanat olivat samat, vesi oli sama ja ellei käsi nyt ollut aivan yhtä puhdas kuin tavallisesti, ehkä hän tuolla ylhäällä ei kiinnitä asiaan niin suurta huomiota.»

Hehkuvin kasvoin nousi Kate tuoliltansa. Huoneessa oli hänelle liian ahdasta. Pete auttoi hänet saliin, jossa paloi iloinen valkea, laittoi hänelle tyynyjen varaan mukavan paikan ja palasi sitten vieraittensa luokse. Sillä aikaa oli joukko lisääntynyt ja nyt siellä oli vaimoja ja tyttöjä vieraina. He alkoivat laulaa ja leikkiä ja lopuksi tanssia.

Kate kuuli sen. Vaikka ovi oli suljettu arkihuoneen ja salin välillä, kuului tuo ilo kuitenkin hänen korviinsa. Silloin tällöin pisti Pete päänsä ovesta sisään, nauroi iloisesti ja oli kuiskaamaan, vaikka huusi niin kovasti, että kaikki kuulivat: »Kuuletkos sitä, Kate, sehän on suurenmoista!»

Vihdoin tuli myöskin Philip, hattu toisessa kädessä ja hieno pahvilaatikko toisessa. »Kumminlahja pikku Katherinelle», hän sanoi.

Kate avasi sen ja otti sieltä sievän lasten hatun, punaista samettia.

»Te olette liian hyvä», sanoi hän hajamielisesti.

»Älkää puhuko hyvyydestä», vastasi Philip ja kääntyi mennäksensä.

»Odottakaa», sammalsi Kate, »minulla on jotakin sanottavaa teille.
Sulkekaa ovi.»

XI.

Philip kalpeni. »Mitä se on?» hän kysyi.

Kate koetti puhua, mutta aluksi hän ei saanut sanaa suustansa.

»Oletteko te onneton, Kate?» sammalsi Philip.

»Ettekö sitä voi nähdä?» vastasi Kate.

Philip istuutui takan ääreen ja painoi kasvonsa käsiinsä. »Kyllä. Me olemme molemmat kärsineet», hän sanoi synkästi.

»Miksi te annoitte minun mennä naimisiin hänen kanssaan?»

Philip kohotti päätänsä. »Kuinka minä olisin voinut estää sen?»

»Kuinka? Kysytkö sinä minulta, kuinka?»

Katen äänessä soi jonkinlainen katkeruus, mutta Philip vastasi tyynesti.

»Minä koetin, Kate, mutta minä en voinut tehdä mitään. Sinähän näytit päättäneen asian niin järkähtämättömästi. Mitä enemmän minä koetin viivytellä ja keksiä esteitä saadakseni vihkimisen lykätyksi, sitä enemmän sinä kiirehdit. Sitten minä ajattelin itsekseni että ehkä se niin on kuitenkin parasta. Hän koettaa unohtaa, antaa anteeksi ja alkaa elämänsä alusta. Mitä oikeutta minulla on astua hänen tiellensä? Enkö ole kylliksi nyt jo rikkonut häntä vastaan? Hyvä mies tarjoaa hänelle rakkautensa ja hän ottaa sen vastaan. Antaa hänen tehdä niin, jos hän voi, Jumala häntä auttakoon. Minä saatan joutua kärsimään, mutta enhän ole hänelle enää mitään. Saan käydä omaa tietäni.»

Kate nojasi pöytään ja kätki kasvonsa käsiinsä. »Oh, en voi kestää tätä kauemmin», hän huokasi.

Philip nousi hitaasti seisoallensa. »Jos läsnäoloni kiusaa sinua, Kate, niin lähden heti tieheni. Tämä on ollut minulle ainoastaan tuskallista huvia, mutta minun on ollut pakko tulla teille. Itse voit todistaa, etten ole omasta halustani tullut, Kate. Mutta en tahdo kiusata sinua. Minä menen tieheni enkä milloinkaan enää palaa.»

Kate kohotti kasvonsa ja sanoi kiihkeästi kuiskutan: »Vie minut mukanasi.»

Philip pudisti päätänsä. »Se on mahdotonta, Kate. Sinä olet nyt naimisissa. Sinun miehesi rakastaa sinua suuresti. Hän on parempi mies kuin minä — tuhat, tuhat kertaa parempi.»

»Luuletko sinä, etten minä tiedä, minkälainen hän on?» kuohahti Kate heittäytyen taitaisin tuolillensa. »Sentähden juuri en voikaan elää hänen kanssansa. Se tappaa minut. Minä sanon sinulle, että en voi kestää tätä», huudahti Kate nousten seisoallensa. »Rakastaa minua! Enkö minä ole koettanut pakottaa itseäni rakastamaan häntä, enkö ole koettanut olla hyvä vaimo? Minä en voi — en voi. Hänen jokainen sanansa kiduttaa minua. Kaikki mitä tapahtuu käy läpi luiden ja ytimien. En voi elää tässä talossa. Seinät puristavat minua, katto putoaa päälleni ja ilma tukahduttaa. Minä sanon sinulle, että kuolen, ellet ota minua pois täältä. Ota minut mukaasi, ota minut!»

Hän tarttui rukoillen Philipin käsivarteen, mutta Philip painoi vain päänsä käsiinsä virkkaen käheällä tukahtuneella äänellä: »Vaiti, Kate, vaiti. En tahdo enkä voi, sinä olet hullu ajatellessasi sellaista.»

Kate lyyhähti takaisin tuolillensa ollen tukehtua hillittömästä itkusta. Tanssin ääni kuului arkihuoneesta ja sitä säestivät riemukkaat huudahdukset, mutta ylinnä kuului Peten ääni:

»Iske sä kantasi lattiaan että palkit ne allasi notkuu.»

»Niin, minä olen hullu tai pian minä tulen hulluksi», sanoi Kate viiltävällä tuskalla. »Minä ajattelin sitä, kun tänä aamuna menin sillan yli kirkkoon. 'Tämä loppuisi pian tuolla', ajattelin. 'Ei enää tuskaa, ei unia, ei heräämistä yöllä, jolloin täytyy kuulla toisen hengitystä vierellänsä, eikä tuo ääni pimeässä' — —»

»Kate, mitä ihmeitä sinä puhut?» keskeytti Philip.

»Oh, sinä et saa ajatella, että olen huono nainen, kun rukoilen sinua viemään minut pois minun mieheni luota. Jos sellainen olisin, ehkä voisin uhmata ja olla täällä ja valehdella, että olen unohtanut; monet naiset niin tekevät, sanotaan. Enkä minä pelkää sitäkään, että hän milloinkaan pääsisi siitä selville, minun tarvitsee vain sulkea huuleni, eikä hän koskaan siitä tiedä. Mutta minä tiedän, Philip Christian», sanoi Kate katsahtaen päättävästi häntä silmiin, kun hän kohotti katseensa.

Hänen nuhteensa tuottivat Philipille tuskaa vähemmän kuin hänen surullinen valituksensa ja taas hän alkoi itkeä katkerasti. »Oh, miksi Jumala ei anna minun kuolla! Minä luulin, että hän kutsuisi minut pois silloin, kun lapsi syntyi, mutta ei, ja sitten — olenko minä sittenkään huono nainen? — minä rukoilin, että hän ottaisi pois edes viattoman lapseni.» Nyt hän pyyhkäisi kyyneleet silmistänsä suuttuneena itsellensä heikkoutensa vuoksi ja sanoi: »Minä en ole huono nainen, Philip Christian; ja sen vuoksi en voi jäädä hetkeäkään kauemmaksi tänne. On jotakin, jota sinä et ole koskaan tullut ajatelleeksi, enkä minä koskaan ole sinulle sanonut; mutta minun täytyy se sanoa nyt, sillä en voi säilyttää tätä salaisuuttani kauemmin.»

Philip kohotti päänsä ja hänen korvissansa suhisivat äänet, niinkuin kaukaisten siipien suhina pimeässä.

»Salaisuuttasi, Kate?»

»Kuinka onnellinen minä olinkaan!» vastasi Kate. »Ehkä minua voidaan moittia — mutta minä rakastin sinua niin ja pelkäsin niin kauheasti, että menettäisin sinut. Ehkä sinä ajattelit, että kaikki, mitä meidän välillämme on tapahtunut, voi unohtua ajan kuluessa. Mutta on käynytkin aivan toisin. Ja niin kauan kuin minä elän ja niin kauan kuin lapsi elää — —»

Hänen äänensä värisi kuin pingoitettu jänne ja hän vaikeni. Philip nousi seisoallensa.

»Lapsi, Kate? Mitä sinä tarkoitat puhuessasi lapsesta?»

Kate ei heti vastannut, mutta sitten hän painoi päänsä alas ja mutisi: »Enkö sanonut sinulle, että oli jotakin, jota et sinä koskaan ollut tullut ajatelleeksi?»

»Ja sitäkö se on?» kuiskasi Philip tuskaisesti.

»Sitä.»

»Oletko aivan varma? Ethän vain petä itseäsi? Eikö se ole vain kiihtymyksen synnyttämä otaksuma?»

»Ei.»

»Sinä tarkoitat, että lapsi — —»

»Niin.»

Hänen kysymyksensä olivat tulleet lyhyinä kuohahduksina niinkuin syöksähtelevät aallot rannan kallioihin myrskyn kohotessa; vastaukset paukahtelivat kuin hätälaukaukset yli myrskyn pauhun. Syntyi äänettömyys ja selvänä kaikui Peten ääni toisesta huoneesta. Hän veti vanhaa, tunnettua kansanlaulua:

»Käyn luostarin puistoon ruususten luo ja poimin sulokukat sen.»

Silloin saapui Nancy sisään raahaten hiilisäiliötä mukanansa. »Nyt pienokainen nukkuu», hän virkkoi laskeutuen polvillensa takan eteen. Hän oli jättänyt oven auki ja yhä selvemmin jyrisi Peten ääni:

»Ol' kaikista herttaisin Nancynen tuo
Häntä konsana unhoita en.»

»Mummi kylvetti sen ja nyt se tuutuu kuin pieni enkeli kehdossansa», lisäsi Nancy. »Ja, 'Herra hyvästi siunatkoon', sanoin minä Mummille, 'eikös se ole nukkuessaan aivan kuin ilmetty isänsä.'»

Nancy harjasi lieden ristikon ja lähti huoneesta. Kun hän sulki oven, häipyi Peten ääni epäselvemmäksi.

Philipin huulet vapisivat, hänen katseensa harhaili pitkin lattiaa ja hän yritti puhua, mutta ei voinut. Sinä hetkenä oli koko hänen varma itseluottamuksensa kadonnut. Kunnia, jonka hän oli asettanut suojavarustukseksensa, oli riistetty häneltä. Mielettömästi hän oli pitänyt luontoa leikkikalunansa. Hän oli unohtanut, että synnillä on seurauksensa. Luonto ei kuitenkaan unohtanut. Se piti kaikki tarkasti muistossansa. Hän oli uskotellut itsellensä olevansa siveellinen ihminen, vapaa mies; mutta luonnolla oli ankarammat siveyden lait; se oli sitonut hänet menneisiin tapahtumiin, se vaati häntä tilille oman itsensä kanssa.

Hän istui yhä takan ääressä pää painuksissa. »Tiesitkö tämän, ennenkuin menit naimisiin?» hän kysyi kohottamatta silmiään maasta.

»Enkö ollut rikkonut häntä vastaan kylliksi ilman sitäkin?» vastasi
Kate.

»Mutta ajattelitko, että sellainen mahdollisuus saattoi olla olemassa?»

»Ja vaikka ajattelinkin, mitä sitten?»

»Jos olisit sanonut sen minulle, Kate, ei mikään eikä kukaan olisi voinut tunkeutua meidän väliimme — ei», sanoi Philip päättävällä äänellä, »ei Pete eikä koko maailma.»

»Ja eikö sinun velvollisuutesi ollut ajatella sitä? Minunko tuli saapua sinun luoksesi ja sanoa: 'Philip, jotakin voi tapahtua, minua peloittaa.'»

Tämäkö oli se pakko, joka oli ajanut hänet avioliittoon miehen kanssa, jota hän ei rakastanut? Oliko se vain kiihtynyttä luulottelua? Saattoiko hän olla aivan varma? Missään tapauksessa ei olisi luullut hänen voivan selvitellä itselleen näitä kauheita ajatuksia ja kuitenkin elävän yhdessä miehensä kanssa.

»Olet oikeassa», sanoi Philip päänsä yhä painuksissa. »Sinä et voi kauemmin asua täällä. Tämän valheellisen elämän täytyy loppua.»

»Silloinhan sinä otat minut täältä pois, Philip?»

»Minun täytyy — Jumala minulle anteeksi suokoon − minun täytyy. Minä ajattelin, että se olisi synti. Mutta siitä on jo kauan. Se on oleva rangaistus. Jos olisin tiennyt ennen — ja minä olen tullut tänne uudestaan ja uudestaan — nähnyt hänen onnensa — jos olisin voinut edes aavistaa sitä — ja nyt vain tunti sitten — lupaus kastetilaisuudessa — oi, Jumala!»

Katen kyyneleet vuotivat taaskin, mutta jonkinlainen tyyneys oli nyt vallannut hänen olentonsa.

»Anna minulle anteeksi», hän kuiskasi. »Minä koetin säilyttää sitä omana salaisuutenani — —»

»Sitä sinä et voinut tehdä; sinun ei olisi pitänyt salata sitä näin kauan. Jumalan sormen, joka poltti sinua, olisi pitänyt pakottaa sinua tunnustamaan se.»

Philip puhui vakavasti moittien ja se tuotti Katelle tuskaa, mutta siitä huolimatta salainen riemu käsitti hänen olentonsa.

»Minä johdan sinut turmioon Philip», hän huokasi kumartuen hänen puoleensa.

»Me ajelehdimme molemmat turmiotamme kohden, Katherine», vastasi Philip käheästi. Hän oli kuin peräsimetön pursi, joka ilman ankkuria ja vuotavana tuulen vauhdilla syöksyi perikatoonsa.

»Minä en voi tarjota sinulle mitään, Kate, en mitään muuta kuin pimeän piilopaikan, valottoman elämän. Jos tulet minun luokseni, vaihdat miehen, joka jumaloi sinua, mieheen, johon et ikinä voi yhdistyä. Arvossa pidetty elämäsi hyvän ja kunnioitetun miehen rinnalla muuttuu kurjuudeksi, joka on täynnä nöyryytystä ja häpeää. Mutta kuinka voisi nyt enää toisinkaan olla? Katumus on liian myöhä — liian myöhä!»

»Älä sitä ajattele, Philip. Jos sinä rakastat minua, ei mikään tuota minulle häpeää eikä nöyryytystä. Minä lemmin sinua, armas, enkä voi muuta kuin rakastaa sinua. Rakasta minua pikkuisen, Philip, vain pikkuruikkuisen, rakkahin, enkä muusta välitä — ei, en välitä tulkoonpa muuten mitä tahansa.»

Hänen kiihkeä antaumuksensa karkoitti kaikki arvelut. Philip tunsi kurkkuansa ahdistavan ja hänen silmänsä kostuivat. Kate laski kätensä hellästi hänen olallensa.

»Minä seuraan sinua, mihin ikinä menetkin», hän kuiskasi. »Sinä olet oikea mieheni, Philip, ja olet aina ollut. Me rakastamme toisiamme ja se korvaa meille kaiken muun. Ei löydy mitään, mitä en tekisi saadakseni sinut unohtamaan. Jos sinun täytyy matkustaa pois — kauas pois — ei väliä minne — minä seuraan sinua — ja lapsi myöskin ja jos meidän täytyy elää köyhyydessä, minä teen työtä sinun kanssasi.»

Mutta Philip ei näyttänyt kuulevan, mitä hän sanoi istuessaan siinä kasvot käsiin haudattuina takan edessä. Syntyneen hiljaisuuden läpi kaikui Peten raju ääni seinän takaa:

»Eikä tää tyttö sorea koskaan miestä ota,
Kun impenä ikänsä vaeltaa, ei uhkaa
otoinen sota.»

Vaistomaisesti heidän kätensä yhtyivät.

»Se murtaa hänen sydämensä», kuiskasi Philip.

Mutta Kate puristi lujemmin hänen kättänsä ja painautui lähemmä. He olivat kuin kaksi syyllistä olentoa, jotka polvistuneina alttarin eteen kuuntelevat tornin kellojen iloisia kaikua, kun se julistaa rauhaa maailmalle.

Nyt lensi ovi auki ja Pete hyökkäsi sisään ja hänen vartalonsa hytkähteli iloisesta naurusta.

»Luulitkos, että siellä oli maanjäristys, Philip», hän huudahti, »tai leppäkerttu, joka oli saanut hieman päähänsä, vai? Oh, minä vanha runtti, sinä olet kovin ystävällinen istuessasi takan ääressä kuin vanha vaari ja pitäessäsi vaimoparalle seuraa, kun hänen itsekäs vanha miehensä tanssii ja liepsuttaa kuin västäräkki. Vieraat lähtevät nyt, Kate. Tahdotko, että ne tulevat sanomaan sinulle hyvästit? Et? Kuten haluat, lemmikkini. Sinä näytätkin kovin väsyneeltä. Herra tuomari, pojat kysyvät, koska virkaanasettajaisjuhla on ja tuletko sinä vielä samana päivänä Ramseyhin. Mutta mikä ihme sinua vaivaa mies, sinun silmäsi ovat punaiset kuin punakertun munat?»

Tuskassansa ja alennuksessansa Philip toivoi, että maa aukeaisi ja nielisi hänet.

»Punaiset, niinkö sanot?» hän ihmetteli. »Se nyt ei ole mitään.
Virkaanasettajaisetko? Minä teen valan huomenna kello kolme Neuvoston
ylimääräisessä kokouksessa Douglasissa. Kyllä, kyllä minä tulen
Ballureen yöksi.»

»Hevosella, vai?»

»Niin.»

»Tuossa kuuden tienoissa, eikö niin?»

»Ehkä siinä seitsemän ja kahdeksan välillä;»

»Sehän on hyvin sopivaa. Ne ovat niin hirveän uteliaita nuo pojat.
Mutta nehän ovatkin oikeita man-saarelaisia, tiedättehän. Kuljetko
Laxeyn tietä?»

»Minä ajan St. Johnin kautta», vastasi Philip.

Näyttäen suunnattoman viisaalta Pete iski Philipin selän taitse Katelle merkitsevästi silmää ja riensi toveriensa luo ulos. Kauan he sitten hiljaisella äänellä neuvottelivat arkihuoneessa ja pihakäytävillä.

Philip ymmärsi, mitä se merkitsi. Hän katsahti oveen, kumartui Kateen päin ja kuiskasi katsomatta häntä silmiin:

»Vaunut tulevat kello puoli kahdeksan. Ne pysähtyvät hetkeksi
Papinkujalle ja palaavat heti Douglasiin Laxeyn tietä.»

Hänen kasvonsa olivat käyneet kauhean rumiksi nöyryytyksestä ja häpeästä. Nähdessään tämän Kate ajatteli tunnustustansa, joka inhoitti häntä nyt; mutta ääretöntä helpoitusta tuotti kuitenkin tietoisuus, että kauhea hetki oli ohi.

Peten ääni kuului portailla: »Hyvää yötä, ystävät, hyvää yötä!»

»Hyvää yötä!» huusivat monet äänet vastaan.

Mummi työntyi nyt sisään kääriytyneenä saaleihin ihan leukaan asti. »Miten ihmeessä minä nyt pääsen kotiin, kun isäsi on jo laputtanut tiehensä kaksi tuntia sitten?» hän päivitteli.

»Eipä niinkään», virkahti Pete ilmestyen ovelle toinen silmä kiinni siristettynä ja sormi nenällä. »Ukkeli on istunut takaportaalla koko illan kuunnellen ja ihmetellen. Ei hän niin pahoja tee, vaikka pauhaa.»

Ja silloin kuuluikin surkea ääni eteisestä: »Etkö sinä ikinä lähde kotiin, äiti? Minä olen kuollakseni väsynyt odottamiseen.»

Nuoruuden kevät oli Mummille kukkinut uudestansa sen jälkeen kuin lapsi syntyi.

»Hyvää yötä, Pete», hän huudahti portilta. »Toivotan monen monta yhtä onnellista ristiäisjuhlaa.»

»Yhdet juhlat riittivät sinulle itsellesi, äiti», vastasi Caesar ja sitten hänen äänensä häipyi vaunun pyörien ratinaan kadulla.

Philip oli astunut arkihuoneeseen. »Suliahan ei ole vielä mitään kiirettä», tuumi Pete. »Lasi viiniä ensin? Eikö? Minä olen lähettänyt hakemaan hevostasi »Mitrestä». Tuossahan se jo tuleekin: tunnen sen käynnistä. Minun täytyy saattaa sinua kaikissa tapauksissa. Missä se lyhty nyt on?»

He astuivat ulos. Pete näytti tulta, kun Philip nousi hevosen selkään, ja saattoi häntä vanhojen puiden varjostamaa käytävää valtatielle.

»Ihana ilta ratsastaa, Phil. Kuuntele! Tuo on lantakuskin kärryjen ratina Balluren tiellä. Kas niin, hyvää yötä! Hyvää yötä ja Jumala sinua siunatkoon, kelpo vanhapoika.»

Katen korviin kaikui sisälle Philipin »hyvää yötä», hevosen kavioiden kopse kivitetyllä tiellä ja kuolainten kilinä. Sitten eteisen ovi lyötiin kiinni ja jysähdys kumisi kuin hautaholvissa, vitjat vedettiin paikoilleen ja Pete ilmestyi huoneeseen.

»Miten ihana ilta meillä onkaan ollut! Ja nyt vuoteeseen.»

XII.

Kate nousi varhain seuraavana aamuna, mutta Pete oli jalkeilla jo paljon ennen häntä. Niin pian kuin hän oli kuullut uutisen Philipin nimittämisestä, hän oli järjestänyt rumpu- ja torvisoittokunnan voidaksensa kunnioittaa ystävän juhlapäivää. Torvet oli lainattu Laxeystä, mutta rummun oli Pete itse ostanut.

Antakaa minulle oikein kelpo rumpu», hän oli sanonut, sellainen, joka jotakin virkkaa, ei pelkkä lastenlelu, joka ensi iskulla paukahtaa rikki kuin saippuakupla.»

Kalvo oli kolme jalkaa läpimitaten, teräsvanteet sen ympärillä olivat kuin vaununpyörien raudoitukset, ja mustien rumpupalikkain päät olivat, ainakin Peten mielestä, kuin kaksi neekerinkalloa. Jonaique Jelly soitti klarinettia, leski John puhalsi pasuunaa, mutta johtava soittokalu oli rumpu. Pete itse hallitsi sitä. Hän pompotti, jymisytti ja jyristi sitä. Sitä tehdessään hän loisti ja säteili suunnattomasta ihastuksesta. Suuri sankarisielu puhui Peten rummusta. Kerran saatuaan hihnan olkansa ympäri hän vähät välitti sävelistä. Kun sydän hänen rinnassaan kiivaasti sykki, hän pamputti neekerinpäillänsä kaikin voimin pingotetulle kalvolle ja se musiikki kalpasi yhtä hyvin kuin mikä muu hyvänsä.

Harjoituspaikaksi oli valittu se vanha laivankajuutta, jonka Pete oli varannut huvimajaksensa ja asettanut keskelle puutarhaansa. Viimeinen kertaus suoritettiin juhla-aamuna päivän sarastaessa. Ja koska he olivat joutuneet liikkeelle ennen aamiaista, täytyi heidän virkistää itseänsä tupakalla ja oluella samalla kuin soittivat. Heillä oli vain yksi piippu ja yksi tuoppi, mutta niitä kukin vuorollansa ahkerasti käytti, kun sattui osassansa parin tahdin paussi.

Kun heidän hillityt säveleensä tunkeutuivat läpi sakean savun ja puiston seinien piharakennukseen, keitti Kate siellä aamiaista. Hän suoritti sen erinomaisella huolella, sillä hän oli nyt tavallista rauhallisempi ja tunsi vapautuneensa kuormasta, joka oli niin raskaasti häntä painanut. Mutta kerran hän kuitenkin nojasi otsaansa uunin hyllyyn kumartuessaan paistinpannun yli ja tuijotteli tylsänä tuleen; ja pöytää kattaessaan hän pysähtyi kuullessansa rummun äänen ja painoi voimakkaasti käden otsallensa.

Lapsi heräsi yläpuolella olevassa sänkykamarissa ja alkoi itkeä. Nancy Joe kiisi kuin kärppä portaita ylös ja toi sen alas hyssytellen ja lirputellen. Kate otti sen ja syötti silti pullosta, jota oli pidetty lämpimänä uunin kolossa. Hän oli pienokaiselle tavattoman hellä, suuteli äidillisen hellästi sen pyöreitä kätösiä, hyväili sen jalkoja, pistipä pienet varpaat suuhunsakin.

Pete tuli sisään lämpimänä ja hikisenä, ja Kate antoi lapsosen takaisin
Nancylle.

»Vuotapas vähän», huudahti Pete. »Älä vielä vie sitä pois. Anna minun pitää vähän sitä pikku veitikkaa. Hei, haituli pomppaa! Katsopas tätä! Siinä on sitten suloinen lapsi! Se tarttui minun peukalooni. Katsopas sitä nyrkkiä! Se on kuin pähkinä minun kourassani. Pistitkös pikkuisen taikinaa seinän rakoon, kun viimeksi leivoit. Nancy? Se on hyvin hyvä karkoittamaan pahoja silmiä. Tuu-tulu-lu-luu! Se kehittyy ja kukoistaa kuin kesäinen päivä. Toden totta, Kirry, en olisi voinut uskoa, että yhdestä lapsosesta saattaa olla niin paljon iloa.»

Kate istui pöydän ääressä kaataen teetä ja äkillinen ajatus juolahti hänen mieleensä.

»Niin käy aina», hän virkahti. »Ensin on äiti kaikki kaikessa, mutta sitten tulee lapsi ja silloin hyvästi äiti, joka on sille elämän antanut-»

»Ei, niin totta kuin elän!» huudahti Pete. »Lapsi on kahdeksantoista karaatin kultaa äidin vuoksi, mutta äiti-on timantti lapsen tähden. Jos minä menettäisin tämän. Kirry olisi se samaa kuin menettäisin puolet sinusta.»

»Menettäisi, no, sitä vielä!» pyhähti Nancy, »kuka tässä puhuu menettämisestä? Siitäkö se nyt näyttää, tuo pieni kullanmuru?»

»Vie se keittiöön, Nancy», kehoitti Kate.

»Tänään on harvinainen juhla», sanoi Pete suu täynnä. »Minä lähden Douglasiin katsomaan, miten Philipistä tehdään tuomari. Minä tulen takaisin hänen kanssaan St. Johnin tietä. Kaikki on järjestetty, eukkoseni. Täsmälleen kello seitsemän ovat pojat odottamassa Kirk Christ Lezayren luona. Silloin minä laskeudun alas vaunuista, tartun rumpuun, musiikki alkaa puhaltaa ja riemukulussa me saatamme hänet Ramseyhin. Oh, se tulee näyttämään komealta!» päätti Pete puhallellen teehensä, jonka oli kaatanut vadille. »John lukkari soittaa kuin mestari pasuunaa eikä Jonaiquen vertaista klarinetin puhaltajaa löydy — hän on musiikkia päästä hännäntutkaimeen. Koko kaupunki tulee vastaan ja kalastajat huutavat eläköön kuin yksi mies. Me annamme kuvernöörin huomata, että olemme yksituumaisia. Ystävä ystävän tuntee, sanon minä, ja me kunnioitamme miestä, joka on meidän miehiämme. Ja kun hän ajaa meidän asiaamme eduskunnassa, niin luulenpa, että vastustajat ovat kuin siiville lyötyjä. Jos kuvernöörillä on kieli kuin viilanterä, on se Philipillä kuin viikate ja hän kyllä niittää ne alas siihen paikkaan. 'Ei mitään satamaveroja', sanoo hän, 'ennenkuin olemme, saaneet sitovan lupauksen satamien parantamisesta. Rakentakaa huvimatkailijoille satamanne Douglasiin, jos haluatte, mutta älkää vaatiko köyhiä kalastajia maksamaan niitä.'»

Pete pyyhki suunsa ja täytti piippunsa. »Hän kyllä seuloo heille sumua silmiin meidän puolestamme, mutta emme kuitenkaan ajattele pelkästään itseämme. Oh, ei toki! Vaikkei hän tekisi yhtään mitään meidän puolestamme, ottaisimme hänet musiikilla vastaan, kun hän tulee kotiinsa tuomarina.»

Pete sytytti piippunsa. »Hitto soikoon! Minä olen sitten ylpeä mies tänään, Kittyseni. Enkö minä ole aina sitä sanonut? 'Hänestä on tuleva aikansa suurin man-saarelainen', olen minä toistanut alituiseen, eikä hän myöskään petä minua.»

Katea kauhistutti hänen pelätessään, että Pete katsahtaisi häneen. Silloin hän huomasi pienen repeämän hänen nuttunsa sivussa, otti neulan ja lankaa ja kumartui syvään korjaamaan sitä.

»Miten terävät silmät niillä naisilla onkaan», hymyili Pete. »Rummun hela tarttui siihen, kun hieman innostuin. Varjelkoon sinua, Kirryseni, nuttuni on kyllä sikaloina, kun olen päässyt tämän päivän iltaan. Nuo rummut ovat hirveitä vaatteitten vihollisia.»

Savukiehkurat pullahtelivat Katen tukkaan, kun hän siinä polvillansa täytti naisellista tehtäväänsä. »No niin, hän kyllä on yhden nutun arvoinen. Ajattelepa niitä vuosia, jotka olen hänet tuntenut! Hän ja minä olemme olleet kuin veljet. Niinpä niin, aina siitä asti, kun minä olin pieni paitaressu, jolloin yhdessä menimme etsimään linnunpesiä Manghold Headiin. Mentyäni naimisiin on tuo suhde pysynyt aivan samana. Kun mies menee naimisiin, hän tavallisesti reivaa purjeitansa ja heittää mereen osan painolastista, mutta minuun se ei ole mitään vaikuttanut. — Sinua viluttaa. Kirry. Eikö? Sinä väriset kuitenkin. Ihmekös tuo, sinun pukusi on kuin paperia. Sinun pitäisi panna jotakin lämmintä sen alle. Älä mene ulos tänään, lemmikkini, mutta iltasella, tuossa kaksikymmentäviisi minuuttia yli seitsemän, avua ovi ja kuuntele. Silloin olemme päässeet vauhtiin kuin villit ja kun kuulet rummun jymiseviin, ajattelu sinä: Siellä se Pete nyt pelaa voimainsa takaa.»

»Oh. Pete, Pete!» huudahti Kate ja vaipui hänen polvillensa.

»No, mikä sinua nyt vaivaa?» kysyi Pete.

»Sinä olet ollut sanomattoman hyvä minulle, Pete, ja jos en enää koskaan näkisi sinua, ajattelu minusta kuitenkin parhainta, etkös tahdokin?»

Hänen teki mielensä kertoa kaikki — niin tuskin saattoi vastustaa sitä.

Pete silitti hellästi mustan kiehkuran hänen otsallansa ja sanoi lämpimästi: »Hän ei voi hyvin tänään, siinä se on. Hänen silmänsä tulvivat kuin myllypuro.» Sitten luin lisäsi ääneensä nauraen: »Et koskaan näkisi minua, niinkö? Minä en ollenkaan tahdo vielä jakaa sinua taivaan kanssa. Mutta minun olisi pitänyt tehdä, kuten tohtori neuvoi — lähettää sinut Englantiin. Nyt minä sen teen.» hän päätti kohottaen uhkaavasti etusormeansa.

Kate solahti taapäin lattialle, mutta jo seuraavana hetkenä kuin lepäsi hänen rinnoillansa. »Oma pikku Kate raukkani! Etkö tahdo jäädä minun luokseni, vai? Turhaa, turhaa! Pian sinä olet yhtä reipas kuin ennenkin.»

Kate vetäytyi hänestä erillensä häveten ja itseänsä moittien, mutta samalla siihen liittyi hänen vanha persoonallinen vastenmielisyytensä, jota hän ei voinut voittaa.

Silloin he kuulivat portin paukahtavan kiinni ja Ross Christian asteli taloon pihan poikki. »Hän roikkuu minussa kuin iiliäinen», sanoi Pete.

»Herra Quilliam», alkoi Ross, »Iällä kertaa on isäni lähettänyt minut teidän luoksenne.»

»Todellakin, onko?» hymähti Pete.

»Hän on joutunut hieman rahapulaan.»

».Ja silloin lähettää herra Peter Christian lainaamaan minulta?»

»Hän ajatteli, että te voisitte lainata hänelle kiinnitystä vastaan.»

»Ballawhainea vastaan?»

Ross sammalsi ja mutisi: »Niin, tuota, kuten sanotte, Balla — —»

»Ajatellaan, ajatellaan», myhäili Pete. Hän tuijotti hetkisen äärettömyyteen ja lisäsi sitten päättävästi: »Minulla ei ole aikaa puhua siitä nyt. Minun täytyy lähteä Douglasiin, mutta jos tahdotte pysähtyä hetkisen ja jutella asiasta rouva Quilliamille, minä saan palatessani kuulla kaiken. Hyvästi, Kate. Hyvästi, Nancy, pidä huolta molemmista tytöistäni, kun olen poissa.. Ja Kirry, lemmittyni» kuiskaten — »muista, että annat noutaa Robbie Lucasin kangaskaupasta jotain lämpimiä alusvaatteita. Hyvästi! Toinen! Vielä yksi!» — Sitten ääneen: »Hyvästi, herra, hyvästi.»

XIII.

»… Nyt henget ja hirviöt saapua saa, kun tuntoni aivan on turta.»

Philip ei viettänyt sitä yötä Balluressa. Talo oli aivan pimeä hänen ratsastaessaan ohi. Hän jatkoi matkaansa Douglasiin. Kaupunkien väliä on kuusitoista englannin penikulmaa ja kuusi niistä kulkee Kirk Mangholdin harjuja. Ennenkuin hän oli ehtinyt harjun korkeimmalle huipulle, hän oli ollut kokonaisen tunnin tiellä ja yö alkoi kääntyä aamuksi. Koko matkalla hän ei ollut tavannut ainoatakaan ihmistä lukuunottamatta muuatta juopunutta kaivostyömiestä, joka kantaen kepissä nyyttiä olallaan marssi hoiperrellen tietänsä hyräillen jotakin mahtavaa säveltä.

Omahyväisyys oli haihtunut kuin tuhka tuuleen, hänen ylpeytensä tallattu tomuun. Palattuaan matkaltansa kotiin hän oli koettanut pysyä lujana ja tyynenä uskoen varmasti, että oli käyttäytynyt kuin kunnian mies ainakin, mutta nyt hänet oli väkivaltaisesti heitetty pois siltä tieltä, jota hän oli rehellisesti päättänyt taivaltaa. Mitä hän aikoi tehdä, se oli välttämätöntä, aivan pakollista, mutta suhteessaan Kateen hän oli siveetön ihminen, petturi, avioliitonrikkoja, jonka tuli valehdellen koettaa säilyttää häpeällistä salaisuutta ja se oli vielä ilmaistava palvelijoillekin. Ja miten hän vastaisuudessa tästä selviäisi? Miten tämä päättyisi? Hän oli joutunut asemaan, josta ei ollut pelastusta. Ei voinut enää lumota silmiänsä millään, ei unelmoida, ei heittäytyä pettävien harhakuvien valtaan. Juuri ennen kuin hänet vihittäisiin tuomarin korkeaan virkaan, jossa odotti ankara vastuunalaisuus ja joka vaati horjumatonta oikeudentuntoa, hän oli ottamaisillaan ensimmäisen askeleen rikollisuuden tiellä!

Täysikuu paistoi kirkkaasti. Se oli painunut alas taivaan rannalle hänen oikealla puolellansa ja heitti varjojansa tielle. Hän antoi hevosensa nousta käyden vuoren harjalle. Tasainen tahti, yön hiljaisuus, maanalaisen virran hiljainen solina ja meren loiskinta etäältä valtasivat hänet, niin että hän ajatuksistaan huolimatta uinahti satulassa. Kuu hän pääsi vuoren harjalle, herätti hevosen muuttunut asento ja astunta hänet ja hän tiesi kulkevansa kylän lähellä sen yksinäisen paikan ohi, jota sanotaan Tomin autioksi.

Avattuaan silmänsä oikein tajuamatta, että oli nukahtanut, hän oli huomaavinaan toisen hevosen ja miehen kulkevan vierellänsä. Ne kulkivat hänen vasemmalla puolellansa käyden askel askeleelta hänen rinnallansa kuin hänen varjonsa. »Se oli oma varjoni», hän ajatteli ja pakottautui katsomaan tarkemmin. Mutta nyt siinä ei ollut mitään muuta kuin lammashaan valkoinen kiviaita. Kuu oli painunut vuorten taa hänen oikeallansa ja olisi ollut aivan pimeä, elleivät tähdet olisi tuikkineet. Melkein kauhuun asti hämmästyneenä Philip vapisevin polvin kohentautui satulassa ja hoputti hevosensa juoksuun.

Kun ratsastus oli saanut lämpöä hänen vereensä ja punan poskille, hän vakuutti itsellensä, että mielikuvitus oli pettänyt häntä. Ei ollut mitään: äskeinen kuvitelma oli näköhäiriö, harhakuva, jonka hänen levottomat aivonsa olivat synnyttäneet. Hän antoi hevosensa kulkea käyden Laxeyn läpi, ja kun sen kavioiden kopse kaikui nukkuvassa kaupungissa, hän luusi taas mielensä rohkeaksi.

Puolenpäivän maissa seuraavana aamuna hän puhutteli palvelijaansa, Jem-y-Lordia omassa huoneistossansa Athol-kadun varrella. Äskettäin hän oli yksin vuokrannut koko talon. He olivat nyt hänen entisessä huoneessansa ensimmäisessä kerroksessa, josta oli näköala kirkkotarhaan.

»Voinhan minä luottaa teihin. Jemmy?»

»Voitte täydellisesti, herra tuomari.»

Philipin ääni oli matala ja epäselvä ja katsellessaan alas hän hypisteli papereita pöydällänsä. »Tilatkaa vaunut, kuomuvaunut, Shimminiltä, mutta ajakaa itse. Odottakaa kuvernöörin viraston edessä neljän aikaan — me ajamme St Johnin tietä. Jos Ramseyssä joku tahtoisi riisua hevosen, estäkää se. Minä laskeudun alas heti, kun olemme päässeet kaupunkiin. Ajakaa sitten edelleen, kunnes joudutte pappilan ja Jalavaharjun väliselle kujalle. Heti, kun rouva on astunut vaunuun, te ajalle pois Laxeyn tietä. — Ovatko huoneet yläkerrassa kunnossa?»

»Ne tulevat kyllä kuntoon.»

»Ne kaksi, jotka ovat teidän huonettanne vastapäätä ja pieni sali niiden takana. Me emme tarvitse palvelijoita lisää — rouva hoitaa taloutta itse.»

»Ymmärrän täydellisesti, herra tuomari.»

Philip käänsi päänsä sivulle ja sanoi käheästi: »Ja te tiedätte nimen…»

»Kyllä tiedän, herra tuomari.»

»Eikö teillä ole mitään sitä vastaan?»

»Ei yhtään mitään, herra tuomari.»

Philip huokasi syvään. »Minä en ole vielä tuomari. Jemmy. Ehkä olisi ollut parasta… mutta Jumala tietää. Te olette hyvä ihminen — minä en koskaan sitä unohda.»

Hän teki liikkeen kuin toimittaaksensa hänet pois, mutta Jemmy viipyi yhä.

»Pyydän anteeksi, teidän korkeutenne — —»

»Mitä niin?»

»Teidän korkeutenne ei ole syönyt aamiaista, eikä vuoteessa oltu nukuttu viime yönä.»

»Ratsastusmatkallani viivyin myöhään — ja sitten minun täytyi tehdä työtä.»

»Mutta kuulin teidän astelevan edestakaisin — heräsin monta kertaa.»

»Minun on kai pidettävä tänään puhe… Antakaa minulle lasi vettä.»

Jemmy toi vesikarahvin ja lasin. Kun Philip tahtoi tarttua lasiin, tuntui käsi jääksi jähmettyneen ja oli kuin halvattu. »Minä — tuota, minä — en tiedä, mikä minulle on tullut, en voi kohottaa — ah, kiitos!-»

Mies auttoi Philipiä viemään lasin huulille: lasi kalisi hänen hampaitansa vasten hänen juodessaan.

»Anteeksi, teidän korkeutenne. Te näytätte kymmenen vuotta vanhemmalta kuin ennen. Mitä pikemmin tämä päivä on ohi, sitä parempi.»

»Uni, Jemmy — vain unen puute. Minun täytyy nukkua kauan, kauan
Balluressa tänä yönä.»

Kolme minuuttia vaille kolme hän lähti kotoa kantaen päällystakkia käsivarrellansa. Oli kuuma kevätkesän päivä ja kun hän avasi oven, löi ilmavirta kadulta vasten hänen kasvojansa kuin hohto sulatusuunista. Hän horjui ja oli vähällä kaatua. Auringon kuumuus oli kuin paino hänen päänsä päällä, hohtavat säteet häikäisivät hänen silmiänsä ja korvissa kohisi kuin meren myrskyinen pauhu. Kulkiessaan katua hän näki vilahdukselta kuvansa puotien akkunoissa. »Jemmy oli oikeassa», hän ajatteli. »Pahin vihollisenikaan ei voisi tänään väittää, että näytän liian nuorelta.»

Pieni ihmisjoukko oli kokoontunut kuvernöörinviraston edustalle. Vaunuja pysähtyi pääovelle ja ajoi pois tyhjennettyään sinne kuormansa. Piispa, prokuraattori ja vihdoin kuvernööri rouvineen ja tyttärineen astui taloon. Näiden tulijoin touhinassa Philip pääsi kenenkään huomaamatta ovelle. Kun hänet tunnettiin, syntyi äkillinen äänettömyys, jota seurasi hiljainen sohina ja supattelu. Varmoin askelin hän kävi joukon läpi ovelle kaikkien katseitten saattamana.

Pääovelle saapuessa oli kapea käytävä, joka ei ollut leveä eikä valoisa ja kirkas auringon loiste ulkona teki valaistuksen sisällä vieläkin hämärämmäksi ja epämääräisemmäksi. Kun Philip astui yli kynnyksen, hänestä näytti, että joku tuli häntä vastaan. Kun hän oli astunut vielä pari askelta, hän hätkähti, sillä hän luuli iskevänsä otsansa peiliin. Seuraavana hetkenä hänelle selvisi, että se, jota hän oli pitänyt omana kuvanaan, oli todellakin toinen mies.

Mies oli matkalla ulos, kun hän saapui sisään. He lähestyivät toisiaan. Pari askelta vielä ja he olisivat toistensa vieressä. Hän katsoi mieheen ja kauhu käsitti hänen olentonsa. Mies katsoi häneen pelokkaasti ja ihmetellen. Hetken he seisoivat silmä silmää vasten ja sivuuttivat sitten toisensa. Vielä he katsahtivat olkansa yli toisiinsa ja Philip astui edelleen pimeään, kun taas toinen katosi valoon.

Seuraavana hetkenä pimitti käytävää suuri olento, joka lähestyi. Käsi laskettiin Philipin olalle ja sydämellinen ääni huudahti: »Hei, terve. Christian! Minä olen ylpeä teidän puolestanne, poikaseni. Te olette voittanut vanhan koulumestarinne, mutta minä olen kyllä aina tiennytkin, että jonakin päivänä näyttäisitte minulle, minne asti mies voi päästä… Peloittaa hiukan, niinkö? Käsi kuitenkin kylmä kuin jää. Astukaa rohkeasti vain — ei ole levottomuuden syytä — me emme aio myrkyttää teitä — meidän päivinämme ei Christianeista tehdä marttyyreja, tiedättehän.»

Se oli Philipin vanha opettaja, kuvernöörinkirjuri. Ottaen Philipiä kainalosta hän tahtoi viedä hänet viivyttelemättä sisään, mutta Philip katsahti vielä kerran taakseen kadulle ja sanoi epävarmana: »Näittekö te ehkä sitä miestä — nuorta miestä joka meni ovesta ulos?»

»Koska?»

»Juuri kun te tulitte »sisään.»

»Sitä en huomannut», sanoi kirjuri muistutellen; sitten hänelle näytti äkkiä kirkastuvan. »Oliko hänellä pyöreä hattu ja lyhyt takki?»

»Ehkä — tuskin voin sitä sanoa — en sitä erittäin tarkannut.»

»Se oli varmaankin sama mies. Hän on kieppunut minun kimpussani tämän aamua päästäkseen sisään neuvostosaliin. Sanoo koko ikänsä tunteneensa teidät. Karkea kuin orjantappurapensas, mutta lopulta en kuitenkaan saattanut häneltä kieltää. Hänen pitäisi luullakseni kuitenkin olla sisällä.»

»Ei kai se ollutkaan mitään», ajatteli Philip. »Se oli taaskin väsyneitten aivojeni synnyttämä varjo. Jemmyn puhe muuttuneesta ulkomuodostani — oman kuvani heijastus puotien akkunoista — äkillinen hämärä kirkkaan paisteen jälkeen — siinä kaikki, siinä kaikki. Unta minä tarvitsen, unta.»

Kun kuvernööri istahti, ensimmäinen tuomari oikealla puolellansa, hän antoi Philipille merkin istua tuolille hänen vasemmallansa. Tahtomattakin syntyi sorinaa ja supinaa salissa, niin suuri oli ero näiden miesten välillä toinen tuomari oli vanha, pyöreä- ja punaposkinen, vilkkaille, säteilevine silmineen, ja kauniine, nuorekkaine, melkeinpä vallattomine ilmeineen; toinen taas oli hyvin nuori, soikeina, kalpeine, voimakkaine kasvoineen, suurine silmineen ja piirteillään selvä elämään kyllästyneisyys.

162

Philip esitti virkamääräyksensä, jonka oli saanut sisäministerillä ja häntä kehotettiin tekemään virkavala. Suudelmaan vanhaa, nahkakantista Uutta Testamenttia hän lausui virallisella, kuivalla äänellä ne sanat, jotka kuvernööri edellä tankkasi hänelle.

»Tämän kirjan, sen pyhän sanan ja niiden ihmeiden kautta, jotka Jumala taivaassa ja maan päällä kuutena päivänä ja seitsemänä yönä tehnyt on. minä Philip Christian, lupaan ja vannon, että, huolimatta asemasta tai ystävyydestä, vihasta tai rakkaudesta, voitosta tai tappiosta, verisiteestä tai lankoudesta, kateudesta tai pahansuopuudesta, pidän pyhänä tämän saaren lakeja ja yhtä varmasti kuin selkäruoto on sillin sisässä minä valvon hänen majesteettinsa kuningattaren ja hänen alamaisensa etuja-tällä saarella ja voimieni mukaan tuomitsen oikein riitapuolien välillä.»

Lausuessaan nämä sanat Philip näki vain yhdet ainoat kasvot koko ihmisjoukosta. Ne eivät olleet kuvernöörin eikä piispan, ei ainoankaan kirkollisen tai maallisen ylimyksen — vaan ne olivat voimakkaat, syvästi liikutetut kasvot, joiden musta parta kätkeytyi suureen, päivettyneeseen kouraan, niin että näkyville, jäi vain säteilevä! silmät, puoliavoin suu ja poikamaisen ylpeä ilme hän näki vain Peten kasvot.

»Minun tehtäväkseni jääpi nyt vain», sanoi kuvernööri. »Onnitella teidän kunnia-arvoisuuttanne, tähän korkeaan virkaan, johon hänen majesteettinsa on suvainnut teidät asettaa, ja toivottaa teille pitkää ikää ja terveyttä, että voisitte nuhteettomasti täyttää velvollisuutenne itsellenne ja kotiseudullenne onneksi ja menestykseksi.»

Vielä pidettiin toisiakin puheita ja sitten Philip vastasi. Hän puhui selvästi, voimakkaasti ja hyvin. Viittaus hänen esi-isiinsä heräili suosionosoitusten myrskyn. Hänen vaatimaton, luonnollinen käytöksensä teki syvän vaikutuksen. »Hänen ylhäisyytensä ei ole tällä kertaa ainakaan suuresti erehtynyt», kulki kuiskaus suusta suuhun.

Käsiteltyään muutamia muita virallisia asioita hajosi neuvosto ja salissa alkoi vilkas seurustelu. Vielä kadullakin, kun vaunut jo vierivät esille, jatkettiin onnitteluja, kutsuttiin vieraisiin ja lausuttiin viisaita neuvoja. Kuvernööri pyysi Philipiä luokseen päivälliselle, mutta tämä kieltäytyi sanoen luvanneensa mennä tätinsä luo Ballureen. Rouvat kehoittivat häntä pitämään huolta itsestänsä ja neuvoivat ottamaan virkavapautta. Kuvernöörin kirjuri − ylpeänä kuin riikinkukko − pyörähteli joutuen joka paikkaan ja ottaen suojelijan ilmeen virkkoi: »Sitä hän ei kuitenkaan voi, sillä hänen tulee huomenna istua ensimmäiset käräjät… Pankaa takki päällenne. Christian. Ajaessa voi tulla kylmä. Hyviä miehiä ei ole liikaa tässä maailmassa.»

Avoin kuomuvaunu ajoi vihdoin esille. Jem-y-Lord istui kuskipenkillä, ja Pete asteli hevosen eteen, taputti sitä kaulalle ja kutitti korvan taustaa.

»No tuossa, te puhuitte muutamasta nuoresta miehestä, katsokaa, tuossa tuo komea ukkeli nyt on. No, nuori ystävä», sanoi kirjuri taputtaen Peteä olalle, »te kuulitte kai tuomarinne tekevän valansa, vai?»

»Hän on minun serkkuni», vastasi Pete.

»Serkku! Onko hän, tuota — — voiko hän ehkä olla — Ah. niin, niin tietysti — —» Kelpo mies änkytti ja vaikeni muistaen Philipin isän avioliiton. Hän avasi Philipille vaunun oven, mutta tämä sanoi:

»Astu vaunuun, Pete», ja ujostelevin ilmein Pete kömpi vaunuihin. Philip istahti hänen rinnalleen ja ovelle pysähtynyt väkijoukko alkoi sohista ja supattaa.

»No, kuten haluatte; hyvästi sitten, poikaseni, voikaa hyvin», sanoi kuvernöörinkirjuri lyöden vaunun oven kiinni. Vaunut lähtivät liikkeelle.

»Hyvästi, teidän kunnia-arvoisuutenne», huusivat monet äänet väkijoukosta.

Philip nosti hattuansa. Miehet vastasivat samalla tavalla. Muutamat neitoset kuivasivat silmiänsä.

XIV.

Sillä aikaa kuin Pete ja Philip ajoivat pitkin leveää tietä Douglasista, Kate istui lapsi sylissänsä takan ääressä Jalavaharjussa. Hänen katseensa oli levoton, koko hänen olentonsa äärimmilleen jännittynyt. Uudestaan ja yhä uudestaan hän kurkisti akkunaan. Laskeva aurinko loi valoansa talon toiselle puolen ja sen säteet leikkien tunkeutuivat kevätvihreiden oksien lävitse.

»Etkö sinä tahtoisi nähdä juhlakulkuetta tänä iltana, Nancy?» hän kysyi.

»Ah, niin hurjan mielelläni!» vastasi Nancy. »Mutta en halua jättää sinua. 'Pidä huolta molemmista tytöistäni', sanoi hän — —»

»Sinä saat mennä, Nancy: minä kyllä pidän huolta lapsesta», lupasi Kate.

»Entäs herra itse, rouva. Kun hän tulee kotiin, on hän nälkäinen kuin susi.»

»Minä laitan myöskin hänen illallisensa», vakuutti Kate. »Ota avain mukaasi, että pääset sisään ja tule takaisin puoli kahdeksan.»

Nancy liikkui keittiössä kuin tuli olisi ollut nurkassa täytti kattilan, sytytti lampun ja laittoi kuntoon lapsen yövaatteet. Kate katseli häntä ja vilkaisi levottomasti kelloon.

»Oliko kaupungissa hiljaisia, kun olit ostamassa siankyljyksiä, Nancy?» hän kysyi.

»No, niin, ettei hisausta kuulunut», vakuutti Nancy. »Kaikki ihmiset ovat lentäneet Lezayreen — paitsi ne, jotka ovat menneet satamaan.»

»Lähteekö höyrylaiva sitten tänä iltana?»

»Lähtee »Peveril», mutta sanottiin, että vettä ei ole kylliksi sen lähteä, ennenkuin puoli kahdeksan. Tässä on pienoisen yöpaita ja tässä on kapalovyö — siunatkoon sitä tipua — sillä kyllä voisi sitoa ranteen, jos olisi nyrjäyttänyt sen kirnutessa.»

»Pane ne uunin reunalle lämpenemään, Nancy — minä en vielä pue sitä aivan heti. Ja katso — kohta seitsemän!»

»Minä heitän vain saalin hartioilleni ja riennän kuin tuulispää», sanoi Nancy. »No, voi minun päiviäni!» sanoi hän kiinnittäen saaliansa neulalla, jota oli hampaissansa pitänyt. »Eikös se taaskin ole nukahtanut. Luuletko todellakin, Kirry, että taivaan enkelit ovat suloisempia ja viattomampia kuin tuo? Minä en sitä usko. Ne eivät voi olla noin suloisia, jos ne ovat täysikasvuisia. Ja sellaisiahan niiden täytyy olla, jos ne kerran voivat käydä ylös ja alas Jaakopin tikapuita. Sitäpaitsi, jos ne ovat miehiä mutta sehän on kerrassaan hupsua.»

»Nyt lyö kello seitsemän, Nancy. Eihän hyödytä ollenkaan mennä, kun kaikki on ohi», sanoi Kate ja jalka, joka keinutti lasta, liikkui vielä ahkerammin kuin silloin, kun hän koetti saada sitä nukkumaan.

»Herra hyvästi siunatkoon! Anna nyt minun ensiksi solmia edes hattuni nauhat, rakas rouvakulta. Ikävä ettet sinä voi itse tulla, Kate, mutta jos se nyt on jonkun arvoista, niin heidän täytyy pyörähtää tästä kautta ja soittaa sinulle pikkuisen joka tapauksessa.»

»Otitkos avaimen mukaasi, Nancy?»

»Otin ja minä olen kyllä takaisin tunnin päästä. Ja muista nyt panna pian lapsi vuoteeseen, ja muista — no muistathan sinä — —»

Annettuaan niin monta huomautusta ja varoitusta, kuin jos kuin olisi ollut rouva ja Kate palvelija tai, kiepsahti Nancy vihdoin ulos talosta. Ulkona oli nyt pimeä.

Kate nousi heti paikalla, jätti lapsen kehtoon ja alkoi laittaa illallista Petelle. — Pöydälle ilmestyivät lautaset, maustejalusta — teekannun hän asetti hellalle, että se pysyisi lämpimänä ja sitten — vanhasta tottumuksesta — kaksi kuppia ja kaksi lautasta. Mutta heitettyään silmäyksen kuppeihin hän heräsi tuskalliseen todellisuuteen. Hän pisti toisen kupin astiakaappiin, lisäsi hiiliä tuleen, asetti kattilan paikoillensa, laittoi kolme, kimpaletta sian kyljyksiä pannuun, jonka asetti hellalle, sytytti kynttilän ja sitten katsahdettuaan hermostuneesti ympärilleen kääntyi mennäkseen yläkertaan.

Sänkykamarissa hän puki päällystakin yllensä, pisti vapisevin käsin neulan hatun ja harson läpi, otti sitten rahakukkaronsa, jonka sisällön tyhjensi pukeutumispöydälle.

»Ne eivät ole minun», hän ajatteli. Ja seistessänsä sinä hetkenä peilin edessä pistivät korvarenkaat hänen silmiinsä. »Minä en saa ottaa mitään, mikä on hänen», hän vakuutti itsellensä ja kohotti kätensä korviinsa. Mutta silloin omatunto kävi häntä soimaamaan. »Ikäänkuin Pete tällaisista kapineista välittäisi», hän ajatteli. »Ei, hän ei välittäisi, vaikka ottaisin mukaani kaiken, mitä hän tässä maailmassa omistaa. Ja pitäisikö minun sitten ajatella sitä?… Ei, en voi — minä en voi ottaa niitä mukaani.»

Hän avasi laatikon ja työnsi kiireesti kaikki tyynni sinne — rahat, korvarenkaat ja toisen sormuksen, mutta sitten hän arveli ottaessaan irti vihkisormusta. Taikauskoinen ennakkoluulo pidätti häntä. Mutta sormushan oli kuitenkin merkkinä siitä liitosta, jonka kuin oli rikkonut. »Merkiksi annan minä sinulle, tämän sormuk — − »Hän riisti siis vihkisormuksenkin sormestansa ja heitti sen toisten joukkoon.

»Hän löytää ne kyllä tuolta», hän ajatteli. »Hän ei tarvitse mitään muuta, tuo selittää hänelle kaiken, mitä on tapahtunut. Hän tulee ja minä olen mennyt. Hän huutaa eikä kuulu mitään vastausta. Hän etsii minua, mutta hän on iäksi kadottanut minut. Ei ole ainoatakaan sanaa jätetty hänelle. Ei riviäkään, joka sanoisi: 'Kiitoksia ja hyvästi ja Jumala sinua siunatkoon, rakas Pete, kaikesta rakkaudesta ja siitä hyvästä, jota olet minulle osoittanut.'»

Se oli julmaa — hyvin julmaa, mutta mitä hän voisi kirjoittaa? Mitä hän voisi sanoa sellaista, jota ei olisi parempi jättää sanomatta? Yksi ainoa tavu — ei, epävarmuus olisi helpompaa. Ehkä Pete, ajattelisi, että hän oli kuollut — ehkä luulisi hänen itse päättäneen päivänsä. Tämäkään ei olisi niin katkeraa kuin totuus. Hän unohtaisi tuskansa hän alistuisi kohtaloonsa. »Ei», hän ajatteli, »en voi kirjoittaa hänelle mitään — en voi jättää hänelle minkäänlaista selitystä.»

Äkkiä hän sulki laatikon ja tarttui kynttilään. Hänen sitä tehdessään liikkui myöskin hänen varjonsa. Se kohosi lattialla seinälle, seinältä kattoon. Kun hän asteli hänestä tuntui, että se oli asettunut hänen päänsä päälle, se vainosi häntä, se painoi hänet maahan, se murskasi hänet. Hän karahti jääkylmäksi ja tunsi itsensä sairaaksi ja siksi hän kiirehti ovelle. Huone oli täynnä muitakin varjoja — täynnä muistoja unettomista öisiä ja tuskallisista heräämisistä. Ne tuijottivat häneen jokaisesta tutusta esineestä kellosta, joka nakutti jalustallaan uunin reunustalla, vaatekaapin kädensijasta, vaaleanpunaisista vuoteenverhoista ja valkeista tyynyistä sen takana. Hänen tunteensa olivat kiihtyneet kuin pelästyneen lapsen. Hän katsahti kauhuissaan ympärillensä ja hiipi kiireesti ulos huoneesta.

Päästyään alas hän hengitti helpommin. Siellä oli valoa hänen ympärillänsä ja arkihuone oli lämmin ja kodikas. Kattila kiehui nyt iloisesti haahlassansa, kissa kehräsi matollansa ja tuntui suloinen paistuvan sianlihan tuoksu. Hän katsahti kelloon — se oli viisi toista minuuttia yli seitsemän. »On aika herättää lapsonen» hän ajatteli.

Hän otti arkusta lapsen päällysvaatteet pitkän kantomekon, vaipan ja valkoisen hatun. Hänen sormensa koskivat punaiseen hilkkaan, joka oli paperilaatikossa, mutta hän ajatteli: »ei tuota» ja jätti sen paikallensa. Hän levitti vaatteet valmiiksi viereensä ja nosti sitten pienokaisen kehdosta käsivarrellensa. Lapsi havahtui, kun hän sitä liikutti ja päästi ankaran porun, jota hän koetti hillitä kiihkeillä suudelmilla.

»Tämän jälkeen minä voin rakastaa häntä häpeämättä», hän ajatteli. »Sen suloiset kasvot eivät enää moiti minua.»

Hyväillessään hellästi lapsen kasvoja, jotka olivat hänen kasvoissaan kiinni hän kumartui ottaaksensa mekon, joka oli hänen jaloissaan. Silloin hänen katseensa sattui pyöreään syvennykseen kätkyessä, jossa lapsi oli nukkunut. Se käänsi hänen ajatuksensa taaskin Peteen. Hän tulee kotiin ja löytää pienen pesän kylmänä ja tyhjänä. Se ehkä tappaa hänet; se tekee hänen tuskansa kaksinkertaiseksi. Eikö siinä olisi kylliksi, että hän itse menee hänen luotansa? Täytyykö hänen ryöstää häneltä myöskin lapsi. Hän rakasti sitä hulluuteen asti. Se oli hänen silmäinsä valo, hänen elämänsä ilo. Sen menettäminen olisi hänelle kuoleman isku.

Mutta voisiko äiti jättää oman lapsensa? Mahdotonta! Äidin rakkaus ja hellyys täytti koko hänen olentonsa ja tämä suloinen itsekkyys karkoitti kaikki muut ajatukset. »Minä en voi», hän ajatteli, »tulkoon mitä tahansa, minä en voi enkä tahdo sitä jättää.» Ja niin hän ojensi kätensä ottaaksensa lapsen päällysvaipan.

»Se olisi kuitenkin jonkinlainen synnin sovitus», hän ajatteli. Jos hän jättäisi pienokaisen Petelle, tuottaisi se jonkinlaista hyvitystä siitä pahasta, minkä hän oli hänelle tehnyt. Kieltää itseltänsä ilo katsella lapsen suloisia kasvoja, päivästä päivään, tunnista tuntiin — se olisi rangaistus myöskin hänelle ja hän ansaitsi rangaistuksen. »Voinko minä jättää hänet?» hän ajatteli. »Voinko minä? Oh, kuka äiti voisi sitä kestää? Ei, ei — ei koskaan, ei koskaan! Ja kuitenkin minun pitäisi — minun täytyisi — Oh, kuinka tämä on kauheata!»

Keskellä tätä tuskaista epävarmuutta, kun hän ajatteli Peteä ja sitä vääryyttä, mitä hän oli hänelle tehnyt ja puristi lasta vapisevin käsin kiihkeästi rintaansa vasten aivan kuin joku olisi tahtonut riistää sen häneltä, lapsi itse ratkaisi asian. Se koetti sopertaa joitakin epäselviä äänteitä aivan kuin ilmaistakseen ajatuksensa, painoi päänsä hänen rinnallensa aivan kuin vaistomaisesti etsien sitä ravintoa, jota se ei ollut koskaan saanut.

»Minähän olen kuitenkin vain puoliksi äiti», hän ajatteli.

Äidin korkein riemu ja syvin oikeus oli häneltä kielletty — se, mitä lapsi ottaa äidiltä ja äiti antaa lapselle, se ihmeellinen, joka tekee äidin ja lapsen yhdeksi — sitä hän ei koskaan ollut saanut tuntea.

»Pieni lapseni voi elää ilman minua», hän ajatteli. »Jos minä jätän hänet, ei hän koskaan tule kaipaamaan minua.»

Tämä ajatus oli kokonansa murtaa hänet ja hän melkein horjui päätöksessänsä. Tuntui kuin Jumala olisi tahtonut rangaista häntä jo etukäteen, kuin Jumalan käsi olisi laskeutunut hänen päällensä − koska Hän oli tehnyt lapsen riippumattomaksi hänestä.

»Niin se on. Minun täytyy jättää hänet Petelle», hän ajatteli.

Puolipukeissa, sellaisena kuin lapsi oli, hän asetti sen takaisin kätkyeen ja keinutti sen uudestansa uneen. Sitten hän kumartui pienen vuoteen yli, kuten tekee äiti kumartuessaan yli valkoisen arkun, joka pian kätketään iäksi hänen silmillänsä. Virtana vuotivat hänen kyyneleensä pienelle peitteelle. »Oma suloinen lapseni! Pikku Katherine-parkani! Minä en saa koskaan enää suudella sinua en koskaan nähdä sinua — sinä kasvat suureksi ihmiseksi etkä koskaan tiedä mitään äidistäsi.»

Kello nakutti kuuluvasti hiljaisessa huoneessa — se oli nyt kaksikymmentäviisi minuuttia yli seitsemän.

»Vielä yksi suudelma, pikku lemmikkini… Jos joskus sanotaan sinulle… että sinun äitisi jätti sinut… oh, ala luule, etten minä rakastanut sinua. Vaiti!»

Huoneeseen kaikuivat kaukaisen soiton säveleet. Hän katsahti taaskin kelloon — se oli kohta puoli kahdeksan. Melkein samana hetkenä kuului vaunun pyörien ratinaa tieltä. Ne pysähtyivät kappelin ja puiston väliselle tielle.

Kate kohosi polvillansa seisoalleen ja avasi äänettömästi oven. Talo oli ollut hänelle vankila ja hän pakeni nyt sieltä, niinkuin karkaa vartioitu vanki. Kimakka vihellys kaikui ilman läpi. »Peveril» lähti juuri satamasta. Kaduilta kuului kohina, niinkuin vesi olisi virrannut yli kivien. Se oli kaupunkilaisien askelten töminä, kun he riensivät juhlakulkuetta vastaan.

Hän astui ulos. Puisto oli pimeä ja hiljainen kuin vankilan piha. Tuskin lehtikään liikkui, mutta kuu pilkisti juuri esille vanhan puuvajan solasta, kun Kate kohotti levottomat kasvonsa tyyntä taivasta kohti. Hän seisoi ja kuunteli. Soittokunta läheni. Hän saattoi kuulla rummun inahtavan jyminän.

Pom! pom! pom!

Siellä oli Pete. Hän koetti saada Philipin juhlakulun onnistumaan niin hyvin kuin suinkin. Nuo olivat hänen suuren sydämensä lyönnit, jotka kuuluivat koko maailmalle.

Sitä kuullessaan hänen oma sydämensä hetkeksi pysähtyi. Vilun väreet kävivät läpi hänen olentonsa hänen ajatellessaan tätä jaloa miestä, joka ei pyytänyt mitään muuta kuin rakastaa häntä ja tehdä hänen elämänsä iloiseksi. Samalla kääntyivät ajatukset myöskin siihen toiseen, jonka armoille hän oli nyt heittäytynyt. Soitto lakkasi. Kuului tavaton rätinä, niinkuin suunnaton raketti olisi päästetty taivaalle. Ihmiset hurrasivat ja taputtivat käsiänsä. Silloin kuului hänen korviinsa selvempi ääni. Sinä hetkenä löi kello sisällä puoli kahdeksan.

Nancy tulisi pian takaisin.

Kate kuulosti tarkasti, kuuluiko sisältä mitään Jos lapsi sinä hetkenä olisi havahtunut, jos se olisi nukahtanut tai itkenyt, silloin hän olisi iäksi kääntynyt takaisin. Hän riensi kuitenkin hetkiseksi sisään ja heittäytyi kehdon yli. Vielä kerran valtasi hänet ääretön hellyyden puuska. »Hyvästi, pikku lemmikkini. Minä jätän sinut hänelle, rakkahin, koska hän suuresti sinua rakastaa. Sinä kasvat suureksi ja olet hänelle aina hyvä, hyvä tyttö. Hyvästi tyttöseni! Lemmikkini, oma lemmikkini! Palkitse sinä hänelle kaikki se, mitä hän on minulle tehnyt. Sinä olet puolet minusta, rakkahin — viattomin osa minusta. Niin se on, sinä pyyhit pois äitisi synnit. Sinusta tulee sellainen kuin hän luulee minun olevan, mutta jollainen minä en ole koskaan ollut. Hyvästi, suloinen Katherineni. Pieni lemmitty lapseni — hyvästi voi hyvin — hyvästit.

Hän nousi ylös ja riensi ulos huoneesta varpaillaan aivan kuin varas ja sulki oven jälkeensä.

Kun hän kuuli, miten lukko sulkeutui, valtasi hänet ääretön tuska ja ihastus — rajaton epätoivo ja rajaton helpotus. Jos pieni Katherine nyt alkaisi itkeä, hän ei enää voisi kääntyä häntä auttamaan. Ovi oli lukossa, talo sulkeutunut, vankila oli jäänyt hänen jälkeensä. Ja hänen takanaan oli myöskin petos ja kavaluus ja kaksinaamaisuus, jota hän oli osoittanut kymmenen kauheata kuukautta.

Hän riensi puiston läpi pienelle takaportille, joka johti sivukujalle. Tie huojui kuin aallot hänen jalkainsa alla ja monesti hän oli vaipua maahan. Hänen hengityksensä oli lyhyt, silmät mustenivat ja ohimoilla jyskytti kuuluvasti. Päästyään puolitiehen puiston läpi hänestä tuntui, että joku koski hänen vaatteisiinsa ja häneltä pääsi heikko huudahdus. Se oli Peten koira, Tuomari. Se katsoi häneen pimeitten pensaitten varjossa. Akkunain verhojen läpi tunki hieman valoa talosta ja hän saattoi nähdä sen lepakon korvat ja valppaat silmät.

Pom! pom! pom!

Soittokunta oli alkanut uudestaan. Se tuntui lähenevän. Philip, Philip! Hän oli nyt hänen ainoa pakopaikkansa. Kaikki muu oli kuin iäksi haudattu.

Takaporttia käytettiin hyvin harvoin. Sen saranat olivat ruostuneet ja jäykät. Hän särki kyntensä koettaessaan avata sitä. Toiselta puolen kuului vaunun ketjujen kitinää ja aidan yli vilkkui heikko valo vaunun savuavasta lyhdystä.

Vaunut olivat kujalla ja ajaja — Philipin palvelija Jem-y-Lord — odotti pitäen vaununovea auki. Kate kompastui astuimeen ja horjahti sisään istuimelle. Ovi suljettiin.

Silloin valtasi hänet voimakas ajatus. Se koski lasta, Philipiä ja Peteä. Jättäessään pienokaisen, vaikka hän oli tahtonut menetellä mahdollisimman epäitsekkäästi, hän oli tehnyt jotakin, jolla saattoi olla suunnattoman tärkeät seuraukset. Se saattoi tuottaa hänelle rangaistuksen ja koston. Seis! Hän tahtoi mennä vielä kerran takaisin. Hän painoi kasvonsa akkunaan ja koetti kaikin voimin kiskoa hihnasta. Mutta vaunut liikkuivat hyvää vauhtia eteenpäin. Hän kuuli rattaiden jyrinän; se kuului hänen korvissansa kuin tuomiopasuunan pauhu. Silloin hän menetti tajuntansa ja vaunut kiisivät edelleen.

Balluren ulkopuolelle, oli kokoontunut suuri joukko ihmisiä. Ne täyttivät puutarhan, puistotien,-riippuivat aidoilla ja olivat kiivenneet vastapäätä olevalle, muurillekin Musiikki oli lakannut puhaltamasta ja ihmiset huusivat, taputtivat käsiään ja hurrasivat. Avoimessa ovessa seisoi Philip paljain päin ja raosta virtaava valo valaisi satoja päitä, jotka olivat pimeässä tunkeutuneet yhteen. Hän kohotti kätensä vaatien hiljaisuutta, mutta kesti kauan, ennenkuin hänen annettiin puhua. Voimakkaita, karkeita, melkein raakoja, mutta sydämellisiä ja kodikkaita hyvä huutoja kaikui kaikkialta ilmaisten luottamusta ja hillitöntä hyvää tahtoa. »Parasta onnea ystävämme!» — »Eläköön Ramsey!» »Vanhat Christianit muistavat sinua!» »Vanhaa koeteltua heimoa — Tuomari Christian kuudes!» — »Vaiti lurjukset, hänhän puhuu!» — »Anna kuulua, Phil!» »Anna soida poika!» »Vaiti, vaiti.»

»Arvoisat kansalaiset», sanoi Philip — hänen äänensä kaikui kuin värisevä kellon soitto meren yli, — »te ette voi itse ymmärtää, miten suuresti teidän tervehdyksenne on minua liikuttanut. En voi sanoa, kumpaa se minun sydämessäni on herättänyt, ylpeyttä tai häpeää. Mutta jos häpeäisin sitä, se olisi samaa kuin häväisisin teitä. Mutta jos tuntisin ylpeyttä siitä, ei se olisi minulle kunniaksi. Minä en ansaitse teidän suurta luottamustanne ja ystävyyttänne. Ah!» — hän kohotti kätensä vaientaakseen edempää kuuluvaa mutinaa — hän hillitsi koko joukoin ettei kuulunut kuiskaustakaan — »Sallikaa minun lausua julki kaikkien yhteinen ajatus. Kunnioittaessanne minua te ajattelette myöskin muita», (ei, kyllä) »te ajattelette minun sukuani — ennen kaikkea erästä, joka jo kauan sitten peitettiin haaksirikkoutuneena, murtuneena, pettyneenä miehenä tuonne lehmusten alle — minun isääni — Jumala häntä siunatkoon! Minä en tahdo salata teiltä — hänen muistonsa on ollut minun oppaanani. Hänen erehdyksensä on johtanut minua. Hänen toivonsa on ollut majakkana tiellä ja hänen rakkautensa johtotähtenäni. Hyvässä ja pahassa on hänen hautansa ollut ankkuripaikkanani. Suokoon Jumala, etten olisi antanut kuolleen käden liian kauan ohjata elämäni purtta. Minun tarkoitukseni oli voittaa se, mitä hän menetti ja tämä päivä on osoittanut minulle, että minä osiksi olen siinä onnistunut. Jumala suokoon, ellen minä tätä olisi ostanut liian kalliista.»

Tässä keskeyttivät hänet huudot: »Ei, herraseni, ei suinkaan.»

Hän hymyili surullisesti ja pudisti päätänsä. »Kansalaiset, ystävät! Te luulette, että minä ansaitsen sen arvon, jonka tänään olen saanut. Teidän joukossanne on eräs vanha toveri, koeteltu ja luotettava ystävä, jonka luottamus antaisi voimaa ja kannustaisi, ellei siihen sisältyisi nuhdetta — —»

Hänen äänensä värisi, mutta siitä huolimatta se kaikui yli väkijoukon. »Minä olen koettava täyttää velvollisuuteni — tästä hetkestä ovat kaikki minun yritykseni tarkoittavat yksistään sitä. Man-saarelaiset toverit! Te tahdotte auttaa minua sen arvon ja aseman vuoksi, joka minulla on tällä pienellä saarella ja — sen minä tiedän, myöskin itseni tähden te autatte minua olemaan rehellinen ihminen ja oikeudenmukainen tuomari. Mutta» — nyt värisi hänen äänensä niin, että hänen oli melkein mahdoton saada sitä kuulumaan »mutta jos te huomaisitte, että teidän luottamustanne käytettäisiin väärin − jos te tulevaisuudessa saisitte huomata, eitä minä en olekaan teidän kunnioituksenne arvoinen, välittämättä siitä valasta, jonka Jumalan edessä tänään olen vannonut, että henkilöön katsomatta jaan jokaiselle, oikeutta — jos te huomaisitte, että minä itse joutuisin menettelemään rikollisesti — muistakaa, minä pyydän teitä, kansalaiset, muistakaa: niin paljon kuin se tuottaakin teille, mielipahaa, ei kuitenkaan ole ainoatakaan, joka kärsisi siitä enemmän kuin minä itse —»

Yleinen mielipide tänä iltana oli, ettei tuomarin puhe ollut onnistunut. Lopulla hän kuitenkin teki muutamia heikkoja yrityksiä kohottaaksensa mielialaa yhtä innostuneeksi, kuin se äsken oli ollut, mutta ihmisille jäi sellainen tunne, kuin he olisivat tulleet tanssiaisiin ja saaneetkin kylmän vesikorvon niskaansa. Oli odotettu ilonpitoa, leikinlaskua, ystävällistä puhetta ja onnentoivotuksia Ramseyn loistavalle tulevaisuudelle, ivallisia vaarattomia pistopuheita Douglasille, Peelille ja Castletownille, pieniä raketteja, ilotulitusta ja ehkä yleinen juhlavalaistus. »Mutta taivas varjele! Miten juhlallinen se nuori tuomari oli ja niin surumielinen ja salaperäinen!»

»Vaiti», sanoi Pete. »Te olette niin hiton hullunkurisia, te pojat. Ihme ja kumma, ettei teistä kaikista ole tullut sirkustemppujen tekijöitä. Laputtakaa kotiinne, kuivatkaa silmänne ja muistakaa ne sanat, mitä hän teille puhui. Itse minä en suinkaan niitä unohda.»

Annettuaan suuren rumpunsa pienelle Jonaiquelle Pete kääntyi mennäksensä sisään. Nan-täti oli arkihuoneessa ruskeassa silkissänsä, joka kahisi kuin kuihtuneet sananjalat, hyppien ja kieppuen Philipin ympärillä, syleillen häntä, taputellen poskille ja suudellen otsalle ja huulille. Virtoina vuosivat kyyneleet, niinkuin syksyisistä kuuropilvistä pitkin hänen ryppyisiä kasvojansa eikä äänestä voinut päättää, itkikö hän vai nauroi.

»Oma poikani! Rakas poikani! Kultainen pojanpoikani! Minun oman poikani poika!»

Philip riistäytyi viimein vapaaksi ja asteli yläkertaan päätänsä kääntämättä, ja silloin Nan-täti näki Peten seisovan oviaukossa.

»Kas, Petehän se on!» hän sanoi pakottaen itsensä tyyneksi. »Ettekö tahdo tulla sisään hetkiseksi, ettekö?»

»Pistäysin vain siksi — vain sen verran, että toivotan teille onnea, neiti Christian.»

»Ja minä toivotan onnea myöskin teille, Peter, ah!» hän huudahti nyökäyttäen kuin lintu hänelle päätänsä. »Varmaankin tekin tunnette itsenne äärettömän ylpeäksi tänä iltana, Peter.»

»Ylpeä ei ole oikea sana, rakas neiti — minä olen vallan suunniltani ilosta.»

»Hän oli suuresti mieltynyt teihin, kun te olitte vielä pikkuinen, avojalkainen paitaressu.»

»Niin oli, hyvä neiti.»

»Ja vaikka hän nyt on tuomari, hän pitää teistä vielä.»

»Niin, ja siksi minäkin häntä suuresti rakastan, hyvä neiti.»

»Kuulitteko, mitä hän teistä sanoi puheissansa? Ei olisi ollut monta, joka hänen asemassansa olisi käyttänyt sellaisia sanoja, Peter.»

»Toden totta, olette oikeassa, hyvä neiti.»

»Hän on uskollinen ystävillensä, olkootpa ne ketä tahansa.»

»Uskollinen ja luja kuin teräs.»

Palvelustyttö kantoi juuri vateja ruokasaliin ja Nan-täti virkkoi hieman väkinäisesti: »Ettekö tahdo jäädä syömään päivällisiä kanssamme. Pete? Tai ehkä mieluummin haluatte mennä kotiin rouvanne luokse. No niin koti se on sittenkin paras kaikista, eikös olekin? Martha, minä sanon itse tuomarille, että päivällinen on pöydässä. Kas niin, hyvää yötä, Peter. Minulle tuottaa aina iloa saada tavata teitä.»

Hän kääntyi ja sipsutti portaita kohden, mutta Pete oli myöskin astunut ruokasaliin ja tuijotteli nyt ympärilleen kiihkein, kunnioittavin katsein.

»Herra varjelkoon, neiti Christian, miten merkilliseltä nyt tuntuu — avojalkainen paitaressu, sanoitte te? Te olette siinä oikeassa. Avojalkainen ja vilusta värisevä ja nälkäinen myöskin. Minä nukuin lehmän parressa enkä saanut paljoa muuta ruokaa kuin sen maitotilkkasen, jonka siitä varastin ja siitäkin ukko antoi minulle aika kyytiä. Philip otti minut eräänä iltana luoksensa — siitä se alkoi, parahin neiti. No kas, eikös tuo kellertävä muna ole vielä jäljellä tuossa nuorassa. Se on tyhmä tiiran muna. Se on muisto vallattomilla poikavuosilta. Philip löysi sen muutamasta pesästä Gob-ny-Garvainilta. Se oli vähällä viedä häneltä hengen. Sillä oli vain yksi muna ja se riehui kuin hullu sen puolesta. Me olimme kiivenneet ainakin neljäkymmentä syltä ja allamme oli äkkijyrkkä vuorenseinä ja teräviä kallioita merenrannalla, jotka työntyvät maasta kuin elefantin torahampaat. Philip oli pistänyt juuri pienen kätensä pesään, jossa muna oli, kun suuret valkeat siivet alkoivat räpytellä hänen paljaan päänsä ympärillä. Ellei minulla olisi ollut sinä päivänä keppiä, hyvä neiti, taivas tietää, miten meille molemmille olisi käynyt. Seuraavana hetkenä lintu vieri kalliolta alas ja se oli onneksi, sillä muuten ei Philipistä olisi tullut tuomaria tänä päivänä… Oh! säikytänkö teitä, hyvä neiti, vaikka siitä on jo niin kauan? Mutta sydän on vasta merkillinen kapine, eikös olekin, neiti? Sille on eilinen päivä sama kuin huomen. Kas niin, hyvää yötä, neiti.» Pete oli jo likellä ovea, kun hän katsahti alas ja huudahti: »Mitäs tämä on? Tuomari, mitä sinä olet tänne tullut!»

Koira oli hyökännyt sisään juuri, kun Pete aikoi lähteä ulos. Se pysähtyi hänen eleensä koristellen suurin korviansa ja heilutellen lyhyttä hännäntynkäänsä.

»Se on minun koirani, neitiseni. Katsokaahan, hyvä neiti, se on aivan samanlainen kuin isäntänsä, monessa suhteessa. Itse asiassa se nyt ei ole niin ihmeellinen, mutta siinä on jaloa verta kaikissa tapauksissa ja seuraavassa polvessa se on jo aivan erinomainen. Oletkos sinä hakemassa minua, Tuomari?

»Ehkäpä teitä kovin odotetaan kotiin, Pete.»

»Voivatpa odottaa. Hyvää yötä, neiti.»

Nan-täti sipsutti nyt portaita ylös kahisevassa silkissänsä, keventyneellä mielellä ja hyvillään, kun oli saanut Peten pois tieltänsä voidakseen osoittaa suurta rakkauttaan yksin Philipille ja tyydyttää siten suloisia itsekkyyttänsä.

XVI.

Pete astui pimeätä tietä vihellellen, koiran juostessa hänen edellänsä.
»Minä olin sittenkin tyhmä, että näin viivyttelin», hän ajatteli.
»Minun olisi pitänyt mennä kotiin heti paikalla.»

Kaupunki oli nyt aivan äänetön, kadut tyhjät ja Pete alkoi juosta. »Katehan on nyt aivan yksin. Varmaankin oli se Nancy, jonka minä näin ihmisjoukossa rouva Beattyn seurassa. Kate oli tietenkin toimittanut hänet katsomaan juhlan menoa. Nyt on hän varmaankin jo palannut.»

Kun Pete läheni Jalavaharjua, pilkisti kuu puitten latvojen yli yläkerran akkunoihin niin, että ne näyttivät täysin valaistuilta. Mutta kun hän astui muutamia askeleita vielä, selvisi hänelle, että koko talo oli pimeä.

»Hän odottaa minua. Hän kuuntelee risahdustakin, siitä panen vaikka veikkaa.»

Nyt oli hän ehtinyt portille ja koira puuskutti hänen jaloissansa, koettaen kuonollansa avain porttia.

»Hiljaa, Tuomari, hiljaa nyt.»

Sitten hän avasi säpin aivan äänettömästi, astui varpaisillaan sisään ja sulki poriin takanansa yhtä hiljaa.

»Nytpä minä teen hänelle pienen kepposen; minä yllätän hänet.»

Hänen silmiinsä ilmestyi veitikkamainen pilke ja poikamaisen vallattomana hän hiipi kevyesti kuin kissa käytävää, melkein henkeänsä pidätellen ja varoen, ettei purskahtaisi nauramaan ääneen.

»Oma suloinen lemmikkini! Häntä ei toki saa mitenkään peloitella.»

Kun hän saapui eteiseen, heittäytyi hän nelinkontin ja alkoi naukua kuin kissa oven edessä. Sitten hän kuunteli korva oven pielessä. Hän odotti kuulevansa heikon huudahduksen ja Nancy Joen askelten sipsutuksen, kun hän tulisi ovea kohden. Mutta mitään ääntä ei kuulunut.

»Hän on yläkerrassa», hän ajatteli ja astui vielä ulos tarkastaaksensa taloa toiseltakin puolen. Yläkerran huoneissa ei ollut vähintäkään valoa.

»Nyt minä tiedän minkätähden siellä on pimeä. Nancy ei ole vielä tullut kotiin ja Kirry on nukahtanut keinutuoliin.»

Hän hiipi akkunaan ja koetti kurkistaa sisään arkihuoneeseen, mutta säleverhot olivat alhaalla, eikä hän voinut paljoa nähdä sisään sen kapeista raoista.

»Hän nukkuu, siinä se on. Talossa oli niin hiljaista ja hän nukahti pienokaista keinuttaessaan.»

Hän otti hiekkaa käteensä ja heitti sitä pikkuisen akkunaan. »Se johtaa ehkä hänen mieleensä kerrallisen tapauksen», hän ajatteli ja nauroi hiljaksensa henkeänsä pidätellen.

Sitten hän taaskin asetti korvansa akkunan pieleen ja kuunteli. Mitään ei kuulunut. Hän heitti vielä hiekkaa akkunaan ja odotti ajatellen, että hänen täytyisi kuulla hänen hengityksensä, mutta ei erottanut mitään. Silloin hän kiireesti riensi ovelle, sillä hänen leikkituulensa oli hävinnyt, ja hän koetti avata sitä. Ovi oli lukossa. Hän palasi akkunan luo takaisin.

»Kate!» hän huudahti hiljaa. »Kate, oletko sinä siellä? Etkö sinä kuule minua? Petehän täällä on. Älä pelkää, lemmikkini.»

Mitään vastausta ei kuulunut. Hän kuuli meren hiljaiset mainingit rannan hietikolla. Koira oli hypännyt toisen akkunan penkille ja alkanut ulvoa.

»Mitä ihmettä tämä merkitsee? Hän ei ole voinut mennä ulos. Missään tapauksessa hän ei ole voinut ottaa lasta mukaansa. Missä on Nancy? Kuinka hän saattoi lähteä ja jättää hänet? Hän on luultavasti pyörtynyt jäätyänsä yksin; niin se varmaankin on käynyt.»

Hän koetti avata ikkunaa, mutta haat olivat lujasti kiinni. Hän koetteli toista akkunaa ja sitten hän palasi ovelle. Vielä hän yritti yläsalin akkunaa, johon hän ulottui nousemalla eteisen katolle, mutta mahdoton oli hänen saada sitäkään auki. Kun hän palasi arkihuoneen akkunaan oli vaalea verho käynyt synkemmäksi. Lamppu sisässä oli sammumaisillaan.

Kuun säteet pilkistivät häneen puiden lehtien lomitse. Hän löysi tulitikkuja taskustaan, jossa hän piippuaan piti, raapaisi tulta ja katsoi kittausta. Sitten hän kalvoi veitsen taskustansa ja alkoi vuolla ruudun välipuuta. Hänen kätensä vapisi ja löi hervottomana lasiin, niin että se helähtäen lensi alas. Sirpaleet haavoittivat hänen rannettansa, mutta hän ei tuntenut sitä enempää, kuin jos lasi olisi hänen kätensä asemasta vuotanut verta. Hän pisti kätensä sisään, avasi haan, työnsi verhon sisään ja kömpi huoneeseen. Kissa, joka istui huoneessa akkunan pielessä, puski päällänsä hänen kättänsä ja kehräsi.

»Kirry! Kate», hän kuiskasi.

Akkunasta tuleva tuulenhenki oli sammuttanut lampun ja ainoa valo pimeässä tuli riittyneestä hiilloksesta. Hän tuskin uskalsi astua jalkansa maahan peläten, että polkisi jotakuta. Kun hän vihdoin oli päässyt keskelle huoneen lattiata, seisoi hän siinä hajalla säärin, raapaisi toisella tikulla tulta, kohotti sen päänsä päälle ja katseli ympärilleen kuin olisi tullut outoon kellariin.

Ei näkynyt yhtään mitään. Lapsi havahtui viileän yöilman vaikutuksesta ja alkoi itkeä kätkyessä. Hän otti sen syliinsä, hyssytteli ja tyynnytteli sitä hellin sanoin, mutta murtuneella äänellä »Vaiti, lemmittyni, vaiti. Mamu tulee kyllä pian. Mamu tulee aivan tuossa paikassa.»

Hän sytytti kynttilän ja sen valossa etsi koko talon. Mitään merkkiä hän ei tavannut, ennenkuin tuli sänkykamariin, jossa huomasi, että Katen hattu ja päällystakki, joita hän arkena käytti, olivat poissa. Silloin hän tajusi, että ääretön onnettomuus oli häntä kohdannut ja hänen sydämensä murtunut. Epätoivon huudahdus pääsi hänen huuliltansa ja raskain askelin hän lähti alakertaan lopettaen etsintänsä.

Hän oli kaikin voimin koettanut viivyttää tätä epätoivon hetkeä, mutta nyt ei enää voinut sitä tehdä. Tyhjä talo ja lapsi, lapsi ja tyhjä talo; yksi ainoa selitys oli mahdollinen. »Hän on mennyt, lapsoseni. Hän on jättänyt meidät; hän ei tahtonut jäädä meidän luoksemme, Jumala hänelle anteeksi suokoon.»

Istahtaen tuolille pienokainen sylissänsä hän alkoi nyyhkyttää, samalla kuin lapsi itki — siinä istui kaksi lasta yhdessä itkien sydämensä murheita. Äkkiä hän hypähti seisoallensa. »Sitä minä en voi uskoa», hän ajatteli. »Kuka nainen voisi tehdä jotakin sellaista? Ei ole sellaista äitiä, jolla ei olisi enemmän sydäntä. Ja hänhän rakasti pienokaista ja minua myöskin — ja rakastaa, ja rakastaa vieläkin.»

Nyt hän ymmärsi kaiken. Hän oli sairas, ehkä sekapäinen, ehkäpä — Jumala häntä auttakoon — ehkäpä mielenhäiriössä. Sellaistahan tapahtuu naisille lapsen synnyttämisen jälkeen — olihan itse tohtori sanonut jotain sellaista. Ruumiillisten tuskiensa vaivaamana, mielikuvien peikon ahdistamana hän oli paennut lapsensa ja miehensä luota ja kodistansa, Jumala ties millaisten hirveiden ajatusten vainoamana. Mutta hän paranisi, hän tulisi takaisin. —

»Vaiti, lemmikkini, olepas nyt vaiti», hän kuiskaili hellästi. »Mamu tulee kyllä takaisin. Vaiti, lemmikki, hän kyllä tulee takaisin.»

Kuului lukon rapsahdus ja hän heittäytyi taaskin tuolillensa. Nancy tuli sisään hengästyneenä ja hikisenä.

»No, voi minun päiviäni, miten minä olen juossut», hän puuskutti aivan läkähtymäisillänsä.

»Sellaista tungosta ja melua ja elämää sinä et ole ikinä nähnyt, Kirry. Katsopas nyt minun parhainta sunnuntaihattuani, jota olen vain yhden kerran pitänyt. Se on ihan rutussa! Mutta ajattelepas nyt! Christin Killipin lapsi-parka on kuollut. Se kuoli juuri, kun juhla oli parhaimmillaan. Voi, hyvä isä kuitenkin! Juuri silloin kuin soitettiin »Voittavaa sankaria». Vaimoparka, hän oli aivan suunniltansa eikähän se ole ihmekään. Minä en voinut olla pistäytymättä sen raukan luokse — ja — — mikä ihme tuota lamppua vaivaa? Oletko se sinä, Kirry, siinä tuolilla? Petekö se on? No, missä sitten rouva on?»

Hän otti kohennuskepin ja kohta leimusivat hiilet kirkkaissa liekeissä.
»Mikä ihme teitä vaivaa? Tehän olette nylkenyt rystyynne kuin perunan.
Herra hyvästi siunatkoon, itkettekö te?»

Silloin Pete vastasi käheällä äänellä: »Koeta hillitä kieltäsi, Nancy, ja ota lapsi minulta.»

Hän otti lapsen häneltä, ja kun Pete nousi seisoalleen, näytti hän heikolta kuin vanha ukko.

»Hyvä isä siunatkoon», huudahti Nancy, »ikkunahan on myöskin rikki.
Mitä on tapahtunut?»

»Ei mitään», murahti Pete.

»No, mikäs Kirrylle on tullut? Minä jätin hänet kotiin, kun menin ulos kello seitsemän.»

»Minä kuolen janoon, ihminen. Enkö voi saada jotakin juotavaa?»

Hän sai käteensä maitokannun pöydältä, jolle illallinen oli laitettu ja tyhjensi sen yhdellä siemauksella.

»Hän on karannut — niin hän on tehnyt. Sen voin nähdä teidän kasvoistanne.»

Sitten Nancy juoksi portaan juurelle ja huusi: »Kirry! Kate! Katherine
Gregeen!»

»Ole nyt vaiti», huudahti Pete ja työnsi hänet edemmäksi portaitten luota.

»Miksi te ette sitten puhu mitään», huudahti Nancy. »Jos teissä on kylliksi miestä kestämään totuuden, on minussa kylliksi naista kuulemaan sen.»

»Kuuntele nyt, mitä minä sanon sinulle, Nancy», sanoi Pete nyrkkiänsä kohottaen. »Minä menen nyt tunniksi ulos ja niin kauaksi kuin olen poissa, sinä jäät lapsen luokse etkä puhu sanaakaan kenellekään.»

»Nyt sen tiedän», huudahti Nancy. »Sentähden hän sellaisella kiireellä ajoi minua ulos. No, voi minun päiviäni! Mutta minkätähden te jätitte tänä aamuna hänet sen miehen kanssa kahden?»

»Kuuletko sinä, nainen, mitä sinulle sanon?» sanoi Pete. »Älä virka yhdellekään ainoalle ihmiselle halaistua sanaa. Minun murheeni on nyt jo kyllin suuri. Jos sinä avaat suusi, olet kuoleman oma.»

Sitten hän lähti ulos horjuen, kompastellen ja kumarassa. Hänen hattunsa oli lattialla, hän oli mennyt paljain päin.

Hän riensi Sulbyyn. »Siellä hän on», hän ajatteli. »Missä muualla hän voisi olla? Onneton, erehtynyt lapsi on ikävöinyt kotiinsa.»

XVII.

Sinä iltana oli kokoontunut runsaasti väkeä »Man-saaren Keijukaiseen» ja monet piiput saivat sammua, niin kiihkeästi he kuuntelut herra Jellyn merkillistä juttua.

»Omituista se vain on, hitto vie. Se on niin kerrassaan merkillistä, että voi ihmetellä itsensä kuoliaaksi. Ei kirjoissakaan — ei edes »Kristityn vaelluksessa» löydy tämmöistä tapausta. Toisen pojan poika palaa kotiin tuomarina loistavassa juhlakulussa riemukkaan musiikin pauhatessa juuri samana hetkenä, kun toisen pojan poika potkaistaan ulos talosta kuin koira.»

»Kerrassaan ihmeellistä se todellakin on», myönsi leski John, ja monet äänet kaikuna kertasivat hänen sanansa.

Jonaique katseli ympäri huonetta ilmeisesti odottaen, että häneltä kysyttäisiin jotakin. Mutta kun kukaan ei virkkanut mitään muuten kuin katseillansa, hän virkkoi: »Meidän vanha ukko kuuli kaiken. Hän on ollut räätälinä siinä suuressa talossa aina Rauta-Christianin kuolemasta asti.»

»Se on totta», myönsi Caesar.

»Ja hän istui keittiössä ja ompeli pukua itse isännälle juuri, kun tuo kamala mellakka syntyi yläkerrassa.»

»Älkäähän toki!»

»'Sinä olet varastanut ja ryöstänyt minut puti puhtaaksi!' huusi
Ballawhaine.»

»Herra hyvästi siunatkoon!» ihmetteli Mummi. »Saattoiko hän sanoa niin omalle pojalleen?»

»'Sinä olet puijannut ja pettänyt minua!' huusi hän. 'Sinä olet hävittänyt minun rahani ja murtanut minun sydämeni', hän sanoi. 'Kokonaisen omaisuuden olen minä käyttänyt sinun hyväksesi ja millä sinä olet sen palkinnut? Tämä', hän huusi, 'ja tämä — ja tämä — hävyttömillä petosta ja väärennystä kaikki tyynni!' hän karjui.»

»Herra olkoon meille armollinen!» mutisi Caesar.

»'Minua sanotaan saituriksi, eikö niin?' hän huohotti. 'Minä kiristän alustalaisiani niin paljon kuin ikinä voin, kiristänkö minä? Ja mitä varten? Kenenkä vuoksi? Minä olen kuitenkin ollut sinulle hyvä isä ja hölmö minä samalla olen ollut, vaikkei sitä kukaan tiedä!' hän valitti.»

»Ei kukaan! Sanoiko hän, ettei kukaan, herra Jelly?» kysyi Caesar vetäen suunsa irviin.

»'Jos sinä olisit joutunut tekemisiin minun isäni kanssa', jatkoi hän, 'olisi sinut aikoja sitten ajettu tiehesi varkaana ja valehtelijana.' 'Minun hyvä isäni', virkahti Ross aivan masentuneena. 'Varas juuri, kuuletko?' kuohahti Ballawhaine. 'Varas, joka on vienyt minulta viimeisenkin kolikon ja jättänyt minut puille paljaille.'»

»Niinkö hän sanoi?» ihmetteli Caesar.

»Juuri niin», vakuutti Jonaique. »Ukko kuunteli keittiön portaissa ja nuori Ross hiipi ulos talosta kuin piesty koira.»

»Ja minne hän nyt on mennyt?» kysyi Caesar.

»Piru hänet periköön, mistä minä sen tiedän», hymähti Jonaique.

»Paha ottaa omansa ja sille hän kyllä kelpaisi, vaikka olisi selkä hakattu liiskaksi — vahinko, ettei vanhus sitä tehnyt», päätteli Caesar. »Mutta missä se hulttio nyt on?»

»Sanotaan, että hän on livistänyt Englantiin nyt yölaivalla.»

»Ylistetty olkoon Herra, jolta kaikki hyvä tulee», kehahti Caesar.

Muutamasta nurkasta kuului savupilven takaa epäselvää mutinaa. »Teillä on hyvä syy sanoa niin, Caesar», mörisi Musta Tom. »Yhteen aikaan ihmiset hotisivat hotisemasta päästyäänkin, että hän oli pettämäisillään erään miehen tyttären samoin kuin petoksella vei vanhukselta viheliäiset kolikot.»

»Vastaa hulluille, kuten hullulle tulee», mutisi Caesar. — Sinä hetkenä heitettiin ovi auki ja Pete hoippui huoneeseen. Jok'ikinen piippu putosi alas ja Mummin sukkapuikot lakkasivat kilisemästä.

Pete oli yhä paljain päin ja vaikka hän oli kuoleman kalpea ja silmänsä harhailivat levottomana, hän kuitenkin koetti näyttää kuin ei mitään olisi tapahtunut. Kauheasti hymyillen ja nyökkäillen ympäriinsä kuin mies, jonka taistelussa on kuula lävistänyt, hän kääntyi Mummiin ja liikutti huuliansa aivan kuin sanoaksensa jotakin, mutta mitään ääntä ei kuulunut. Sitten hän kaivoi piippunsa esille, täytti sen etusormellansa, sieppasi sytytinpaperin pöydältä ja kumartui sytyttämään sitä.

»Onko — täällä — ketään — minun omiani?» hän sanoi käheästi yskähdellen ja änkyttäen ja rouheet hohtivat piipun kopassa kuin pajan ahjo.

»Ei, Pete, ei», vastasi Mummi. »Ketä sinä sitten olet etsimässä?»

»En ketään», mutisi Pete. »En ketään erityistä. Eipä ei», hän lisäsi puuskuttaen niin, että huulet vapisivat, vaikkei piipusta tullut yhtään savua. »Tulin vain sisään saadakseni tulta piippuuni. Pitää lähteä nyt. Näkemiin pojat! Näkemiin! Voikaa hyvin, Mummi!»

Kukaan ei vastannut hänelle. Hän kumarsi taas huoneessa-olijoille, hymyili kauhistavasti, astui ovelle väkinäisen vaivattomasti ja laahusti ulos talosta koettaen kaikin voimin näyttää huolettomalta. Sammunut piippu oli ylösalaisin hänen hampaissaan ja hän käänsi päänsä vinoon aivan kuin olisi koettanut estää hattuansa putoamasta, vaikka hän yhä oli paljain päin.

Hänen mentyänsä katsoivat ihmiset toisiansa silmiin hämillään ja peloissansa aivan kuin kummitus olisi ilmestynyt heille keskellä kirkasta päivää. Vihdoin Musta Tom katkaisi hiljaisuuden.

»Miehet», hän sanoi, »tuo oli hitonmoinen vale.»

»Vait — —», alkoi Caesar, mutta vastaväite tarttui hänen kuivaan kurkkuunsa.

»Jotakin on tekeillä Ramseyssä», lisäsi Musta Tom. »Luulenpa melkein, että minun on seurattava häntä.»

»Minä lähden mukaan, herra Quilliam», päätti Jonaique.

»Ja minä», lupasi John, lukkari.

»Ja minä» — »ja minä», lisäsivät toiset ja puolessa minuutissa oli kapakka tyhjä.

»Isä», kuiskasi Mummi myymäpöydän takaa, »eikö sinun olisi parasta satuloida tamma ja mennä katsomaan, ettei Kirrylle ole vain mitään tapahtunut?»

»Sitä juuri itsekin ajattelin, äiti.»

»Lähde siis heti. Herra olkoon meille armollinen.»

XVII.

Päästyänsä niin kauaksi, ettei voitu kuulla, alkoi Pete juosta. Puolessa tunnissa hän oli takaisin Jalavaharjussa. »Nyt hän varmaankin on jo kotona», hän vakuutti itsellensä, mutta ei kuitenkaan uskaltanut heti ottaa asiasta täyttä selvää. Hän hiipi arkihuoneen akkunaan ja koetti särjetystä ruudusta kuunnella. Lapsi itki ja Nancy Joe puheli itseksensä ja nyyhkytti kylvettäessänsä pienokaista.

»Jumala siunatkoon sitä sydänkäpystä. Se on kaunis kuin taivaan enkeli. Minä olen kylvettänyt hänen äitiänsä satoja kertoja. Vai satoja, tuhansiakin. Äiti, siinä on sitten äiti! Millaisia äitejä noilla raukoilla näihin aikoihin onkaan? Hänen sydämensä täytyy olla kova kuin kivi, kun hän voi tällaisen raukan jättää. Ei hiukkaakaan luonnollisia tunteita… Herra hyvästi siunatkoon, Nancy, mitä sinä puhut? Katestako sinä puhut? Omasta pikku Kirrystäsi ja sinä saatat mustata häntä! Voi, voi — voi, voi, sitä onnetonta raukkaa!»

Pete ei voinut mennä sisään. Hän hiipi puiston kajuuttaan ja nojasi sen seinään hengittääksensä ja kootaksensa ajatuksiansa. Silloin hän huomasi koiran, joka puuskutti käytävällä ja kieli riippui pitkällä suusta. Se lakkasi puuskuttamasta, päästi surkean ulvahduksen ja kääntyi puiston pimeimpään osaan päin.

»Se ilmoittaa minulle jotakin», ajatteli Pete.

Kärryt jyrisivät silloin ohi kujaa pitkin ja lyhdystä lankesi valo pensaaseen hänen vieressänsä.

»Vanha portti on varmaankin auki», hän ajatteli.

Hän tarkasti ja huomasi, että oli arvannut oikein ja silloin iski mieleen uusi ajatus.

»Hän on lähtenyt Philipin luo», hän sanoi itsellensä. »Hän on mennyt
Cloughbanen tietä etsimään minua Balluresta.»

Viittä minuuttia myöhemmin hän kolkutti Balluren ovelle. Hän huohotti ankarasti, hikikarpalot kierivät hänen otsallansa ja hän oli yhä avopäin, mutta hän tunsi itsensä kuin ei mitään olisi tapahtunut. Pitkä, iloisennäköinen palvelustyttö, jolla oli musta puku, valkea esiliina ja päähine, tuli avaamaan. Pete nyökkäsi ja hymyili hänelle.

»Onko kukaan käynyt täällä minua kysymässä? Ei?» hän kysyi.

»Ei, herra, e-i, en minä ainakaan tiedä», vastasi tyttö ja katsahdettuaan Peteen hän pelästyi.

Sisäpuolelta kuului kuin kuivain lehtien kahina ja visertävä ääni virkkoi: »Onko se kapteeni Quilliam, Martha?»

»On, neiti.»

Ruokahuoneessa pidettiin kuiskaavaa neuvottelua ja sitten Nan-täti kiirehti sipsuttavin askelin eteisen läpi. Mutta Pete oli jo lähtenyt pimeään.

»Ilmoitanko minä tuomarille, Peter?»

»Ah, ei hyvä neiti, ei toki kannata vaivata häntä. Hyvää yötä, neiti
Christian, hyvää yötä!»

Nan-täti ja Martha seisoivat vielä valossa oviaukossa, kun rautaportti lusahti rämähtäen kiinni ja Pete hoippui yli tien.

Hän kääntyi polulle, joka Balluren kukkulan juurelta vie rantaan. »Ei hyödytä kieltää», hän ajatteli, »kun tosiasia on kuitenkin toinen. Hänen levottomuutensa on ajanut hänet siihen. Minun onneton, pikku lemmikkini!»

Hän oli taistellut kauheata ajatusta vastaan ja nyt oli hän vaipunut leukaansa myöten epätoivon hyllyvään suohon. Kuu oli painunut kallioitten taa, joiden varjossa hän haparoitsi etsien jotakin jota pelkäsi löytää. Hän ei löytänyt mitään ja hänen läähätyksensä muuttui pitkiksi huokauksiksi.

»Jumalan kiitos, täällä häntä ei ainakaan ole», hän mutisi.

Sitten hän kulki rantaa pitkin satamaa kohden. Nousuvesi oli vielä korkealla ja hän melkein asteli siinä. Hänen toisella puolellaan oli synkeä meri, johon ei valon häivähdystäkään mistään langennut ja toisella uninen kaupunki, jonka valoja sammutettiin ja jossa ihmiset laittautuivat levolle.

Hän saapui kivisen suojalaiturin päähän ja nojaten selkäänsä majakan merenpuoleiseen nurkkaan tuijotteli vihertävään veteen, joka valittaen loiskui vasten kivistä seinää. Musta pilvi kuin kallionlohkare oli peittänyt kuun ja säikähtänyt alli sukelsi synkkiin aaltoihin. Mitään muuta ei näkynyt.

Hän kääntyi takaisin mennäksensä kaupunkiin seuraten laiturin johdetta ja pysähtyen katsomaan satamaan päästyänsä portaille. Nytkään hän ei nähnyt sitä, mitä etsi. »Mutta silloin oli nousuvesi ja nyt on luoteen aika», hän selitti itsellensä.

Hän ei ollut tavannut ainoatakaan ihmistä rannalla eikä satamassa, mutta kun hän asteli suojakatoksen ohi, joka oli vastapäätä sitä paikkaa, johon matkustajalaivat pysähtyivät, hän tapasi satamamestarin, joka takki käsivarrellansa asteli kotiinsa yöksi. Silloin hän yritti tehdä kysymyksen, joka poltti hänen kieltänsä, mutta ei uskaltanut, ja siksi hän vain änkytti:

»Mitä uutta kuuluu tänä iltana, herra Quayle?»

»Tekös siellä olettekin, kapteeni? Ellei teillä ole uutisia, minulla ei ainakaan ole. Uutisia tulee kysyä teidänlaiseltanne nuorelta ja vapaalta herrasmieheltä eikä tällaiselta vanhalta nahjukselta, joka on sidottu virkaansa kuin sataman pollari. Minä olin kuulemassa teitä, kuitenkin. Se oli sitten komeata musiikkia, mitä te esititte tänä iltana. Balluressa varmaankin kohosi juhlatunnelma huippuunsa, siitä olen varma.»

»Eikö teille itsellenne kuulu mitään uutta, Daniel?»

»Ei mitään muuta kuin että alan ihan väsyä näihin myöhäisiin lähtöaikoihin ja kuta pikemmin rakentavat uuden aallonmurtajan, sitä parempi. Jos nuori tuomari saa sen aikaan, on hän mies paikallaan.»

He lähestyivät lamppua, joka oli torin nurkassa.

»Tiedätte kai, että nuori Ballawhaine matkusti täältä tänään iltalaivalla. Sanotaan, että vanhus on hieman kimmastunut hänelle. Mutta mihinkäs ihmeessä te olette hattunne menettänyt?»

»Hattuni?» äännähti Pete päähänsä tarttuen. »Oh, minun hattuni? Sen on tietysti tuuli vienyt laiturilla päästäni.»

»Sepä kumma, eihän nyt tuule juuri ollenkaan. Te olette kai matkalla kotiinne nuoren vaimonne luo, vai, kapteeni?»

»Totta kai», vastasi Pete ontosti naurahtaen. Ja satamamestari, joka oli vanhapoika, nauroi sydämellisesti lisäten:

»Te naineet miehet olette kuin Aatami, te olette menettäneet vapautenne kylkiluun, mutta sen sijaan olette te saaneet suloisen pikku eukon rinnallenne.»

»Ha, ha, ha! Hyvää yötä!»

Peten nauru kaikui läpi tyhjän torin.

Satamamestari ei ollut nähnyt mitään. Pete huokasi syvään kulkien laiturin sillalle asti, josta hän kääntyi mennäksensä kaupungin läpi. Hän oli taaskin unohtanut, että hän oli avopäin ja asteli nyt Parlamentin katua reippaasti ja huolettomasti kuin mies, jolle ei ole mitään merkillistä tapahtunut. Ihmisiä seisoi joka kadunkulmassa tirskuen ja supatellen, kuten naiset tekevät, kun ovat saaneet vihiä jostakin salaisuudesta. Niin innostuneita he olivat, että Pete pääsi monen ohi aivan huomaamatta. Muutamia katkonaisia lauseita saapui kuitenkin keskustaluista hänenkin korviinsa.

»Se roisto», kuohahti muuan.

»Joka tapauksessa hän on vienyt vanhan miesparan aivan turmioon», lisäsi toinen.

»Ross Christian siellä on niiden hampaissa», ajatteli Pete. Mutta toinen suurempi salaisuus saattoi kaiken muun varjoon. Taas hän kuuli ohikulkiessaan sanottavan:

»Hän ansaitsee, hurja, rangaistuksensa — hän tiesi millainen mies oli.»

»Jättää lapsensakin — tunnoton olento.»

Naisten kimakat äänet viiltelivät kuin tuliset miekat Peten raadeltua sydäntä.

»Pidä kitas, muija, tuossa on hänen miehensä», kivahti joku.

Kuului kohina kuin aaltojen pauhu kallioihin ja Pete tajusi, että ryhmät olivat hajonneet ja ihmiset kokoontuneet puoliympyrään tuijottelemaan häntä, kun hän kulki ohi. Hän nyökytti iloisesti molemmille puolille, heitti vallattomasti paljasta päätänsä ja asteli edelleen. Mutta hampaat oli purtu lujasti yhteen, hengitys oli kiivas ja äänekäs.

»Minä ymmärrän, mitä he tarkoittavat», hän mutisi.

Hänen oman talonsa ulkopuolelle oli kokoontunut suuri ihmisjoukko.
Satuloitu hevonen, josta kohosi höyrypilvi, oli sidottu portin pieleen.
Se oli Caesarin tamma, Molly. Kaikkien katse oli käännetty taloon eikä
ainoakaan huomannut Peteä, kun hän saapui takaa päin.

»Musta Tom väittää, ettei siitä ole pienintäkään epäilystä», selitti muuan eukko.

»Karannut nuoren Ballawhainen kanssa, niinkö?» murahti joku mies.

»Ettei ollenkaan häpeä, se lunttu», iski toinen eukko.

Pete raivasi itselleen tietä molemmilla kyynärpäillänsä hymyillen ja nyökkäillen raivokkaasti. »Suvaitsetteko päästää minut ohi, hyvä rouva? Anteeksi!»

Työntyessään eteenpäin hän kuuli puhetta takanansa. »Miesparka, hän ei vielä tiedä» — »Oikein tulee häntä sääli.»

Eteisen ovi oli auki. Kynnyksellä seisoi muuan nuori mies pitkine tukkineen kädessään suuri paperilehtiö. Hän kyseli parhaillansa: »Viimeksi nähty kello seitsemän — jätetty yksin lapsen kanssa — mies ulkona juhlakulussa — vieläkö mitään muuta selittävää?»

Nancy istui jakkaralla takan ääressä lapsi sylissänsä ja vastaili vastahakoisesti, ja Caesar seisoi ääressä päätänsä nojaten uunin reunustaan.

Silmänräpäyksessä Petelle selvisi koko tilanne. Silloin hän laski suuren kätensä nuoren miehen olkaan ja pyöräytti ympäri, jonka jälkeen piti häntä kuin ruuvipenkissä.

»Mitä täällä on tekeillä?» hän kivahti.

Nuori mies änkytti jotakin. Hän pahoitteli, että hänen täytyi — sekaantua kapteeni Quilliamin onnettomuuteen.

»Mihin onnettomuuteen?» tiuskasi Pete.

»Tarvitseeko minun sanoa — valitettavaan — tuota, tarkoitan ikävään — suoraan sanoen, salaperäiseen katoamisjuttuun — —»

»Mihin katoamisjuttuun?» kysyi Pete näyttäen hyvin hämmästyneeltä.

»Voiko se olla mahdollista, herra, että te ette ole sitä vielä kuullut — —»

»Kuullut, mitä? Kielenne on kuin lanttumainen kellonköliskö ahtaassa liivintaskussa — ettekö voi saada sitä ulos, mies?»

»Teidän vaimonne, kapteeni — −»

»Mitä? Minun vaimoni kadonn − − Niinkö? Sekö täss' on hätänä? Minun vaimoni salaperäinen katoaminen — No, voi, sun —!»

Pete purskahti raikuvaan nauruun. Hän huusi ja hirnui, piti kylkiänsä, kumartui huojutellen edestakaisin ja vihdoin viskautui tuolille heittäen päänsä selkänojan yli ja työntäen jalkansa suoriksi eteen ja hytki niin, että koko talo tuntui tärisevän.

»Ha, ha, ha! Suurenmoista! Lystimpää en ole ikinäni kuullut!» hän huusi.

Lapsi heräsi Nancyn polvella ja sen kimeä parkuna yhtyi Peten mahtavaan bassoon. Caesar seisoi suu ammollaan ja nuori mies, nyt kalpeana ja peloissansa, kumarrellen ja pokkuroiden vetäytyi selkä edellä ovelle sanoen:

»Ehkäpä se ei olekaan totta, kun tarkemmin selvitellään, kapteeni
Quilliam?»

»Tietysti, se ei ole ollenkaan totta», huusi Pete.

»Ehkä te tiedätte, mihin hän on mennyt?»

»Totta kai minä sen tiedän, kun itse olen hänet lähettänyt!»

»Sinäkö lähettänyt?» ihmetteli Caesar.

»Niin, minä juuri, Englantiin nyt iltalaivalla.»

»Sehän on ihme!» epäili Caesar.

»Tohtorihan määräsi niin. Itse kuulitte sen, ukki.»

»No, se on kyllä totta», myönsi Caesar.

Nuori mies sulki pitkän kirjoituslehtiönsä ja perääntyi läpi naisjoukon, joka oli tunkeutunut eteiseen asti. »Tietysti, jos te sanotte niin, kapteeni Quilliam — —»

»Minä sanon niin», huusi Pete ja sanomalehden uutishankkija katosi.

Silloin kuului kahden naisen ääni ihmisjoukosta, johon reportteri oli sukeltanut. »Minä olen niin iloinen, ettei se ollut totta, mitä ne hänestä sanoivat, kapteeni Quilliam», ihasteli toinen.

»Niin varmaankin olette, hyvä rouva Kennish», huusi Pete.

»Minä en koskaan olisi voinut sitä uskoa siitä ihmisestä, vaikka lasta syötettiinkin pullosta», lisäsi toinen.

»Ette suinkaan, parahin rouva Kewley», myönsi Pete.

Mutta hän hyökkäsi ylös ja löi oven kiinni tungettelijoitten nenän edessä. Kun he olivat vapautuneet uteliaista, kysäisi Caesar varovasti:

»Onko asia niin kuin sanoit, Pete?»

»Molly höyryää portilla kuin kiehuva viinapannu, isä», vastasi Pete.

»Puoltakaan ei ole sinulle-sanottu, Pete. Kuuntele minua. Se on oikeus ja kohtuus, että sinä saat sen tietää. Kun sinä olit siellä kaukana Kimberleyssä, tuo Ross Christian kiersi tyttöä lakkaamatta kuin villitty.»

»Se varmasti vilustuu, ellei se heti paikalla pääse talliin», hätäili
Pete.

»Minä itse rankaisin häntä, kuuletko, ja hän iski minua ohimoon. Katso! Tuossa tukan rajassa on hänen nyrkkinsä jälki ja sen minä saan pitää niin kauan kuin elän.»

»Ross Christian! Ross Christian!» mutisi Pete kärsimättömästi.

»Herran iankaikkisen armon kautta, Pete, minun onnistui pidättää itseäni — mutta ellei Philip herra olisi ollut siellä sinä iltana — minä en kyllä luota ihmisvoimaan enkä vastusta pahaa pahalla — mutta Philip herra höyhensi sen ryökäleen minun puolestani; hän antoi hänelle, Pete; hän — —»

»Piru hänet vieköön, mokoman rakkarin!» huudahti Pete hypähtäen seisoallensa. »Mitä hänellä on minun tai minun vaimoni kanssa tekemistä?» »

Caesar ratsasti kotiinsa loukkaantuneena ja vihoissaan saamatta tyydyttävää selvitystä. Kun vihdoin kaikki olivat menneet eikä Peten tarvinnut enää näytellä, hän otti itkevän lapsen Nancyltä ja suuteli ja hyväili sitä herkeämättä.

»Anna se minulle, se pikku lemmikki», hän sanoi käheästi kuin korppi ja istui sitten jakkaralle takan ääreen koettaen tuuditella sekä lasta että itseänsä. »Ellei minulla nyt olisi viatonta olentoa, josta on huolta pidettävä, minä tulisin hulluksi. Oi, sinä suloinen Katherine! Katherine lemmikkini! Minun oma pikku kultuni! Oma pikkuinen pipanani!»

Myöhään yöllä, kun Nancy oli nyyhkyttänyt ja valittanut itsensä uneen lapsen vieressä, Pete kömpi ylös arkihuoneen sohvalta ja tallusti ulos.

»Ehkäpä nousuvesi aamulla heittää hänet rannalle», hän puheli itsellensä. »Jos hän tulee, antakoon Jumala minulle anteeksi, että valehtelin. Auttakoon Jumala minua, kaikki on nyt minulle samantekevää.»

Ellei hän pian tulisi, hän päätti keksiä juttuja, että Kate voisi milloin tahansa palata kotiin kunniallisena vaimona, missä ikinänsä hän sitten olisi ollutkin.

»Ja kunniallinen hän onkin», hän ajatteli. »Niin, sellainen hän on huolimatta heidän likaisista puheistansa ja ajatuksistansa — niin totta kuin Jumala on taivaassa.»

Koira juosta lepsutti hänen edellänsä, kun hän kääntyi Ballureen menevälle tielle.

XVIII.

Niillä päivällisillä ei Philip paljoa syönyt. Levottomana, hajamielisenä ja melkein tylsänä hän koetti kaluta kananpojan täkkää, kuten mies, joka on joutunut vararikon partaalle eikä epätoivoissansa enää mistään välitä. Silloin tällöin hän oli pysähtynyt kuin kuuntelemaan askeleita tai ääniä, mutta sitten hän taas oli naurahtaen hillinnyt itseänsä.

Nan-täti oli selittänyt hänen merkillisen käytöksensä johtuvan päivän suurista tapahtumista. Hän oli asettanut hänen lautaselleen kaikenlaista hyvää ja koettanut saada hänet unohtamaan kaiken liverrellen hänelle lakkaamatta heidän istuessaan kattolampun alla.

»Miten herttaisesti sinä, Philip, esiinnytkään, kun et unohda Peteä menestyksesi parhaimpanakaan päivänä. Hän on todellakin oikein kelpo mies. Hänen sydämensä varmaan murtuisi, jos sinä laiminlöisit häntä. Tietysti hän on yksinkertainen kuin pieni lapsi eikä hän ole saanut. mitään kasvatusta, mutta — —»

»Pete on kyllin arvokas kenen ystäväksi tahansa, täti hyvä.»

»Ystäväksi, niin, mutta sinun täytyy myöntää, ettei hänestä juuri seuraihmiseksi — —»

»Jos hän on yksinkertainen, on se sitä luonteen yksinkertaisuutta, joka on liian suuri välittääkseen pikkuseikoista.»

»Se jalo sielu! Hän ei ole yhtään mustasukkainen sinusta, Philip.»

»Sellaiset tunteet ovat kaukana hänestä, täti.»

»Hän on kaikissa tapauksissa sinun täysi serkkusi, Philip. Sitä ei voi kieltää. Kuten hän sanoo, virtaa hänen suonissansa Christianien verta.»

Keskustelu kääntyi toiselle polulle. Nan-täti alkoi puhua toisesta Peteristä, Ballawhainen Peter Christianista. Tämä oli tuon suuren herran nöyryytyksen päivä. Poika, jota hän niin suurella rakkaudella oli hellinyt, oli joutunut häpeään. Kuinka paljon Nan-täti yrittikin ei hän jaksanut hillitä sydäntänsä. Hän ei voinut karkoittaa voimakasta epäjalouden tunnetta. — Sisimmässä sielussansa tämä herttainen pikku olento oli hyvin mielissään, että niin oli käynyt.

»Surullista se on», hän virkahti huoaten. »Liikuttavaa on nähdä, miten isä — vaikkapa itsekäskin isä — joutuu turmioon rakkaudesta kiittämättömään poikaansa. Se pahoittaa suuresti minun mieltäni. Mutta kuusi vuotta sitten minä varoitin häntä. Sen kai nyt sinäkin hyvin muistat?»

Philipin ajatukset harhailivat kaukana. Kangastuksena hän näki sielussaan, miten Pete meni kotiinsa, löysi hylätyn talon, tyhjän kätkyen. Ystävästä oli tullut yksinäinen, lohduton ja murtunut mies.

He nousivat pöydästä ja menivät pieneen seurustelukamariin, Nan-täti nojaten Philipin käsivarteen. Hän asteli pianon ääreen ja lauloi ilostuttaaksensa häntä hiukan värisevällä äänellänsä muutaman vanhan laulelman:

»Suruissansa käkiemo
haukan töitä sätti.
Pesän hajoitti ja pojat
kaikkiin tuuliin mätti.»

Aivan kuin pelästyen Philip hypähti äkkiä ylös ja kuiskasi käheästi:
»Eikö tuo ole hänen äänensä?»

»Kenen, rakkaani?»

»Peten?»

»Missä, kultaseni?»

»Eteisessä.»

»Minä en kuule mitään. Minä katson kuitenkin. Ei, Pete ei ole täällä.
Mutta kuinka kalpea sinä olet, Philip! Mikä sinua vaivaa?»

»Ei mikään», sanoi Philip. »Minä vain ajattelin — —»

»Ota lasi viiniä, rakkaani, tai vähän konjakkia. Sinä olet uuvuttanut itsesi loppuun tänä päivänä eikä se ole ihmekään.»

»Niin kai, minä menen heti nukkumaan.»

»Niinkö pian! Se kai kuitenkin lienee parasta. Unta sinä tarvitset, sen näkee sinun silmistäsi. Martha! Onko tuomarin huoneessa kaikki kunnossa? Kaikki, lamppua vaille, niinkö? Vie lamppu ylös, Martha. Philip, juothan sinä ensin vähän konjakkia ja vettä? Minä itse tuon sen sinun huoneeseesi, sinä voit tarvita sitä yölläkin. Mene sinä edellä, rakkaani. No, no, kyllä sinun nyt täytyy. Luuletko sinä, että minä annan sinun portaissa huomata, miten vanha minä olen? Ah, ei minun tarvinnut nojailla käsipuihin, kun ensi kertaa Ballureen tulin!»

Päästyään portaan yläpäähän Philip kääntyi mennäksensä omaan vanhaan huoneeseensa, jota hän oli käyttänyt sänkykamarinaan poikavuosistaan asti samoin kuin hänen äitinsä isä, kapteeni Billy ennen häntä.

»Ei, sinne sinua ei panna täksi yöksi, Philip. Kas — tuonne! Mitäs sanot tästä?»

Täti avasi vastapuolella olevan oven ja lämmin loimu takasta hohti sieltä vastaan.

»Minun isäni huone», virkahti Philip ja astui askeleen takaisin.

»Oh, minä olen tuulettanut sitä eikä se ole ollenkaan turmeltunut, vaikka onkin ollut asumattomana niin kauan. Lämmin kuin pikkuinen pesä. No, katsos, henki ei yhtään höyryä. Tule!»

»Ei, täti, ei!»

»Pelkäätkö sinä aaveita? Täällä elää vain yksi henki, Philip, ja se on rakkaan isäsi muisto eikä se suinkaan vahingoita sinua.»

»Mutta tämä paikka on liian pyhä. Ei kukaan ole nukkunut täällä sen jälkeen kuin − −.»

»Siihen on ollut omat syynsä, rakkaani. Mutta nyt sinä olet täyttänyt isäsi toiveet ja tämän jälkeen se on oleva sinun huoneesi. Ah, jospa hän itse voisi sinut nähdä, miten ylpeä hän olisikaan! Onneton isäraukkasi! Ehkäpä hän näkeekin. Kuka tietää — ehkä — suutele minua, Philip. Katso millainen vanha hupakko minä olen! Minä olen niin onnellinen, etten voi olla itkemättä. Mutta muista nyt, sinun täytyy tulla nukkumaan tähän huoneeseen joka kerta, kun sinä istut käräjiä Ramseyssä. Minä en salli sinun enää kauemmin pitää Jalavaharjua sinä paikkana, jonne vetäydyt lepäämään. Puhuimme mustasukkaisuudesta. Jos nyt Pete ei olekaan mustasukkainen, minä tiedän erään, joka on — tai ainakin pian tulee. Mutta Philip, Philip Christian — —?»

»Mitä niin?»

Vanhat suloiset kasvot saivat juhlallisen ilmeen. »Suurimmallakin ihmisellä on omat huolensa, epäilyksensä ja vaikeutensa. Se onkin aivan luonnollista — niinhän täytyy ollakin julkisessa elämässä. Älä kuitenkaan epäile tulla tänne milloin ikinä huolet sinua kohtaavat. Sitä vartenhan on ihmisellä koti, Philip. Siellä on rauhaa ja turva, kun paha maailma tahtoo loukata ja haavoittaa. Siellä on onnen satama, rakkahin, jossa sinua kohtaavat muistot isästä ja äidistä ja oman viattoman lapsuutesi ajasta — ja jossa sinulla on vanha höperö täti pahanen, joka ajattelee sinua yötä ja päivää ja on niin hullu ja hupakko — ja — ja rakastaa sinua enemmän kuin ainoakaan ihminen maailmassa.»

Philip sulki vanhan tätikullan syliinsä, mutta ei ollut kuullut, mitä hän oli sanonut. Hän loi kauhistuneen katseen akkunaan ja kuiskasi hiljaa ja kiihkeästi: »Etkö kuule askeleita hietikolta?»

»E-n, en! Sinä olet kovin hermostunut tänä iltana, Philip. Pane vuoteeseen ja lepää. Kun olet nukkunut, hiivin minä takaisin ja katselen sinua.»

Hän jätti hänet, ja Philip katseli ympärilleen. Koko maailmassa hän ei olisi löytänyt paikkaa, joka olisi kauhistuttanut häntä enemmän kuin tämä. Se oli kuin hauta täynnä kuolleita muistoja — hänen kuolleesta isästään ja äidistään, hänen kuolleesta nuoruudestaan ja viattomuudestaan, hänen surmatusta ystävyydestään ja raadellusta omastatunnostaan.

Tulisijan yläpuolella riippui hänen äitinsä muotokuva. Se esitti kaunista nuorta tyttöä, jonka nuorekas iho hohti, kirkkaat ruskeat silmät säteilivät ja täyteläiset huulet hymyilivät. Philip värisi katsellessansa sitä. Kuva oli kuin hänen oma aaveensa, joka naisellisessa haamussa katseli häntä.

Sitä vastapäätä sängyn yläpuolella oli hänen isänsä muotokuva. Silmät olivat täynnä elämää ja kasvot olivat pyöreät, huulilla väreili hellä hymy. Mutta Philip ei voinut nähdä sitä sellaisena kuin se oli. Hänestä näytti, että sen tukka oli takkuinen, pitkä ja kostea kuin jouhista, kasvot olivat kalpeat ja sisäänpainuneet, silmät tuijottivat kuin lamput sumun läpi, revitty paidankaulus jätti kaulan paljaaksi ja huulet olivat auki, että ilmaa pääsi huohottavaan rintaan.

Akkunan luona oli pieni vuode, jossa hän kerran oli nukkunut Peten kanssa ja josta hän aamulla oli nauraen ponnahtanut ylös. Mihin hän käänsikin silmänsä, häntä kohtasivat varjot hänen hukatusta ja haudatusta elämästään. Ja Nan-tädin raikkaus oli ylpeänä ja onnellisena tuonut hänet tähän kidutuskammioon!

Ulkona oli yö viileä ja tyyni, mutta täällä sisällä oli vieläkin hiljaisempaa — aivan kuin haudassa. Siellä oli kyllä kello, mutta se ei käynyt, ja linnun häkki oli siellä myös, mutta se oli nyt tyhjänä.

Philip luuli kuulevansa koputuksen talon ovelta. Kun kukaan ei avannut, hän soitti palvelustyttöä. Kevyesti ja hymyillen tämä sipsutti portaita ylös.

»Ettekö kuullut koputusta pääovelta, Martha?»

»En, herra», vastasi tyttö.

»Omituista! Kerrassaan omituista! Minä olisin voinut vannoa, että se oli herra Quilliamin koputus.»

»Saattoi ehkä olla. Minä menen heti katsomaan.»

»Ei tarvitse. Minun korvissani humisee tänä iltana ja se saattoi kyllä johtaa minut harhaan.»

Tyttö jätti hänet. Hän riisui kengät jaloistansa ja alkoi hiipiä ympäri huonetta aivan kuin olisi ollut tekemäisillään jotakin luvatonta. Joka kerran kun hänen katseensa sattui isän muotokuvaan, hän painoi päänsä alas ja kääntyi toisaalle. Äkkiä hän kuuli ääniä alhaalta. Tällä kertaa nämä äänet eivät olleet kuvittelua. Hän avasi hiljaa oven ja kuunteli. Siellä oli Pete. Martha vastasi hänen kysymyksiinsä. Nan-täti kutsui häntä sisään, mutta Pete vastasi iloisella äänellä »ei, ei», ja meni tiehensä. Puutarhan portti helähti ja eteisen ovi suljettiin äänettömästi. Silloin Philip sulki hiljaa oman huoneensa oven.

Pian tämän jälkeen avasi Nan-täti sen uudestansa. Hänellä oli kädessänsä sytytetty kynttilä.

»Sehän on kerrassaan omituista, Philip. Martha sanoi sinun kuulleen Peten koputuksen ja juuri sillä hetkellä hän nousi tänne mäkeä ylös. Hän oli vielä kovin merkillinen ja näytti villiltä. Hän kysyi, oliko kukaan ollut täällä kysymässä häntä, aivan kuin jonkun olisi ollut määrä olla. Ei antanut minun kutsua sinua ja meni pois nauraen ihan tyhjälle. Todellakin, ellen minä tuntisi häntä vakavaksi mieheksi — —»

Philip tunsi mielensä murheelliseksi ja alkoi väristä vilusta. Äkillinen mielijohde valtasi hänet kokonansa. Se oli kuin salainen pelko, joka saa rikoksentekijän menemään katsomaan, kun hänen murhaamaansa uhria tutkitaan.

»Jotakin on hullusti», hän virkahti. »Missä minun kenkäni ovat?»

»Aiotko lähteä Jalavaharjuun, Philip? Vahinko, että kyytimies ehti ajaa takaisin Douglasiin. Eikö sinun olisi parasta lähettää Martha sinne? Voihan olla, että kuvittelin turhia. Mitä kannattaa turhan vuoksi tulla levottomaksi? Sinä olet aivan liian helläsydäminen sen sinulle sanon.»

Philip juoksi portaita alas kuin ihminen, joka pakenee kidutusta. Vetäessään eteisessä päällystakkia yllensä hän alkoi miettiä, mikä häntä odotti, jos hän lähtisi. Hänen tuli mennä Peten luo ja olla olevinaan kuin ei mitään tietäisi. Hänen tulisi kuunnella Peten kertomusta ja teeskennellä hämmästystä; hänen tulisi lohduttaa Peteä ehkä auttaa häntä etsinnässä, sillä hän ei uskaltaisi olla auttamatta — hänen tulisi astella Peten rinnalla ja etsiä jotakin, vaikka varmasti tietäisi, etteivät mitään löytäisi. Hän näki itsensä matelevan katuja kuin käärme ja osa, jota hänen tulisi näytellä, inhoitti häntä. Hän palasi yläkertaan takaisin.

»Tarkemmin asiaa ajatellen sinä voit olla oikeassa, tätikulta.»

»Siitä olen ihan varma.»

»Jos on tapahtunut jotakin vakavaa, hän kyllä vielä palaa tänne.»

»Palaa, sen takaan.»

»Jos Pete on saanut joitakin huolia, hän kyllä kertoo niistä minulle ennenkuin muille.»

»Siinä nyt ei voi olla mitään erikoista, minä vain otaksuin turhia. Ehkä hän on ottanut lasin liikaa eikä sitä suinkaan voi pitää suurena rikoksena tällaisena päivänä, kun ajattelee, miten ylpeä hän on ollut sinusta, Philip. Ajattelenpa mielessäni, ettei hän voisi olla ylpeämpi ja onnellisempi, jos hän itse kulkisi sinun saappaissasi.»

»Hyvää yötä, täti», sanoi Philip voimiansa ponnistaen saadakseen tukahtuneen äänensä kuuluville.

»Hyvää yötä, rakas poikani. Nyt minä menen nukkumaan ja pyydän hartaasti, että sinä teet samoin.»

Jäätyään yksin Philip tapasi itsensä nojaamassa tulisijan reunaan ja tuijottelemassa isänsä muotokuvaan. Hän alkoi vertailla itseänsä isäänsä. Hän itse oli päässyt tarkoituksensa perille, isä oli epäonnistunut. Seitsemänkolmattavuotiaana hän oli tuomari kaikesta huolimatta; kolmenkymmenen vanhana hänen isänsä oli kuollut murtuneena miehenä. Hän oli saavuttanut sen, mihin oli pyrkinyt; hän oli kohonnut esi-isäin kunnioitettuun asemaan. Mutta kuinka alhainen ja kelvoton hän sittenkin oli verrattuna tuohon mieheen, joka ei ollut päässyt mihinkään, vaan menettänyt kaiken!

Hänen isänsä ei voinut moittia itseänsä muusta kuin epäonnistumisestansa, mutta hänen mieltänsä painoi kunniaton teko. Hänen isänsä oli erehtynyt, mutta hän itse oli tehnyt rikoksen. Jos hänen isänsä olisi tahtonut pettää rakastettunsa ja ystävänsä, hän olisi voinut onnistua. Hän itse oli päässyt päämääräänsä pettämällä molemmat. Siksi että hänen isänsä oli ollut horjumattoman hyveellinen, hän oli sortunut. Itsekkyyden palvonta oli kohottanut hänet korkeaan asemaan. Hänen isänsä oli ennen muuta ajatellut rakkautta, totuutta ja oikeudenmukaista elämää ja siksi menettänyt perintönsä, asemansa ja ihmisten mielisuosion. Maailma oli kieltänyt hänen isänsä, koska tämä ensin oli kieltänyt maailman. Mutta se oli avannut sylinsä hänelle, hänelle se oli osoittanut suosiotansa ja kohottanut ylistyshuutoja ja hänet se oli kruunannut kunnialla. Ja kuitenkin, onneton mies, parempi olisi ryömiä loassa, elää unohdettua elämää, parempi maata peitettynä turpeen alle — sillä kuollut haudassansa halveksi häntä.

Hänen sielunsa silmäin eteen kohosi kauhistava kuva. Se oli tulevaisuudenkuva hänestä itsestänsä. Hän näki vanhan miehen — suuren, mahtavan, ehkäpä rakastetun ja ihaillun, mutta tuon miehen sydän oli kuollut ja hän horjui hautaansa kohden, kunnes lopuksi tuli suurenmoinen narripeli — hänen juhlalliset hautajaisensa puheineen ja soittoineen. Sitten äkkiä tavaton hiljaisuus kuin suuria lumihiutaleita olisi alkanut lennellä ja ihmeellisen valon läpi kuului inahtava ääni: »Kuka on tämä, joka on tomuun vaihtanut vertavuotavan sydämen ja maan multaan elävän sielun?»

Philip huusi ääneen nähdessänsä tämän kuvan, joka pala palalta ilmestyi hänen eteensä. Oli kuin hänen huutonsa olisi saanut hienot porsliiniesineet helisemään uunin reunalla ja hän muisti, missä oli. Silloin kuului ovelta kaksi kevyttä naputusta. Hän hillitsi hieman itseänsä, sieppasi käteensä kirjan ja huudahti »sisään!»

Tulija oli Nan-täti. Hänellä oli yllään yöpuku ja yömyssy. Kädessä hänellä oli kynttilä, jonka liekki lepatti.

»Mikä sinua vaivaa, lapseni?» hän kysyi.

»Luin vain ääneen, täti hyvä. Herätinkö minä sinut?»

»Mutta sinähän huudahdit, Philip.»

»Luin Macbethia, täti. Katsos, olin juuri pitokohtauksessa. Hänestä on tullut kuningas, muistathan, mutta hänen omatuntonsa — —»

Hän vaikeni. Pieni vanha neiti näytti epäuskoiselta ja vetäisi yömyssynsä nauhasta niin, että se joutui vinoon ja antoi hänen ryppyisille huolestuneille kasvoillensa aivan omituisen ilmeen.

»Ota hieman konjakkia, rakkaani, minä panin pullon pukeutumispöydälle.»

»Älä huolehdi minusta, täti. Hyvää yötä taaskin. Kas niin, menehän nyt levolle.»

Puoliksi hyväillen, puoliksi väkisin hän vei hänet ovelle ja täti lähti hitaasti, viivytellen ja epäillen. Yömyssyn nauhat liehuivat hänen olkapäillänsä ja hänen paljaat jalkansa tassuttivat kevyesti portaissa. katsahti kirjaan, jonka oli kiireessä siepannut. Mika ihme oli juuri tuon kirjan pannut hänen käteensä? Mikä oli saattanut hänet juuri tähän huoneeseen? Ja miksi juuri tänä iltana, kun ei koskaan muulloin? Mikä helvetin paholainen oli vietellyt Nan-tädin kiduttamaan häntä? Hän ei voisi sietää tätä; hän tahtoi mennä omaan vuoteeseensa.

Päästyään portaan päähän hän kuuli alhaalta hiljaista kuiskailua. Se tuli Nan-tädin huoneesta. Valojuova tunkeutui käytävään ovesta, joka oli selko selällään. Hän kurkisti salaa sisään. Valkoinen olento oli vaipunut vuoteen viereen ja pää oli kätketty vuoteen peitteihin. Hänen vieressään istui kissa ja kehräsi tyytyväisenä. Nan-täti oli vaipunut rukoukseen. Philip kuuli omaa nimeänsä mainittavan —

»Jumala siunaa ja varjele minun Philipiäni siinä tärkeässä toimessa, johon olet hänet tänä päivänä asettanut. Anna hänelle viisautta, voimaa ja rauhaa!»

Sinä hurskas vaimo, jonka ympärillä enkelit liitelevät, kuka uskaltaa ajatella, että hornan henget kiusaavat sinun viatonta, rakastavaa sydäntäsi?

Philip palasi takaisin isänsä huoneeseen. Hän alkoi tottua asemaansa. Kun hän oli omalla ponnistuksellansa kohonnut isäänsä ylemmäksi, hän oli samalla täyttänyt isänsä hartaimman toivon. Ja missään tapauksessa hän ei olisi voinut menetellä toisin. Miten muuten hän olisi saattanut käyttäytyä? Mistä hänen tulisi syyttää itseänsä? Jos hän oli tehnyt syntiä, olivat hänet pakottaneet siihen oudot voimat, joita hän ei voinut ohjailla. Ja mikä oli totta häneen nähden, oli totta myöskin Katen suhteen.

Ah, hän tahtoisi tavata hänet nyt. Hän oli mennyt sinne, minne hän oli hänet lähettänyt. Hänen suloisissa silmissään saattoi nyt olla kyyneleitä, mutta aika kuivaisi ne. Entinen kaksinaamaisuus hänen elämästään olisi nyt poissa, häpeällinen petollisuus, päivittäinen tuska, hetkittäinen uskottomuus — kuuluisi menneisyyteen. Jos hänellä olisi omantunnontuskia, oli se kohtalon syy ja jos häpeä painaisi häntä, hän oli nainen ja kantaisi kuormansa ilolla sen miehen vuoksi, jota hän rakasti. Hänen tähtensä kestäisi hän kaiken. Taivas häntä siunatkoon! Huolimatta ihmisistä ja heidän laeistansa oli Kate hänen rakastettunsa, hänen sydämensä valittu, hänen vaimonsa — niin, hänen vaimonsa — luonnon ja Jumalan lain mukaan, ja tulkoon mitä tahansa, he kuuluisivat toisilleen elämänsä loppuun asti.

Äkkiä kuului hänelle tyynen yön läpi käheä ääni.

»Philip!»

Vihdoinkin oli siellä Pete. Hän seisoi alhaalla käytävällä ja huuteli akkunaan. Philip vaikeroi ja peitti kasvonsa käsillään.

»Philip!»

Jäykkänä asteli Philip akkunaan ja veti verhot syrjään. Tähdet tuikkivat kirkkaasti ja oksat huojuivat hiljalleen yöilmassa.

»Sinäkö siellä olet, Pete?»

»Niin olen. Näin lampun palavan täällä ylhäällä ja arvasin, ettet sinä vielä ollut mennyt maata. Istut kai lueskelemassa, vai? Ajattelin, etten herättäisi koko taloa, mutta toivoin kuitenkin saavani puhella sinun kanssasi.»

»Mikäs on, Pete?» kysyi Philip. Hänen äänensä värisi kuin purje käännettäissä.

»Ei nyt mitään niin erikoista. Tahdoin vain sanoa sinulle, että vaimoni on matkustanut Englantiin yölaivalla.»

»Englantiin?»

»Ah, olipa jo aikakin, luulisin; hän on viime aikoina ollut kovin heikko ja hermostunut. Muistathan, mitä tohtori sanoi tuona iltana, jolloin lapsi ristittiin? 'Lähettäkää hänet pois tältä saarelta', sanoi hän, 'ja hän palaa takaisin uutena ihmisenä.' Hän ei kuitenkaan tahtonut lähteä. Hän itki ja huusi, ettei hän voi jättää pienokaista. Silloin minä sain käyttää isäntävaltaani. Tietysti on isännällä oikeus määräillä perheessänsä, Philip, vai mitä? No niin, minun on nyt jatkettava matkaani. On ihana yö, eikös olekin? Ei tee ollenkaan mieli mennä vuoteeseen.»

Philip värisi ja tunsi pahoinvointia. Hän koetti puhua, mutta ei saanut esille muuta kuin joitakin epäselviä ääniä. Kun Pete poistui, kuului pöllön kirkuna vuoren kuilusta. Philip sulki akkunan, veti alas kaihtimen, levitti uutimet, hoippui keskelle lattiaa ja horjahti vihdoin sänkyä vasten.

»Siinä oli lopun alku», hän ajatteli.

Kaksinaamaisuus, petollisuus ja jokapäiväinen kidutus, joista Kate oli vapautunut, olivat nyt tulleet hänen osaksensa. Aivan kuin salaman välähdyksenä hän näki edessään polun, jota hänen tuli kulkea. Se kävi kuilujen, kallioiden ja soiden yli ja hän saattoi horjahtaa joka askeleella.

Huone alkoi pyöriä hänen silmissänsä. Hän otti konjakkipullon pöydältä, kaatoi lasin puolilleen ja tyhjensi sen yhdellä siemauksella. Yli lasin reunan hän näki äitinsä muotokuvan tulisijan yläpuolella. Kasvot, jotka hän näki, eivät olleet enää herttaisen morsiamen. Siinä oli ne elähtäneet piirteet, jollaisina hän ne muisti punasilmäinen, turpea, karkea ja juopunut vaimo. Se hymyili hänelle, se vilkutti häntä luoksensa.

Tämä toden totta oli lopun alkua. Hän oli äitinsä poika yhtä paljon kuin isänsäkin. Isä oli hallinnut häntä tähän asti, mutta nyt oli äidin vuoro saada hänet valtoihinsa. Hän ei voinut häntä vastustaa. Äidin verta virtasi hänen suonissansa ja hän oli äitinsä poika.

Hän ei ollut koskaan ennen maistanut konjakkia paljaaltaan ja nyt se heti paikalla vaikutti häneen. Kun hän alkoi tuntea päätänsä pyörryttävän, hän koetti riisua vaatteita yltään mennäksensä vuoteeseen. Hän heitti pois takin ja liivit ja heilautti housunkannattimet olkansa yli. Sen tehtyään hän horjahti ja hänen täytyi tarttua sängynpäähän. Hänen kätensä tuntui kuitenkin hervottomalta ja ote pääsi irti. Huumaus valtasi hänet. Hän otti askeleen, horjahti, kaatui ja pyörähti ympäri lattialla ja jäi kädet levällään paikoillensa. Tuli takassa riittyi ja lamppu sammui vähitellen.

Vihdoin nousi aurinko meren yli. Oli ihana aamu. Kaupunki heräsi, ihmiset tervehtivät iloisesti toisiansa kaduilla ja kellot suuren kirkon tornissa soivat riemukkaasti, sillä uusi tuomari istui tänään ensimmäistä kertaa oikeutta. Mutta tuomari itse makasi vielä otsa kosteana ja tukka pörrössä lattialla alaslaskettujen verhojen takana pimeässä huoneessansa.

Viides osa.

MIES JA MIES.

I.

Oli lauantai ja tori oli täynnä myymäpöytiä, tavaraa ja manilaisten kärryjä. Näyteltyään, että hän muka oli syönyt aamiaista, Pete sytytti piippunsa, pyysi jonkinlaisen korin ja ilmoitti aikovansa ostoksille.

»Tulettekin ostoksille rouvan puolesta, vai mitä, kapteeni?»

»Minä voin pitää itseäni kesäleskenä, rouva hyvä. Mitäs munat maksavat tänään?»

»Kuusitoista pennyä olen saanut tänä aamuna, herra, mutta ne ovatkin ihka tuoreita. Kuuluivat jotkut hokevan, että te olette menettänyt hänet kokonansa.»

»Antakaa niitä sitten yhdellä shillingillä. Mitäs uusia teidän kulmakunnallenne kuuluu, May?»

»Kaksi — neljä — kahdeksan — kuusitoista näyttää siltä, että vuodentulo on aikainen tänä vuonna, kapteeni.»

»Kas, tekö se olette, Liza? Ja minkälaista voita teillä on tänään?»

»Se on laskenut, ettei maksa kuin kolmetoista ja puoli penceä, herra.
Ikävöikö pienokainen kovasti rouvaa, kapteeni?»

»Minä otan sitten pari naulaa. Mitäpä hän ikävöisi, kun sitä on aina syötetty pullosta? Käärikää se kaalinlehteen, Liza.»

Näin kori käsivarrellaan ja piippu hampaissaan Pete asteli pöydältä pöydälle jutellen, nauraen, arvostellen ja ostaen. Hän huuteli iloiset tervehdyksensä niin, että hänen äänensä kaikui yli markkinahumun, kun hän tunkeutui väkijoukon läpi, mutta samalla hän kuunteli henkeä pidätellen, katseli terävästi ja heitteli koukkuansa sinne tänne tavataksensa ankkurin, jonka oli menettänyt. Koko ajan hän samalla tunsi, että jos hän katseesta huomaisi kenenkään tietävän salaisuuden tai kuulisi jonkun alkavan: »Kapteeni, minä voin sanoa, missä hän on», niin hän hyökkäisi kuin tiikeri puhujan kimppuun ja puristaisi sitä kurkusta niin, ettei totuus pääsisi luiskahtamaan julkisuuteen.

Seuraavana päivänä, sunnuntaina, tulivat hänen ystävänsä Sulbystä, hekin puolestansa ahdistelemaan häntä kysymyksillään. Hän loikoili paitahihasillaan lepotuolissaan puistonsa kajuutassa poltellen pitkää piippuansa ja koettaen kaikin voimin näyttää välinpitämättömältä, tyytyväiseltä mieheltä, joka eli rauhassa koko maailman kanssa.

»Ihana aamu tänään, kapteeni», alkoi John-lukkari.

»Niinpä näyttää tulevan, John», myönsi Pete.

»Ihana olisi myöskin olla merellä», keksi Jonaique.

»Merellä on varmaankin ihanaa, Jelly.»

»Ja tuuli olisi ihan myötäinen, jos joku olisi matkalla vaikka purjealuksella Liverpooliin. Oliko ilma yhtä suotuisa, kun teidän rouvanne matkusti perjantai-iltana, herra Quilliam?»

»Sen vakuutan», myönsi Pete.

»Uskallettua se todellakin oli — en olisi voinut, sitä rouvaa luulla niin rohkeaksi», ihmetteli Jonaique.

»Vielä ypö yksin, ja kun laiva saapuu rantaan niin kovin varhain aamulla», lisäsi John-lukkari.

»Kerrassaan roima naisihminen! Ei niitä olisi ollut monta, jotka olisivat sellaiseen uskaltaneet ryhtyä», ihasteli Kelly, postinkantaja.

»Hoh, hoh, naiset eivät olekaan enää meidän päivinämme pelkkiä heikkoja astioita», niiskutti poliisi ja hänen puheelleen kaikki purskahtivat nauruun.

Hetkisen Pete kuunteli heidän lörpötyksiänsä ja urkintaansa, mutta sitten hän virkahti: »Lörpötystä! Mitä merkillistä siinä on, että nainen matkustaa yksin Liverpooliin, kun häntä vastassa laivarannassa on tuttava odottamassa?»

Nauravat naamat venähtivät pitkiksi. »Oliko hänellä sitten vastaanottaja?» kysyi John-lukkari.

Pete pullautteli komeita savuja, käännähti istuimellansa ja nauroi kuin suu olisi ollut vettä täynnä. »Oli tietysti — minun vanha enoni», hymähti hän viimein.

Jonaique rypisti otsaansa. »Eno», hän sanoi suutansa maiskautellen.

»Niin, minun enoni Joe», lisäsi Pete.

Jonaique istui kuin pilvistä pudonneena ja katseli John-lukkariin. Tämä mutisteli suutansa aivan kuin tahtoisi viheltää ja sanoi sitten hieman epäillen: »No, tuota, enpä voi väittää, että olisin kuullut puhuttavan ennemmin teidän Joe-enostanne, kapteeni.»

»Ettekö?» virkahti Pete näyttäen tavattoman hämmästyneeltä. »Ettekö ole kuulleet puhuttavan enostani Josephista? Tämä mieshän jätti saaren neljäkymmentä vaotta sitten ja asettui ajuriksi johonkin. Sepä on kummallista. Missäkö hän asuu? No, hitto soi, sitäpä minä en tällä hetkellä muista! Missäs se nyt olikaan? Minä tapasin hänet palatessani Kimberleystä ja sen jälkeen hän on alituiseen kirjoittanut minulle. 'Lähetä hänet minun luokseni', hän kirjoitti kerran, 'hänestä tulee terve ja reima naisihminen tuossa tuokiossa.' Ettekö te ole kuulleet hänestä puhuttavan? Ette ole kuulleet puhuttavan kaljupäisestä Joe-enosta? No, kas vain! Oikein kelpo ukkeli hän on! Mies parhaissa voimissa, vilkas ja sukkela, hymyilevä ja hauska toveri. Katsellessanne sen miehen kasvoja te sanoisitte, että aurinko paistaa lakkaamatta. Oh, Joe-enon luona hänellä tulee olemaan ihanat päivät. Ei ainoakaan nainen voisi olla sairas sen miehen lähettyvillä. Hän vääntäisi naamanne virniin pelkästä naurusta ja mielihyvästä, vaikka olisitte kuinka kipeä. Ettekö te ole milloinkaan kuulleet Joe-enosta, joka asuu Skotland Roadin varrella, Clarencen kaupunginosassa? Se oli kerrassaan ihmeellistä.»

Vallan suunniltaan hämmästyksestä he menivät tiehensä, ja Pete asteli päärakennukseen. »Ho koettavat urkkia minulta tietoja ja tahtoisivat mustata pikku Kirry parkaani. Minun täytyy suojella tahrattomana hänen nimeänsä», hän ajatteli.

Kirkonkellot olivat alkaneet soida, ja hän puheli itsellensä, että vaikka kuinka sydäntä kirvelisi hänen täytyy käyttäytyä kuten tavallisesti.

»Varmaankin Kate menee tänä päivänä kirkkoon, Nancy», hän virkahti vetäen päällystakkia yllensä, »ja sentähden tahdon minäkin rientää kappeliin.»

Hän palasi käytävää kotiin päivälliselle, kun hän kuuli puhetta talosta.

»Oikein on surkeata nähdä, miten mies-parka koettaa näytellä ja olla.» Puhuja oli Nancy, joka kattoi pöytää kalistellen veitsiä ja haarukoita. »On nauttivinaan ruokaa ja syökin kuin varpunen, on nukkuvinaan, mutta ei saa unen rahtuakaan silmiinsä, laskee leikkiä, iskee silmää ja nauraa, vaikka on surkea kuin kummitus, hiukset päässä pystyssä. Ja sitten hän juoksee joelta laiturille yhä lörpötellen ja — oh, se on kerrassaan surkeata, hyvä rouva!»

»Aa, lulla lasta, aa, aa!» Tuo oli Mummin vapiseva ääni, kun hän keinutteli pientä kätkyttä.

»Te ette voi virkkaa hänelle sanaakaan, tai hän suuttuu kuin ajakka. Minä en ole tottunut kuulemaan kirouksia, sanon minä, eikä kenenkään tarvitse opettaa minua kunnioittamaan Kirryä. Mutta minä en voi muuta kuin huutaa häpeää hänelle, kun minä katson tuota pientä raukkaa, joka on niin avuton ja kaunis. 'Sairas hän on', niinkö sanotte? Niin kyllä, hyvä rouva, ja jos minä jään tänne vielä pitemmäksi aikaa, käy minulle myöskin hullusti, niin vaikea minun on nähdä hänen näyttelemistänsä.»

»Jätä hänet rauhaan, Nancy, hänen pääparkansa on täysi ja mukiloitu, hämmennetty sekaisin kuin verivanukas — ei ole helppo tietää, mitä hän suunnittelee. Mutta hän on hyvä, Herra nähköön! Oi, voi, hänen vertaistaan ei ole olemassa, maailma on kylmä ja — julma! Jätä hänet yksin, vaimo — jätä rauhaan se poikaparka.»

Lapsi heräsi ja alkoi itkeä, ja naisten parhaillansa hyssytellessä ja tyynnytellessä sitä puhellen ja lirputellen Pete palasi takaisin portille, lyödä räjäytti sen kiinni niin, että talo kaikui ja astui sitten käytävää portaille, iloisesti huudahdellen ja nauraen.

»No, mutta, Mummi, eukkoseni! Kuka olisi voinut uskoa saavansa nähdä Mummia tänään? Ja kuinka se vanha enkeli tänään jaksaa? Kas niin, tehän olette saanut pienokaisen syliinne. Ooh, sinä pikku vekkuli, sinä olet nyt Mummin sylissä! Miltäs tuntuu? Mitäs Caesarille kuuluu? Mitenkäs rouva Gorry tulee siellä toimeen? Katsokaas tuota — olettekos mokomaa nähnyt? Se avaa ensin toisen silmänsä saaduksensa selville, miltä elämä hänen ympärillään näyttää. Lapsi on viisas, tuu — tu tu — tuu! Ruokaa pöytään heti, Nancy, — ihme, millaisen nälän siellä kappelissa saa. Tuu — tuu! Kenenkä näköinen se nyt on, Mummi?»

»Kun minä asetan sen näin polvilleni, voin nähdä oman pikku Kirryni lapsena uudestaan», sanoi Mummi katsellen surullisesti pienokaiseen, jota hän hyssytteli toisella polvellansa, kunnes vihdoin kumartui suutelemaan sitä.

»Hän on siis mamunsa näköinen, niinkö?» hymyili Pete puhallellen lapseen ja kutittaen sen leuanalustaa leveällä etusormellansa.

»Mamu on mennyt tervehtimään vanhaa enoa — eikös olekin, sinä pikkuinen karitsa?»

Kuullessaan tätä Mummi alkoi keinuttaa sekä itseänsä että lasta ja viritti virren vapisevalla äänellänsä. Sitten Pete riisui takin ja käveli paitahihasillaan edestakaisin lattialla sill'aikaa, kun Nancy kattoi päivällispöytää, pitäen pitkää saarnaa siitä, miten onnellinen Kate oli siellä, minne oli mennyt.

»Siellä on ihan suurenmoista sen vanhan ukkelin kotona — niin suurenmoista, että on vaikea sitä uskoa. Se on oikea tuomarin palatsi. Sitä kannattaisi maksusta näyttää. Suunnattomasti syötävää, suunnattomasti juotavaa ja ovella poika, jonka ruskeassa takissa on valkeat napit. Oh, hitto soikoon — sitä kelpaa näyttää! Ja sitten ukko itse! Niin onnellista miestä saa etsiä — hänen nimensäkin on iloinen Joe. Saatte olla varmat, että hän kiertää Katen kanssa kaikki teatterit. No niin, mitä pahaa siinä sitten olisi, jos se kerran virkistää ihmistä? Vähän iloa ja huvitusta — sehän ei ketään vahingoita. Itse asiassa, Mummi, juuri sentähden emme tahtoneet ilmoittaa teille, minne Kate aikoi lähteä. Caesar olisi voinut ruveta estelemään. Hän osaa sen taidon, hän, hah, hah, ha, ha!»

Mummi katsahti Peteen, kun tämä nauroi ja ilo katosi naurajan leveiltä kasvoilta.

»Hm, hm!» kakisteli Pete kurkkuansa. »Ihme ja kumma, miten minun mieleni tekee savuja.» Ja astellen ohi päivällispöydän, johon höyryävät vadit oli kannettu, hän hiipi ulos talosta.

Seuraava vieras, joka Peteä tuli tervehtimään; oli Caesar. Hän ei virkkanut sanaakaan Katesta, eikä Petekään maininnut Joe-enon nimeä. Kohtaus oli lyhyt ja harvasanainen. Ross Christian oli valehdellut sanoessaan, että hänen isänsä oli lähettänyt hänet rahoja lainaamaan, totta sen sijaan oli, että Peter Christian oli hirveässä rahapulassa. Hän tahtoi lainata kuusituhatta puntaa ja vakuudeksi kiinnittää Ballawhainen. Oliko Petellä niin paljon lainata? Henkilökohtaisesti ei tarvinnut tavata, Caesar kyllä toimisi välittäjänä…

Pete tarvitsi vain hetkisen miettimisaikaa. Kyllä, hänellä oli tuo summa ja hän halusi sen lainata, Caesar katsoi Peteen ja Pete katsoi Caesariin. »Hän on kyllä kyhännyt kokoon nuo juttunsa», ajatteli Caesar, »mutta kyllä hän tietää, minne tyttö on mennyt, kuka hänet on häneltä vienyt. Hän aikoo kyliä jonakin päivänä potkaista sen roiston ulos omasta talostaan. Ja se on kyllä oikein, siinä ilmenee Herran oma tuomio.»

Mutta Peten ajatukset kulkivat aivan toiseen suuntaan »Vanhus ei elä niin kauan, että voisi lunastaa kiinnityksen, eikä se nuori lurjus koskaan edes halua koettaa sitä — jonakin päivänä saa kyllä Philip tilan omaksensa.»

II.

Kolme päivää Pete jatkoi samalla tavalla kuin oli alkanut ja luuli voivansa hillitä pahat kielet häntä ympäröivässä pienessä maailmassa, kun ne tahtoivat tahrata ja häväistä sitä suloista nimeä, jota hän kaikin voimin koetti säilyttää puhtaana. Mutta tiistai-aamuna hänen asemansa oli tullut sietämättömäksi. Keksien syyksi liikeasiat, huvimatkat — ja taivas ties mitä — hän alkoi tehdä retkiä saaren eri osiin. Hän kävi jokaisessa kylässä saaren pohjoisosassa, kierteli kaikki pitäjät, kiipesi jokaiselle kukkulalle, löysi tiensä kaukaisimpiinkin torppiin ja antautui keskusteluun jok'ikisen yksinäisen eukon kanssa. Monesti hän oli jalkeilla ennen päivän sarastusta, hiipi salaa, äänettömänä ja vilkuillen pitkin hiljaisia katuja kuin varas, kunnes tuli suurelle maantielle tai pelloille tai autiolle nummelle, jossa saattoi astella rohkeammin ja huolettomammin, hengittää keuhkoihinsa raitista ilmaa ja päästää rintansa raivoavan tuskan valloillensa.

Kaksi pitkää viikkoa hän käytti tähän hyödyttömään etsintään, koettaen koko ajan näyttää iloiselta ja onnelliselta kuin nuori poika — hän vihelteli, nauroi, laski leikkiä, hassutteli ja lörpötteli tyhmyyksiä, heitteli ruumistaan ja kieppui kuin kissanpoika. Mutta mihin hän menikin, kuinka varhain hän lähtikin liikkeelle hän ci koskaan lyönyt laimin palata kotiin kello seitsemäksi illalla. Silloin hän istui pestynä ja kammattuna paitahihasillaan, tohvelit jalassa ja piippua poltellen porttinsa edessä, kun postinkantaja kirjelaukkuineen kulki ohi.

»Hän kyllä kirjoittaa», hän vakuutti itsellensä. »Kun hän hieman vahvistuu, keventää hän varmasti mieltänsä ja kirjoittaa. 'Rakas, vanha Pete, anna minulle anteeksi, kun en ennen ole kirjoittanut —' juuri niin hän sanoo. Ah, se on ihan varmaa, niin hän tekee!»

Mutta päivä kului päivän jälkeen eikä kirjettä Katelta tullut. Kymmenen iltaa hän istui siinä portillansa vedellen piippuansa tyytyväisen näköisenä aivan kuin ei mitään olisi tapahtunut, mutta silmänsä lakkaamatta odottivat, milloin postinkantajan lakinlippa pistäisi näkyviin raatihuoneen nurkan takaa ja hän tarkkasi hänen varpaitaan, eivätkö ne kääntyisi vihdoinkin hänen porttiansa kohden — ja väänsi sitten syvästi huoaten ja hiljaa valittaen päänsä toisaalle.

Postinkantaja näki hänet ohikulkiessaan ja hänen pienet, teräksenharmaat silmänsä välähtivät petollisesti.

»Ei vieläkään mitään teille, kapteeni», hän vihdoin virkahti.

»Välipä tällä!» hymähti Pete puhaltaen suustaan mahtavan savupilven, »minä en hoidakaan asioitani kirjeenvaihdolla, herra Kelly.»

»No, tietysti ette, mutta kun eukko-kulta on poissa — — » alkoi postinkantaja.

»Oh, sitäkö te tarkoitatte?» sanoi Pete ilostuvin ilmein ja lisäsi sitten arvokkaasti kättänsä heilauttaen.

»Hän on aivan kuin miehensäkin, herra Kelly — hän ei erikoisesti välitä kirjeitten kyhäilemisestä.»

»Te odotatte kuitenkin muutamaa riviä, kapteeni — se nyt olisi aivan luonnollista.»

»Kaikki uutiset eivät ole hyviä uutisia — hän saa tehdä, kuten tahtoo.»

»Niin kyllä, puhutte aivan totta. Mutta kuitenkin saattaisipa maistua, jos saisi kirjeen — ei se ainakaan vahingoita, kapteeni — helppoahan on kirjoittaa ja ihana vastaanottaa, tiedättehän — siitä näkee, ettei vaimo ole poissaollessaan unohtanut miestään.»

»Herra Kelly! Herra Kelly!» äännähti Pete kädet silmillä, kämmenet ulospäin.

»Eikö tarvitse? En tahdo väitellä kanssanne. Hyvää yötä, kapteeni.»

»Hyvää yötä, Kelly», vastasi Pete.

Hän oli nauranut ja lörpötellyt, nostellut kulmiansa ja käsiänsä koettaen hullutellen ja vastaväittein osoittaa välinpitämättömyyttänsä, mutta sittenkin oli postinkantajan puhe sattunut arkaan kohtaan. »Ihmiset epäilevät», hän ajatteli, »he ovat alkaneet sepitellä juoruja.»

Se sai hänet kiroamaan, mutta sitten iski mieleen ajatus, joka herätti katkeraa harmia. »Philip vielä saa sen kuulla. He sanovat hänelle, ettei Kate ole kirjoittanut minulle, etten tiedä, missä hän on, että hän on jättänyt minut ja että hän on huono nainen.»

Hartaasti Pete toivoi, että Philip ajattelisi hyvää Katesta, mutta vieläkin hartaammin hän halusi, että Kate ajattelisi hyvää Philipistä. Muistojen salaperäisestä varjomaasta kohosi mieleen se kamala ilta, jolloin Kate oli jättänyt hänet, vaikka se tähän asti oli ollut unhotuksissa, ja tuotti hänelle sanomatonta tuskaa. Silloin Caesar oli maininnut jotakin Philipin ja Ross Christianin taistelusta. Philip ei ollut koskaan maininnut siitä — se oli hänen tapaistaan. Mutta kun pahat kielet viittaisivat Ross Christianiin ja kuiskuttaisivat ilkityöstä, hän tietäisi jo jotakin. Hän olisi valmistunut siihen, hän kuuntelisi ja uskoisi.

Vielä kaksi päivää Pete istui tämän uuden tuskansa vallassa, mutta piti kuitenkin samalla epätoivon vimmalla kiinni entisistä toiveistansa. »Hän kyllä kirjoittaa. Hän ei jätä minua tietämättömyyteen kauemmaksi.» Mutta kirjettä ei tullut ja kun hän toisen päivän iltana palasi portilta, oli hänellä suunnitelma valmis. Hänen täytyy kaiken uhallakin saada häväistysjutut vaiennetuksi. Kuinka suuresti vuotaisikaan verta hänen oma sydämensä, kuinka kauheasti raatelisikaan epätoivo, pelko ja epäilys hänen rintaansa, Philipin pitäisi kuitenkin lakkaamatta ajatella, että Kate on hyvä, puhdas ja uskollinen.

»Mene heti nukkumaan, Nancy», hän huudahti hoippuen kuin juopunut arkihuoneeseen. »Minulla on paljon työtä tänä iltana ja minä tahdon olla aivan yksin.»

»Herra hyvästi siunatkoon, mikä teidät nyt on saanut puhumaan nukkumaan menosta?» ihmetteli Nancy. »Kello on vasta seitsemän ja lapsi ollut nukkumassa vain tunnin! Ja Luoja tietää, millaista on työskennellä, kun ei ole ystävällisiä ihmisiä ympärillä.»

»Mene nyt vain, tyttöseni, sinä näytät ihan kuoleman väsyneeltä. Pienokainen antaa sulle ylenmäärin työtä. Mutta etkös ole kuullut sanottavan — uni on puoli ruokaa? Se on ihan totta ja siitä tulee myöskin kauniiksi. Menehän nyt vain. Sinä turmelet hienon hipiäsi aivan kokonaan — enkä minä sitten voi hankkia sinulle minkäänlaista miestä.»

Laskien leikkiä, mairitellen, imarrellen, houkutellen ja puoliksi pakottaen hän vihdoin sai hänet vuoteeseen. Jäätyään yksin hän katseli ympärilleen, kuunteli, sulki oven saliin ja keittiöön, pisti portaitten oven hakaan, veti eteisen oven ketjun paikoilleen, riisui kengät jaloistaan ja alkoi astella varpaillaan ympäri huonetta. Sitten hän puhalsi lampun sammuksiin, täytti sen ja sytytti uudestansa takan himmeässä valossa. Sen jälkeen hän asetti pöydän vakavasti paikoillensa, veti nojatuolin sen ääreen, otti nurkkakaapista kyniä, mustetta, imupaperia, paketin kirjepaperia ja kuoria, lakkatangon, tulitikkulaatikon, postimerkin, sanakirjan ja harjoitus vihon, johon Kate oli opettanut häntä kirjoittamaan. Kun kello löi yhdeksän, Pete hikoili pöydän ääressä kynä kädessä ja kieli pullottaen vasemmassa poskessa. Hetkisen kuluttua hän hätkähti kuullessaan jotakin kolinaa.

»Kuka siellä?» hän huusi jyrisevällä äänellä hypähtäen kauhuissaan seisoalleen kuin hänet olisi rikoksesta tavattu. Nancy se vain oli hiipinyt alas sillä tekosyyllä, että oli unohtanut lapsen pullon. Pete murahti jotakin kuin anteeksipyytäen, työnsi avatusta ovesta hänelle pullon ja komensi heti nukkumaan.

»Herra varjelkoon!» puheli Nancy ylös mennessänsä. »Onko mies alkanut tehdä väärää rahaa? Vai onko whisky tehnyt hänelle tepposet?»

Kahta tuntia myöhemmin Pete luuli näkevänsä kasvot akkunassa, sieppasi kepin kouraansa ja riuhtaisten ketjun ovesta syöksyi ulos. Siellä ei ollut ristinsielua; kaupunki nukkui, yö oli viileä, vain heikko tuulen henki leyhytteli puiden lehtiä. Kaikki oli hiljaista ja äänetöntä, ainoastaan meren aaltojen ikuinen kohina rannan hietikolla tuuditteli yön majesteettia.

Palattuaan takaisin huoneeseen, jossa hiillos iloisesti loimusi ja kattila pihisi haahlassaan, mutta muuten oli hiljaista ja rauhallista, hän jatkoi työtänsä ja pääsi vihdoin yön pimeimpinä tunteina ennen päivän sarastusta loppuun. Oikean käden sormet olivat silloin musteessa ensimmäiseen niveleen asti, kaulus auki, kaula paljaana, silmät punaiset, kasvojen suonet pullollaan ja sinertävät, otsalla suuret, kylmät hikikarpalot ja matto hänen tuolinsa ympärillä täynnä valkeita siruja kuin kuuropilvi olisi heittänyt mennessänsä suuria lumihiutaleita.

Hän laskeutui polvilleen, kokosi sirut ja poltti ne aivan kuin mies, joka tahtoo hävittää rikoksensa jäljet. Sitten hän asetti mustepullon, sanakirjan, imupaperin ja lakkatangon paikoillensa sulkien kaapin oven ja sen sijaan otti esille leipää, pöytäveitsen, konjakkipullon ja juomalasin. Tämän tehtyään hän heitti lapiollisen hiiliä lieteen, niin että ne kestäisivät palaa aamuun asti, nosti lampun pöydältä akkunalaudalle, että se heittäisi valoansa ulos pimeään yöhön, jos joku haparoisi eksyksissä, ja lopuksi hän irroitti ketjun ulko-ovesta, niin että yövaeltaja saattoi tulla sisään koputtamatta.

Tämän hän teki melkein tietämättään ja koneellisesti aivan kuin hänen tapansa olisi ollut sellainen. Sitten hän avasi yläkertaan johtavien portaitten oven ja kuunteli hetkisen siellä nukkuvien hengitystä ja vihdoin hän vetäytyi pimeään saliin, josta kauan tuijotteli maantielle, kunnes viimein painautui sohvalle nukkumaan.

Nyt se oli tehty! Peten suuri suunnitelma oli toteutumassa! Se suurenmoinen salaisuus, jota hän povessansa säilytti, oli nyt pantu paperille, suljettu kirjekuoreen, varmistettu lakalla, kuoressa oli osoite ja lopuksi koko kirje pistetty hänen povitaskuunsa.

Pete oli kirjoittanut kirjeen itsellensä.

III.

Seuraavana päivänä kuuluttaja huusi: »Suuri kokous — Man-saaren kalastajat kokoontuvat Zigzagiin Peelissä varhain huomenaamuna, kun kalastaja-alukset saapuvat satamaan — laaditaan vastalause satamaveroja vastaan.»

»Aivan kuin oli ajateltukin», mietti Pete painaen lujasti kädellensä takkinsa povitaskua. Kello viisi iltapäivällä hän lähti satamaan, jossa hänen Nickeynsä keinui ankkurissa, ja huudahti päällikölle: »Tahdottekos ottaa lisää miehistöä tänä iltana, herra Kemish?» jonka jälkeen hän hypähti laivankannelle ja alkoi auttaa saamaan alusta ulomma lahteen.

Heidän täytyi hinata sitä pitkin laiturin vierustaa, sillä vesi oli alhaalla eikä siellä ollut aallonmurtajaa. Vaikka olikin varhainen vuodenaika oli sillinkalastus täydessä käynnissä. Viisisataa alusta saaren kaikista osista oli matkalla sillimatalikoille. Ne olivat lounaaseen saaren eteläkärjestä. Ennenkuin Peten alus ehti sinne, olivat muut kalastajat jo kokoontuneet ja heidän aluksensa olivat kuin parvi vesilintuja, jotka päivän mailleen mennessä olivat kokoontuneet iltaansa viettämään.

Sinä iltana laskeutui aurinko punaisena ja vihaisena Mournen vuorten taakse; koillinen taivas oli musta ja uhkaava, näköpiiri oli epäselvä ja pirstoutunut, mutta tuuli oli tyyntynyt ja meri lepäsi peilikirkkaana.

»Käännä hieman ja laske ankkurit», huudahti Pete ja he käärivät kokoon purjeet ja asettuivat laivaston maanpuoleiseen reunaan lähelle Calf-saarta, jossa on vilkkumajakka. Alus käännettiin vastatuuleen, niin että mainingit sitä hiljaa keinuttivat; verkot heitettiin tyynenpuoleiselta reunalta, ankkuri laskettiin perältä ja kaaressa jäivät kohot kellumaan, kun alus lekotteli eteenpäin.

Myöhemmin syötiin illallinen, pumput olivat työssä, valot sytytettiin, lähetettiin pieni alus kirkkaille valoinensa kiertelemään edempänä merellä ja karkoittamaan pahoja henkiä, ja vihdoin laskeutui kaiken yli yö — pimeä yö, jolloin ei kuu kumottanut, eivätkä tähdet tuikkineet. Vaikka saari oli aivan lähellä, katosi se kuitenkin heidän silmiltänsä samoinkuin aivan, heidän vieressänsä olevat Kanan ja Kananpojan kalliot. Mies, jolla oli ensiksi tunnin kestävä vahtivuoro, asettui paikoilleen ja toiset painautuivat levolle.

Peten vuode oli kompassikaapin alla ja siitä lankesi valoa sinetöidylle kirjekuorelle, jonka hän veti esille povitaskustansa lukeaksensa osoitteen uudestaan ja yhä uudestaan. Se kuului:

»Kapteini Peatr Quilliam
Jalavharju ramsey man-saari.»

Hän katseli sitä hellästi, sydämellisesti ja kaihoisasti kuitenkin erityisellä kunnioituksella, aivan kuin se olisi kätkenyt salatun aarteen, jonka todellista arvoa hän tuskin kykeni käsittämään. Puolihämärässä kajuutassa oli hiljaista, höyrykattila ruiskutti silloin tällöin torvestansa kuumaa vettä, tuli kattilan alla riittyi riittymistään, miehet hengittivät raskaasti näkymättömissä vuoteissansa ja aallot liputtivat keinuvan aluksen reunoissa.

»Mitähän Kate mahtaa sanoa, sen minä tahtoisin tietää! Jumala häntä siunatkoon!» hän mutisi ja vihdoin hänkin nukahti.

Kahta tuntia ennen verkkojen nostamista he kokivat pari verkkoa »koetteeksi», saivat runsaasti silliä ja ilmoittivat torven toitotuksella, että saalis oli erinomainen. Silloin alkoivat laivat edempää pimeydestä, josta niitä ei voinut nähdä, lamppuineen lekotella äänettöminä yhteenpäin, kunnes koko joukko oli kuin pieni kaupunki, joka oli kohonnut meren pimeydestä.

Kun aamun ensimmäiset airueet alkoivat sarastaa Calf-saaren kallioiden yli, heräsi tämä pieni kaupunki. Kuului ketjujen kitinää ja miesten riemukkaita huudahduksia, kun verkot vedettiin veneisiin raskaina ja täynnä meren valkoista viljaa. Kun saalis oli saatu ylös, laskeutuivat kaikki miehet aluksissansa polvilleen, kuten tapa oli tällaisissa tilaisuuksissa, kasvot peitettyinä hattuun, ja hypähtivät sitten ylös karjaisten — toiset ehkä kiroten, nostivat purjeet ja antoivat tuulen kiidättää heitä kotia kohden. Koillinen taivas oli käynyt yhä uhkaavammaksi ja meri vyöryi korkeissa laineissa.

»Nyt meidän on syötävä aamiaista», huudahti Pete pistäen päänsä ylös kajuutan aukosta ja kaikki paitsi perämies menivät alas. Siellä tarjottiin padallinen hyvälle tuoksuvaa kalaa ja joka mies söi silliä niin, että oli täysi kuin iiliäinen. Tämän yön saalis oli ollut tavattoman runsas. Muutamat alukset olivat reunoja myöten täynnä ja kaikilla oli kylliksi.

»Tulos on kerrassaan mainio, jos saamme nämä kunnollisesti kaupaksi», sanoi Pete.

»Kunpahan ensin pääsisimme kotiin», vastasi kapteeni ja samana hetkenä löi aalto veneen laitaan voimakkaasti kuin höyrymoukari ja tuuli vinkui mastojen huipuissa.

»Me laskemme Peeliin tänä aamuna, pojat», sanoi Pete suu täynnä.

»Peeliin?» huudahti kapteeni huuliansa nyrpistäen.

»Eihän siihen satamaan voi laskea, vaikka kävisi vain pienoinen vihuri saatikka sitten koillistuuli.»

»Minun täytyy mennä kalastajain kokoukseen», sanoi Pete äänellä, joka ei sietänyt vastaväitteitä.

Niin he käänsivät myrskyssä laivansa ja seurasivat kiitävää laivastoa, joka keinuili merenpinnalla aivankuin lokkiparvi tuulessa. Aallot jysähtelivät aluksen laitoihin ja roiskuivat miesten kasvoihin, kun he istuivat öljytakeissansa lastiaukon vieressä päästellen sillejä verkoista ja heitellen ne lastisäiliöön.

Mutta vaikein työ oli heillä edessä, kun he tulivat Peeliin. Vesi oli alhaalla; aallonmurtajaa ei ollut; sataman suu oli ahdas ja neljäsataa alusta koetti saada suojaa siinä. Siellä he toivoivat voivansa viedä maihin myöskin yön saaliin. Kauheasti oli sekasortoista touhua, huutoa, kirouksia ja taistelua, kun laivat tunkeutuivat toistensa väliin, ja vielä suuremmaksi melu yltyi, kun he koettivat saada veneensä kiinnitetyiksi paaluihin, joihin jo ennestään oli sidottu viisikymmentä alusta tai kun heidän täytyi ankkuroida linnan kallioitten viereen, jotka olivat hyvin jyrkät ja vaaralliset.

Peten onnistui kyllä päästä maihin, mutta hänen Nickeynsä ja puoli laivastoa kääntyi ympäri ja lähti kiertämään saarta. Kun hän hyppäsi maihin, riensi onneton satamamestari, joka oli huutanut ja karjunut melun aikana itsensä käheäksi, hänen luoksensa ja sanoi: »Jumalan tähden, kapteeni Quilliam, jos teillä on joku ystävä, joka voi auttaa meitä ja puhua meidän puolestamme, toimittakaa hänet kokoukseen kello seitsemän.»

»Niinhän minä ajattelin tehdäkin», sanoi Pete, mutta ennen sitä hänellä oli jotakin muuta toimitettavaa. Juuri tämän muun asian tähden hän oli tullut Peeliin eikä yksikään silmä saanut nähdä, kun hän sen suoritti. Hitaasti ja salaperäisesti, aivan kuin mies, joka suorittaa epäilyttävää tekoa ja kuitenkin koettaa näyttää viattomalta, hän hiipi kaupungin läpi — vanhan raatihuoneen taitse Linnakadulle ja vihdoin torille ja vinosti sen yli sille kadulle, jonka varrella ovat kaupungin parhaimmat talot ja useimmat liikkeet.

Hän pysähtyi muutaman talon edustalle, jonka akkunoista luukkuja ei oltu vielä avattu, vaikka ovi oli puoliksi auki ja aivan kuin uteliaisuudesta hän käännähti katsomaan taaksensa ja ympärillänsä. Siinä oli postitoimisto. Päästyään varmuuteen, ettei kukaan häntä nähnyt hän pisti vapisevan kätensä povitaskuunsa, veti sieltä esille kirjeen, piiloitti sen leveän kätensä suojaan ja pisti sen laatikkoon. Sitten hän kiireesti kääntyi, lähti tiehensä ja riensi kuin hengen edestä — niinkuin mies, joka pelkää takaa-ajajia — jyrkkää, kaltevaa katua, joka johti rantaan. Oli varhainen aamu; puoteja ei oltu vielä avattu; ainoastaan kalastajain majoista kohosi savu ilmaan; äänettömillä kaduilla kaikuivat hänen keveät askeleensa kivissä.

Mutta laivarannassa oli vilkasta liikettä ja touhua. Kalastajat suurissa saappaissansa ja liiveissänsä, öljytakkinsa käsivarsillansa ja nippu sillejä toisessa kädessä riensivät pois satamasta sitä kiemurtelevaa kalliopolkua, jonka nimi on Creg Malin. Se kulki lahdenperään, jossa lahti ja kallio muodostavat suljetun säkin aivan kuin kapean nuotanperän.

»Kalastajista he eivät vähääkään välitä — maanviljelijät ovat heille kaikki kaikessa», sanoi muuan.

»Olette aivan oikeassa», sanoi Pete, »ja voisipa sanoa, että muutamat meistä ovat siihen syypäät.»

»Kuinka niin?» kysyi joku.

»Sen voi helposti selittää», sanoi Pete. »Kun palasin Kimberleystä, tapasin vanhan kalastajan, te tunnette hänet, Billy — no ainakin te, Dan, hänet tunnette — Phil Nellyn Ramseystä. 'Kuinkas kalastus menestyy, Phil?' kysyin minä. Vastaukseksi hän hymähti ja kohautti olkapäitänsä, 'minä en ole enää kalastaja', hän virkahti. 'Minun vaimoni pitää yksityishotellia', hän selitti. 'Ja mitäs te itse teette?' kysyin minä. 'Hm! minä käyn joskus kävelemässä', hän vastasi ja hitto vie, ellei hänellä ollut kovat kaulassa ja keppi kädessä — hän näytti aikovan antaa palttua koko saarelle.»

Peten puhuessa oli joukko miehiä kokoontunut hänen ympärilleen. »Se ei kuitenkaan ole kaikista pahinta», jatkoi Pete. »Toissapäivänä minä juoksin pahki Tom Hommyyn. — Tehän tunnette Tom Hommyn? Tottakai tunnette sen pienen, kuuron ukkelin, joka asuu lähellä Ballurea. Hän loikoi kalliolla lähellä kapakkaa eikä näyttänyt olevan köyhä eikä kipeä. 'Miksi te ette ole kalastamassa, Tom?' kysäsin minä. 'Mitäs varten minä tässä lähtisin kastelemaan itteän, kun lapset ansaittevat paljo enemmän maajalassa?' hymähti se juopunut roikale. 'Ja ovatko nuo teidän poikianne ja tyttöjänne, jotka heittävät kuperkeikkaa tuon vaunuissa istuvan matkailijan huviksi?' kysyin minä. 'Ovat niin', hän kehui, 'ja he hypellessään ansaitsevat päivässä enemmän kuin heidän isänsä viikossa sillin kalastuksella.'»

»Sen minä hyvin uskon», myönsi joku. »Mies saattaa olla oikeassa», lisäsi toinen, ja kiukutteleva ääni heidän takanansa sanoi: »Hitto soikoon, miten saari on tullut kelvottomaksi sen jälkeen kun sinne on tullut niin paljon vieraita.»

»Tukkikaa kitanne siinä, älkääkä häväiskö man-saarelaisten nimeä», mörähti Pete yli olkansa takana seisovalle. »Jos maanviljelys ei lyö leiville ja kalastus menee päin hiiteen, niin tahtoisinpa tietää, mitä meidän vanhasta saarestamme tulee. Siitä tulee laiskojen kapakoitsijoiden ja juopottelevien ajurien kotipaikka. Silloin ei kannata kutsua saarta Man-saareksi vaan Manchesteriksi.»

Viimeistä lausetta seurasi mahtava hyväksymishuuto. Seuraavana hetkenä oli saavutettu kiemurtelevan tien korkein kohta ja lähimmät miehet kohottivat Peten ilmaan ja kehoittivat häntä jatkamaan. Viidetsadat kasvot katselivat häneen alapuolelta ja kuuma hengitys kohosi höyrynä viileään aamuilmaan. Auringon nousua oli seurannut savumainen usma, joka riippui kuin katos heidän päittensä päällä. Kallioitten yläpuolella kirkuivat vesilinnut ja valkeat aallot löivät voimakkaasti rantaa vasten.

»Miehet», sanoi Pete, »tästä asiasta ei tarvitse paljoa puhua. Se mitä tänä aamuna olemme kokeneet, on selvittänyt meille, millaiset asiat ovat. Me saimme viime yönä kelpo saaliin, eikö totta? Peeliin tuli neljäsataa alusta, jokaisella vähintäänkin kymmenen leiviskän saalis. Katsotaanpas — te joilla on terävä laskupää, sanokaapa — eikö se tee yhteensä neljätuhatta leiviskää?» — huutoja: »tekee kyllä.» — »Se käy teiltä jo ihmeellisen sukkelaan. Te osaatte pian laskea, kun on rahasta kysymys. Meillä oli siis neljätuhatta leiviskää, jotka meidän tuli lähettää höyrylaivalla Englantiin. Mutta pääsimmekö me rantaan, siitä on kysymys? Ei, se ei onnistunut puolillekaan. Toinen puoli on matkalla ympäri toiseen satamaan, mutta saalis ei ehdi enää tämän päivän laivoihin, vaan jää mätänemään ja on heitettävä mereen. Siitä näitte, mitä Man-saaren kalastajat ovat menettäneet sen vuoksi, ettei heillä ole satamaa, ja kuitenkin heille puhutaan satamaveroista.»

»Hitto vie, sitä poikaa!» — »Siinä on oikea mies!» — »Jatkakaa, kapteeni. Mitä meidän on tehtävä?»

»Tehtävä?» huudahti Pete. »Minä kyllä sanon teille, mitä teidän on tehtävä. Nyt on perjantai. Ensi torstaina meillä on juhannus. Sinä päivänä on Tynwaldissa eduskunnan istunto ja lakien julkaisu. Tulkaa silloin jok'ikinen St. Johnille — kukaan ei saa jäädä pois — tulkaa merisaappaissanne ja villatakeissanne — ja näyttäkää kuvernöörille, että te tarkoitatte täyttä totta. 'Antakaa meille luotettava varmuus satamien rakentamisesta ja korjaamisesta, niin mc maksamme verot heti paikalla', teidän tulee sanoa. 'Ellette sitä anna, emme mekään maksa; ja jos te tahdotte pakottaa meitä, on meitä kaksi tuhatta miestä ja mc nousemme kuin yksi mies.' Älkää antako peloitella itseänne. Te puolustatte oikeutta ja silloin saa esiintyä siekailematta. Minä koetan hankkia jonkun, joka ajaa teidän asiaanne. Te tunnette miehen, jota tarkoitan. Hän on ennenkin puhunut kalastajain puolesta ja osoittanut olevansa meidän ystävämme, eikä Tynwaldin harjulla ole niin korkeata herraa, jonka edessä hänen tarvitsisi kumartaa.»

Tämä tuli päätökseksi. Ennen Tynwaldin eduskunnan kokoontumista Peten tuli saada Philip asian puolelle ja sitä paitsi hän lupasi kiertää Port St. Maryssä saadaksensa eteläisten kylien kalastajat tukemaan heidän vaatimuksiansa. — Kaupunki oli tällä aikaa herännyt päivän askareihin, aurinko valaisi rannikkoa ja kalastajat astelivat koteihinsa heittäytyäksensä levolle valvotun yön jälkeen.

IV.

Samana iltana Pete istui puistonsa kajuutassa ja hänen sydämensä oli entistä raskaampi sen vuoksi, että hän oli voinut muiden ajatusten tähden hetkiseksi unohtaa sydämensä suuren surun. Kukat olivat avanneet teränsä, ruusut kukoistivat portaitten pielissä ja rastas liversi puun latvassa. Mutta hänen oma kukkien kukkansa oli poissa, hänen ruusunsa, joka loisti yli kaikkien ruusujen, hänen satakielensä — missä hän oli? Kesä saapui, — saapui päivänpaisteineen, tuhansine sävel eineen ja suloisine tuoksuineen — mutta Kate ei saapunut.

Kello sisällä löi seitsemän ja Pete istui piippunysä kädessänsä huolettomana portilla. Nyt hänen ei tarvinnut niin kiihkeästi tuijotella mihin päin postinkantajan lakinlippa kääntyisi.

»Tuon teille kirjeen, herra Quilliam.»

Kuullessaan nämä sanat Pete avasi puoliksi silmänsä aivan kuin olisi uinunut unessa ilta-auringon paisteessa ja koetti näyttää niin hämmästyneeltä kuin suinkin.

»Mitä? Minulle, mitä niin? Kirjekö, sanotte? Oh, niinpähän on», hän virkahti käännellen sitä käsissänsä, »varmaankin terveisiä eukkoseltani. No, siinä se nyt tuli, kuten näette», ja hän nauraa hykersi aivan kuin tuo olisi ollut maailman suurin ihme.

Hänellä ei näyttänyt olevan ollenkaan kiire. Hän tukki sormellaan piippunsa täyteen tupakkaa, sytytti sen, imi sitä kiihkeästi, kunnes se tohisi, huokasi sitten syvään ja virkahti vihdoin aivan tyynesti: »Katsotaanpas, mitä uutisia hänellä nyt on.»

Hitaasti hän repi kuoren auki, luki siitä lause lauseelta ääneen, aivan kuin itseksensä, mutta viivytti samalla puheillaan postinkantajaa, joka seisoi portin ulkopuolella. »Mitenkäs teidän asianne hurisevat tänään, herra Kelly? Vai niin, hm — olen niin paljon parantunut, että oikein ihmeeltä tuntuu — On kyllä, ilta on kerrassaan ihana, herra Kelly, hyvin, hyvin ihana — täällä on niin mukavaa ja kodikasta ja Joe-eno on kerrassaan rakastettava veitikka — laukkunne on tavattoman raskas tänään, sanotte? No, senhän kyllä voi nähdä — terveisiä paljon Mummille ja kaikille ystäville, jotka minua muistavat — ei mitään, herra Kelly, ei mitään erikoista. Hän kirjoitti vain muutaman rivin, etten olisi hänen suhteensa levoton. No, se nyt oli aivan turhaa — aivan kerrassaan turhaa. Ah, ei hänen olisi tarvinnut vaivata itseänsä. Mutta kirjeen kirjoittaminen ei kyllä hänelle tuotakaan mitään vaivaa. Tuon hän on varmaan pistänyt paperille vähemmässä kuin puolessatoista tunnissa», hän hymyili nostaen täyteen kirjoitetun arkin puolikkaan korkealle. »Siitä minä olen aivan varma, Kelly.» Sitten hän katsahti taaskin kirjeeseen. »Mitäs tuo sitten on? P.S. No, siinä se nyt on! Kirjeen loppuun pitää aina lisätä P.S. ymmärrättekös, herra Kelly? P.S. — Minä olin aikonut palata kotiin aikaisemmin, mutta enhän minä pääse, kun Joe-eno tahtoo kuljetella minua kaikissa teattereissa. Ha, ha, ha! Se Joe-eno on sitten kerrassaan kelpo ukkeli. Mutta, herra Kelly», heittäen merkitsevän silmäyksen, »ei sanaakaan tästä Caesarille.»

Herra Kelly oli salaa katsoa muljautellut Peteen teräksenharmailla silmillänsä. »Tiedättekö, kapteeni, mitä Musta Tom sanoo?»

»No, mitä hän sanoo?» kysäisi Pete muuttaen äkkiä ääntänsä.

»Hän sanoo, ettei mitään Joe-enoa ole olemassakaan.»

»Ei Joe-enoa?» ihmetteli Pete kohottaen ääntänsä ja kulmiansa samalla kertaa.

Päännyökkäyksellä postinkantaja vakuutti puheensa todeksi.

»No, jo nyt on ihme», päivitteli Pete kohottaen katseensa aivan kuin ottaen taivaan todistajaksensa. »Ei ole Joe-enoa?» hän kertasi äänessään ihmettelevä ja matkiva sointu. »Kysykää siltä mieheltä, puhuuko hän unissansa. No», hän sanoi ja hänen silmänsä avautuivat ja sulkeutuivat kuin suuren nuken silmät, »silloin hän väittää, ettei ole myöskään Joney-tätiä.»

Postinkantaja katsoi kysyvästi häneen.

»Ettekö ole koskaan kuullut puhuttavan Joney-tädistä — Joe-enon vaimosta? Ette? No, ihme ja kumma — näenkö minä sitten unta? Ette ole kuullut Joney-tädistä, joka oli pyhimys? Ah, hän oli eläissään ihana, vanha vaimo. Eläissänsä pyhimys ja kuoli hurskaan kuoleman. Teatteri oli hänelle kauhistus. Ei mikään voima olisi voinut pakottaa häntä sinne. Ei, mutta aina hänet nähtiin kappelissa ja joka yö hän nousi vuoteeltansa rukoilemaan. Sellainen hän oli. Vai niin se Musta Tom väittää, ettei Joe-enoa ole olemassakaan?»

Pete päästi pitkän vihellyksen, mutta lakkasi sitten äkkiä suu ammollaan ja sanoi kurkkunsa perältä: »Nyt minä sen ymmärrän.»

Hän painoi huulensa aivan postinkantajan korvaan ja kuiskasi: »Oletteko te koskaan kuullut puhuttavan suuresta omaisuudesta, jonka Musta Tom toivoo käräjöimällä voittavansa?» Postinkantajan hatun lippa nyökkäsi myöntävästi. »Vai olette? Tom nähtävästi aikoo sen saada kokonaan itsellensä, siinä se on! Ha, ha, ha!»

Postinkantaja lähti silmiänsä räpytellen ja ikeniänsä irvistellen tiehensä, ja Pete hoippui käytävää rakennusta kohden pureskellen huuliansa ja mutisten: »Kestä Pete, kestä vain — kestä, vaikka tuntuisi kuinka kauhealta.» Sitten hän ääneen lisäsi: »On tullut kirje rouvalta, Nancy.»

Nancy hyökkäsi häntä vastaan portaille, vaikka hänen kätensä olivatkin paksussa taikinassa.

»Tässä se on», ihasteli Pete heilutellen kirjettä toisessa kädessään.

»Herra hyvästi siunatkoon!» huudahti Nancy. »Postissako se tuli, Pete?»

»Katso leimaa, tyttöseni, niin näet itse», vastasi Pete.

»Voi minun päiviäni! Kirryltä, sanotte te?»

»Anna minun tulla sisään, niin luen siitä osan sinulle.»

Nancy palasi takaisin taikinansa ääreen vallan suunniltansa hämmästyksestä, ja Pete seurasi häntä kirjettä avaten.

»Hän voi oikein hyvin, Nancy — tuota osaa minun ei ollenkaan tarvitse lukea. Mutta tässä», kuljettaen sormeansa rivejä pitkin, suutele pienokaisia, sano terveisiä Nancylle ja pyydä, ettei Mummi ole vihoissaan», ja niin edespäin, ja niin edespäin. Näethän?»

Keskeyttäen alustamisen Nancy katsahti kirjeeseen ja sanoi: »Herra
Kellykö sen teille antoi?»

»Hänpä tietenkin», vakuutti Pete, »juuri ikään tuossa portilla. Tähän aikaanhan hän aina kulkee, etkös sitä tiedä?»

Nancy silmäsi kelloa. »Niin kai se sitten lienee», hän myönsi.

»Tuoss' on, ota se käteesi ja lue, tyttöseni», lisäsi Pete.

Nancy pesi kätensä, otti kirjeen ja hypelöitsi sitä sormissansa aivan kuin olisi tunnustellut kangasta. »Ja tämä nyt on sitten Kirryltä? Voi, Herra, kuinka se on hauskaa! Minä en ole käynyt paljoa koulua, Pete, mutta mikään ei ole minusta mieluisempaa kuin kirjeen saaminen. Se on aivan kuin pastilli pyörtymistä vastaan hameen taskussa, kun menee sunnuntaina kirkkoon. Ellei sitä nyt tarvitse, tietää kuitenkin, että se siellä on.» Sitten hän tutki tarkasti kirjettä ja lisäsi hyvin mietteissään: »Kerran minä itsekin olen saanut kirjeen — se on ihan totta, Pete. Se oli isältä. Hän oli purjehtinut muutamalla laivalla kauas mustien maahan ostamaan appelsiineja. He laskivat Lontoon satamaan eräänä päivänä, jolloin kaupungissa oli suurenmoiset hautajaiset. Kuka se nyt olikaan, jota yleensä sanottiin suurjalaksi — Wellington, niin se oli. Kaikki siitä kirjoittivat kotiinsa ja kertoivat ihmispaljoudesta, vaunuista ja sotaratsuista, soitosta kaduilla ja kirkoista — sen jälkeen emme heistä ole mitään kuulleet — ei sanaakaan. 'Neiti Annie Cainille — kaipaavalta isältäsi, Joe Cainilta.' Minä osasin sen ulkoa — jokaisen sanan — ja kymmenen vuotta minä säilytin sitä arkussani lavendelin lehtien välissä.»

Vähän myöhemmin tuli Philip taloon. Hän näytti väsyneeltä ja masentuneelta; hänen kasvonsa olivat kalpeat ja kuopille-painuneet, silmät punaiset, levottomat ja katse kartteleva, tukka epäjärjestyksessä ja askel laahaava ja epävarma.

»Kuulepas nyt, hyvä mies», lausui Pete, »etkö sinä ole vannonut valaa tuomitaksesi ihmisiä oikein henkilöön ja muotoon katsomatta?»

Levottomana Philip katsahti häneen. »Entäs sitten?» hän änkytti.

»Kuitenkin», huusi Pete otsa kurtussa ja kädet nyrkissä, »on olemassa yksi mies, jolle sinä et tee oikeutta.»

»Kuka se on?» kysyi Philip silmät maahan luotuina.

»Sinä itse», vastasi Pete ja Philip huokasi helpotuksesta. Pete nauroi, kielsi Philipiä raatamasta niin kauheasti ja alkoi sitten kertoa aamupäivän kokouksesta.

»Suurenmoista! Sitä sanomatonta innostusta ei voi kuvata. Hitto vieköön, mies! Enkös minä sitä sanonut, että me nousemme yhtenä miehenä? Sen me teemmekin. Kaksituhattamiehisenä joukkona me saavumme Tynwaldin harjulle parlamenttipäivänä. Miksi me emme sitä tekisi? Meillä on rummut ja torvet mukanamme, kaksi kokonaista soittokuntaa. Ehkei siinä nyt niin paljon synny musiikkia, mutta melua on sitä enemmän. Kaikki on järjestetty. Etelänpuolen kalastajat saapuvat Foxalin tietä ja pohjoisesta tullaan Peelin kautta. Joukot yhtyvät Harry Delanyn puun luona ja sieltä marssitaan miehissä harjulle. Ei mitään melua — ei edes laulua — ei häiritä vähimmälläkään tavalla istuntoa.»

»No niin! Entäs sitten?» virkahti Philip.

»Sitten me pyydämme sinua, tuomari, ajamaan meidän asiaamme. Sinun ei tarvitse puhua paljoa, ei ainakaan sellaista, joka vahingoittaisi sinua. Sinun on sanottava vain, mitä me tahdomme — siinä kaikki.»

»Se on vakava juttu, Pete. Minä tahdon ajatella sitä.»

»Oh, ajattelu sinä vain miten paljon tahdot, herra tuomari — mutta päätä lopuksi kuitenkin ryhtyä asiaan. Pojat luottavat sinun apuusi. 'Hän on meidän ankkurimme ja se kyllä kestää', sanovat he. Mutta nyt me emme enää välitä puhua satamista», hän lisäsi kurkottaen jotakin uunin reunalta. »Miksi sinä tätä luulet?»

»Mistäs minä sen tietäisin?» vastasi Philip huoaten helpotuksesta, vaikka näyttäkin kyllästyneeltä ja väsyneeltä.

»Arvaa sitten», jatkoi Pete piilottaen kätensä selkänsä taakse.

Philip pudisti päätänsä ja heikko hymy häivähti hänen huulillensa.
Kuten poika joka on saanut ihastuttavan syntymäpäivälahjan, Pete
kumartui ja kuiskasi Philipin korvaan: »Minä olen saanut tietoja
Katelta.»

Philip valahti kuolonkalpeaksi, huulet vapisivat ja hän änkytti:
»Oletko sinä — oletko sinä — saanut tietoja Katelta?»

»Katso itse», huudahti Pete riemuissansa ja veti ylpeänä kirjeen esille.

Philipin hengitys muuttui vaikeaksi ja huohottavaksi. Hitaasti, hyvin hitaasti hän ojensi kätensä, otti kirjeen ja luki osoitteen.

»Lue se — lue se», kehoitti Pete, »siinä ei ole mitään salaisuuksia.»

Painunein päin ja silmät ummessa Philip vapisevin käsin kiskoi kirjettä ulos, niin että kuori repeytyi. Aivan kuin sumun läpi hän luki rivin sieltä, toisen täältä, vaikka kirjaimet tuntuivat tanssivan hänen silmissään.

»Rakain peate minä ollen tullu palljo parremaks… minula on hirven hauska ja mukkava… joskus minä ikävöi nährä piennen sullosia kasvoin… ei muta tälä kerrala… sinun helästi rakkastava vaimmosi.»

»Jokos olet tullut P.S., Philip?» kysyi Pete. Hän oli polvillaan lieden edessä sytyttäen hiilloksesta piippuansa.

»Teke miel kottin muta… sanno tuomarile paljo terrveisiä kun tappat hän oli mule nin hirven hyvvä kun sinä ollit poiss enkä minä sinule kerronnu puoltakkan.»

»Hän ei jätä miestään ikävään eikä levottomaksi», kehui Pete.

Philip ei voinut vastata. Hänen kurkkuansa kuroi ja kieli oli kuin halvaantunut; kuumat kyyneleet täyttivät hänen silmänsä. Nancy, joka oli ollut Sulbyssa kertomassa uutisia kirjeestä, tuli silloin sisään ja Philip kohotti päätänsä.

»Minä sanoin tädille, etten palaa tänä iltana, Nancy. Onko minun huoneeni ylhäällä kunnossa?»

»On kyllä, teidän kunnia-arvoisuutenne, se on aina kunnossa», vastasi
Nancy syvään niiaten.

Philip nousi seisoalleen, otti kasvot pois käännettyinä kynttilän Nancyltä, pyysi Peteltä anteeksi — hän oli väsynyt ja uninen ja hänellä oli huomenna kova päivä — sanoi »hyvää yötä» ja nousi horjuen ja hoippuen yläkertaan — kiskaisi huoneensa oven auki ja heti löi perässään kiinni aivan kuin vihollinen olisi ollut hänen kintereillänsä.

Pete luuli mainiosti onnistuneensa yrityksessänsä, mutta katsellessansa Philipin jälkeen hänet valtasi omituinen levottomuus. Hän ei ollenkaan epäillyt, että Philip olisi huomannut jotakin. Hänestä oli kirjoitus kuin kirjoitus, välipä tällä, millaista käsiala oli. Mutta puolen yön aikaan Philip, joka ei ollut ollenkaan nukkunut, kuuli käheän äänen nyyhkyttävän jossain alakerrassa. Hän avasi ovensa, hiipi portaitten päähän ja kuuneli. Talo oli pilkkoisen pimeä, mutta jostain näkymättömästä paikasta kuului ääni:

»Jumala, anna minulle anteeksi, että minä Philipiä. Enhän minä voinut sitä auttaa, sinä itse etten voinut. Herra, valhe on inhoittavaa Se on mausta kuin puuron juontia — se tarttuu kurkkuun ja tukahduttaa. Mutta minä teen sen pelastaakseni kadonneen lampaani ja ellen minä sitä tekisi, minä tulisin itse hulluksi — Sinä tiedät, että niin kävisi. Jumala, Jumala, anna minulle anteeksi Kirryni tähden. Amen.»

Käheä ääni vaikeni, talossa oli kaikki hiljaa. Silloin heräsi lapsi alakerrassa ja sen haikea itku kaikui pimeyden läpi. Kauhuissaan Philip vetäytyi takaisin huoneeseensa.

»Tämä, on sitä, mitä Kate on saanut ennemmin kestää. Oi, Jumala,
Jumala!»

V.

Caesar tuli tervehtimään Peteä seuraavana päivänä ja vei hänet mukanansa julkisen notaarien luo, jossa järjestettiin kiinnitysasia. Ballawhainen kiinnityskirjat jätettiin sitten Caesarin säilytettäväksi ja suunnattomalla riemulla hän harppasi kotiinsa piiloittaen paperit kassakaappiin, joka hänellä oli myllyllänsä, ja hurja voiton varmuus kasvoillansa hän sulki oven.

»Vanha Ballawhaine kaatuu pian hautaan», hän ajatteli, »ja jos me heitämme sen nuoren lurjuksen portista ulos, kohtaa siinä vain Jumalan rangaistus pahantekijää.»

Nostaessaan tämän suuren summan Pete huomasi, että hänen tuhlaavaisuutensa ja vielä enemmän hänen hyväntahtoiset lahjoituksensa olivat kuluttaneet hänen omaisuutensa niin, ettei hänellä enää ollut käytettävänä kuin sata puntaa. »Sillä ei väliä», hän ajatteli, »saatuaan omansa haltuunsa Philip kyllä maksaa minulle takaisin.»

Mummi oli tullut Nancyn luo Jalavaharjuun, kun Pete palasi kotiin. Lapsi sai juuri aamukylpyänsä ja molemmat naiset olivat polvillansa kahden puolen pesuallasta puhellen ja lirputellen kuin kaksi vanhaa kanaa, jotka vaalivat yhtä munaa.

»Oi, oi, oletko sinä milloinkaan tällaista nähnyt, Nancy? Et, etpä suinkaan. Sellainen pieni, suloinen enkeli! Tulevaisuuden taimi!»

»Minun täytyy itkeä, Mummi, kun minä näen sen katselevan noin kauniisti. Pyyhekö lämmitettävä? Minä olenkin sellainen tyttö — kun minä kerran joudun pahalle miehelle, on minun kerrassaan vaikea saada hyvä tuuleni takaisin. Nukallisen pyyhkeenkö tahdotte? Tässä se on.»

»Oh, hoh, hoh, hoh! Ihanhan se höyryää. Nancy, meidän täytyy pian laittaa sille lyhyet hameet.»

Ja sen jälkeen he alkoivat vakavasti neuvotella liiviniekoista hameista ja muista ihmeellisistä vaatekappaleista, joista miesväellä ei ole aavistustakaan. Pete istui katsellen ja kuunnellen. »Ihmiset alkavat pian juoruta pahaa äidistä, jos he näkevät mummon pitävän kaikesta huolen», hän ajatteli.

Sinä iltana hän asteli edestakaisin katuja pitkin ja tarkasteli huolellisesti näyteakkunoita. Hän tahtoi esiintyä kuin työmies, joka saatuaan puhdasta ylleen on lähtenyt huvittelemaan ja kuluttamaan parhaansa mukaan lauantai-iltaansa, mutta kadut olivat täynnä väkeä ja pian hän huomasi, että ihmiset pitivät häntä silmällä. »Ei täältä», hän puheli itsellensä. »En minä voi mitään ostaa täältä. Täytyy pitää varansa ja silmänsä auki, muuten joutuu katumaan sitä, mitä houreissaan on tehnyt.»

Muutamia tunteja myöhemmin, kun Nancy oli lapsen kanssa mennyt yläkertaan, Pete muisti jotakin, jonka oli nähnyt muutaman kaapin laatikon pohjalla. Mentyään noutamaan sitä hän ei heti saanutkaan laatikkoa auki, vaan hänen oli monta kertaa yritettävä, ennenkuin se kitisten aukesi todistaen, ettei sitä oltu pitkiin aikoihin käytetty. Pete löysi, mitä etsi, mutta löysi myöskin jotakin muuta. Se oli paperirasia, joka oli sidottu kirjavalla nauhalla omituiselle ruusukkeelle. »Katen solmu», ajatteli Pete huoaten. Hän vetäisi solmun auki, nosti kannen pois ja otti sieltä esille pienen, punaisesta sametista tehdyn lapsenhilkan. »Tuota juuri tarvitsenkin», hän ajatteli. Suu avoinna hän asetteli sitä suureen, ruskeaan nyrkkiinsä ja nauroi ihastuksesta. »Hän on ostanut sen lapselle, mutta ei ole vielä kertaakaan käyttänyt.» Hänen silmänsä loistivat. »Tätä juuri minä tarvitsen», hän kertasi ja otti esille kynän ja paperia kirjoittaaksensa jotakin sen mukaan.

Hänen kirjoituksensa kuului näin:

»Pikku Katerinile rakastvalta äitiltä.»

Hän piti työtään jonkun matkan päässä itsestään ja tarkasti sitä. Päällekirjoitus ulottui koko puolen arkin yli. Mutta se erinomainen menestys, mikä hänen edellisellä yrityksellänsä oli ollut, antoi hänelle rohkeutta. Hän ei voinut vastustaa kiusausta kirjoittaa vieläkin enemmän. Niinpä hän käänsi arkin toisen puolen ja kirjoitti taakse:

»Sanno pa pale etei ikävöi minuva minä tulen kottin pijan muta en tietä varman koska.»

Hänen silmänsä olivat täynnä kyyneleitä, kun hän oli ehtinyt näin kauaksi, mutta ne kirkastuivat taas, kun hänen mieleensä johtui jotakin.

»Meilä on ollut hirveen lysti Jo-eno — —»

»Yhä minun on tuota vanhaa lehmää lypsettävä», hän ajatteli.

»Otti minut kattoman Walesin prinsiä eilen.»

Hän ei voinut sitä auttaa — hänen omat keksintönsä huvittivat häntä tavattomasti.

»Lipput liehuivat koko päivän ja mussiikki puhalti yöllä ilotullitus ja mee oltiin kattuvaunun katola ja näjime hänet mainijosti.»

»Verratonta», sanoi Pete laskien kynän pois ja hieroen käsiänsä ihastellessaan omaa kirjailijataitoansa. »Kun hän ensi kerran kirjoittaa, hän varmaankin ajaa omalla parivaljakolla.»

Hiljaa nyyhkyttäen hän uhrasi kaikelle tuolle muutamia kyyneleitä, mutta ei kuitenkaan voinut kieltää itseltään huvia kirjoittaa muutamaa sanaa lisää:

»Sanoka terveisijä kaikile ystäville, jotka minuva muistavat ja myöskin tuomarile elei hän ole minuva unohtannu.»

Saatuaan lopetetuksi tämän toisen rakkauden opettaman väärennyksen hän asteli varpaillaan huoneessa etsien käärepaperia ja rihmaa. Löydettyään, mitä haki, hän pisti hilkan takaisin laatikkoon asettaen paperin sievästi poimujen väliin, sulki kannen ja teki kömpelöillä sormillansa suuren paketin, jonka osoitti itsellensä, kuten edelliselläkin kerralla. Täytettyään vihdoin tavanmukaiset velvollisuutensa lampun ja oven suhteen hän painautui arkihuoneen sohvalle nukkumaan.

Istuessaan päivällispöytään maanantaina hän harmistuneena pahoitteli: »Kiusallista, Nancy — minun täytyy lähteä Port St. Maryyn ottaakseni osaa kalastajain jyrisevään mielenosoitukseen.»

Sitten hän otti arkihuoneen sohvan alta ruskeaan paperiin käärityn paketin, pisti sen poveensa, napitti tarkasti takkinsa ja salaa kähvelsi sen mukaansa lähtiessänsä ulos talosta.

VI.

Aikaisin iltapäivällä he nostivat purjeet ja laskivat rannikon suuntaa rivakan tuulen pullistuessa purjeita ja meren kohistessa heidän ympärillänsä. Päivä oli sateinen ja iloton. Sakea sumu peitti maan ja kun he kulkivat Laxeyn ohi, he vaivoin saattoivat erottaa suuren pyörän ylimmäisen kaaren, joka oli kuin tumma sateenkaaren varjo synkkää taivasta vasten. Heidän saapuessaan Douglasiin usma alkoi hajota, mutta sen sijaan valui sade virtana savenharmaista kiitävistä pilvistä. Soittokunta kaiutteli säveleitänsä rantalaiturilta, joka kiemurrellen kuin käärmeenkieli pisti kauaksi lahden suulle. Samana hetkenä ilmestyi kallion takaa Englannista tuleva laiva, jonka merikipeät matkustajat tunkeutuivat etukannelle, miehet hatut sidottuina kirjavilla nenäliinoilla leuan alle ja naiset suojellen heiluvia sulkiansa. Keskikannella soitteli viulu ja harppu iloista kansanlaulua. Kaupunki oli kuin kukko, joka kiekuu lakkaamatta, kun sade on huuhdellut sen untuvia myöten märäksi.

Kun he saapuivat Port St. Maryyn, oli usma haihtunut ja sade lakannut, mutta kalastajakaupunki oli synkkä ja ikävä ja pilvet näyttivät yhä uhkaavan uudella sadekuurolla. Luodevesi oli matalimmillaan ja paljon veneitä oli kuivalla rannalla tai oli ne vedetty kallioitten väliin.

Pete laskettiin maihin, mutta hänen Nickeynsä jatkoi matkaa Calf-saaren ympäri laskien sillimatalikolle merelle pistävän kallion toiselle puolen. Joukko kalastajia odotti häntä laiturilla synkin katsein ja kädet tungettuina syvälle housuntaskuihin.

»Tässä ei tarvita pitkiä puheita», sanoi Pete osoittaen veneitä, jotka olivat kuivalla. »Teitä on täällä ainakin viisikymmentä miestä, jotka saatte lojua täällä pääsemättä ulos. Ja sittenkin tahdotaan teidät pakottaa maksamaan satamaveroa.»

»Jatkakaa, kapteeni», sanoi muuan kalastaja. »Meitä on täällä viisisataa miestä, jotka olemme valmiit seuraamaan teitä, minne ikinä tahdottekin meitä johtaa.»

Pete pisti pakettinsa postiin yhtä salaa kuin kirjeensäkin ja jo samana iltana lähti Port St. Marystä mennäksensä takaisin Douglasiin. Tie vilisi täynnä vaunuja, joissa iloiset huvimatkailijat palasivat Port Erinistä. Näillä iloisilla olennoilla oli yllään samat vaatteet, jotka aamupäivän sateessa olivat kastuneet ja kengät olivat läpimärät, niin että he värisivät viileässä yöilmassa, mutta siitä he eivät olleet tietääkseenkään. He lauloivat, nauroivat ja söivät appelsiinejä, pysähtyivät ravintolain edessä ja tilasivat olutta, ja pullot kulkivat kädestä käteen. Omalla tavallansa he olivat iloista ja huoletonta joukkoa. Joskus sekaantui etumaisista vaunuista tuleva »Sotapoikien» sävel surulliseen »Molly ja minä ja lapsi», lauluun, jota vedettiin jälkimmäisissä vaunuissa. Hoilaten he kulkivat Castletownin läpi, huutelivat vähemmän mairittelevia sanoja linnan vartijaväelle ja kun tuli ilta ja pimeä, he nukahtivat — miesten pää tavallisesti naisten rintaa vasten. Silloin kuului vain hevosten kavioiden louske kivisellä tiellä ja ajajien piiskan siiman viuhuna, joka säesti nukkujain äänekästä kuorsausta.

Douglas näytti uivan valomeressä, kun he laskivat sinne mäkirinnettä maaseudulta johtavaa tietä. Pitkät valorivit osoittivat ristiin rastiin kulkevia katuja leviten laajemmiksi valoaukeamiksi toreilla ja markkinapaikoilla, aivan kuin kulovalkea leviää kanervikkokankailla. Nukkujat heräsivät ja pudistelivat unen pöpperön jäsenistänsä. »Mennäänkö linnalle yöksi?» kysäisi muuan. »Niin, mitäs arvelette?» lisäsi toinen, ja kaikki remahtivat nauruun, niin hassuilta nuo kysymykset kuuluivat.

»Minä jään tänne», ajatteli Pete. »Douglasista minä en ole häntä vielä etsinytkään.»

Ajaja tarjosi hänelle asuntoa äitinsä luona. Hänellä oli matkailijakoti Kirkkokadun varrella ja sieltä oli näköala kirkkotarhaan. Kun Pete joutui niin lähelle Athol-katua, hän ajatteli, että oli hauska tarkastella Philipin asuntoa ulkoapäin. Helposti hän löysikin talon, vaikka oli pimeä. Se oli talorivissä, jonka kaikki talot oli koristettu messinkisillä nimikilvillä ja jokaisessa oli nimen alla sana: Asianajaja. Philipin talon kilpi oli pienempi kuin muiden ja siitä saattoi heikossa valossa vaikeasti lukea nimen. Se kuului — Tuomari Christian.

Tavattuaan nämä sanat Pete hiipi tiehensä. Tämä oli maailman viimeisin talo, johon hän olisi tahtonut mennä vierailulle. Hän melkein pelkäsi näyttäytyä koko tässä kaupungissa. Philip saattaisi ajatella, että hän oli tullut Douglasiin etsimään Katea.

Pete harhaili pitkin sivukatuja Postitorin, Heywood Lanen ja Fancy-kadun kautta, kunnes vihdoin joutui meren rannalle. Kesäyön elämä oli vilkkaimmillaan ja juhliva kaupunki näytti kokonaan antautuneen huvien pyörteeseen. Pengermien portaat olivat tungokseen asti täynnä ilakoivaa väkeä; kiertävät valokuvaajat näppäilivät kuviansa katukäytävillä; valaistujen huoneitten avonaisista akkunoista pisti ulos tummia päitä; taloissa soitettiin pianoa, siellä täällä ulkona kaduilla näppäiltiin harppuja, kellojansa soitellen jyrisivät katuvaunut edestakaisin lahden ympäri; keskeymätön ihmisjono vaelsi edestakaisin katuja pitkin ja merestä vuoren korkeimmalle huipulle kaareutui hevosenkengän muotoisena kaupunki, loistaen, säteillen ja leimahdellen aivan kuin suunnaton aarniometsä olisi palanut.

Peten mieleen muistui vaatimaton, puolivalaistu ja ikävä kaupunki saaren pohjoisosassa; hän muisti harmaita taloja yksinäisten kukkuloitten juurella, joitten välitse virtasi joki matalan sillan alatse ja hän ajatteli: »Hän mahtoi varmaankin väsyä kaikkeen siihen, se pikku raukka!»

Hän katsoi jokaista vastaantulevaa naista suoraan kasvoihin, kiihkeästi himoten nähdä edes vilahdukselta ne armaat kasvot, joita hän pelkäsi tavata. Hän ei saanut niitä nähdä ja hän harhaili kuin levoton sielu edestakaisin, kunnes ihmisvirta oli kuljettanut hänet lahden rannalle, sille paikalle, jota yleisesti kutsutaan Linnaksi.

Siellä oli suuri tanssipaikka puistossa, rakennettu kuin kasvihuone. Alakerta oli laitettu niitä varten, jotka halusivat tanssia ja parvekkeet niille, jotka olivat tulleet sinne vain katselemaan. Paikallansa istuen ja tuijotellen reunustan yli, Pete katseli joka ihmisen kasvoja tuolla alhaalla. Kolmetuhatta nuorta miestä ja nuorta naista siellä tanssi, miehet flanellipuvuissa ja kirjavissa kaulaliinoissa ja naiset puettuina keveihin musliinipukuihin ja olkihattuihin. Silloin tällöin lasikaton valo muutti väriä, milloin se oli punainen tai sininen, milloin taas keltainen. Tanssijain askelten töminä, torvien raikuna, suuren rummun jyminä ja maahan lyötyjen hirsien päälle rakennetun salin huojunta huumasi häntä niin, että hän luuli olevansa taistelutantereella, jossa musiikki säesti ihmisten kuolinvalitusta.

»Hän väsyi ja ikävystyi, pikku raukka; Jumala tietää, ettei hän enempää jaksanut.»

Hänen silmänsä sumenivat ja päätänsä pyörrytti, kun hänen huomiotansa veti takaapäin tuleva hajuvesien miellyttävä tuoksu ja suloinen ääni kuiskasi hänen korvaansa: »Etsittekö te jotakin täältä?»

Hän käännähti ympäri ja katsahti puhujaan. Se oli nuori tyttö, jonka kauniit kasvot olivat paksun puuterin peitossa. Hän ei voinut suuttua tuolle pikku raukalle, olihan tuo niin nuori ja hymyileväinen.

»Etsin», hän sanoi, »minä todellakin katselin jotakin», ja sitten hän koetti karkoittaa hänet luotansa.

»Te ehkä etsitte Maudieta, ystävä hyvä? Oletteko te se nuori mies
Dublinista?»

»Jättäkää minut, tyttöseni, jättäkää minut rauhaan», sanoi Pete taputtaen hänen kättänsä ja kääntyen ympäri.

Tyttö katsoi häntä jonkinlaisella säälillä ja kumartui sitten aivan häneen kiinni sanoen: »Noin kaunis poika kuin te ei saisi surra itseänsä rumaksi. Onhan kauniita tyttöjä kylliksi olemassa.»

Hän katsahti noihin kauniisiin kasvoihin taaskin ja pienokaisen merkitsevä ilme alkoi muuttua toiseksi.

»Oletteko te Man-saaren tyttöjä, ettekös olekin?»

Salaman välähdyksenä katosi hymy tytön kasvoilta.

»Kuinka te sen tiedätte? Ette suinkaan voi tuntea sitä minun puheistani, vai voitteko?» ja pikku olento näytti häpeävän.

Pete otti hänen hienolla käsineellä puristetut sormensa suureen kouraansa.

»Te olette siis minun kotiseutuni naisia?» hän sanoi. »Kuinka vanha te olette?»

Maalatut huulet alkoivat vavista. »Elonkorjuun aikana täytän kuusitoista», vastasi tyttö.

»Oi, Jumala!» huudahti Pete.

Maalatut silmänluomet alkoivat rävähdellä; tyttö alkoi itkeä. »Ei se ollut minun syyni. Hän oli huvimatkailija täällä ja asui minun äitini luona Ballaughissa, mutta sitten hän jätti minut.»

Pete otti kultarahan liivinsä taskusta ja pisti sen tytön käteen.

»Menkää kotiinne täksi yöksi, pikku ystäväni», hän kuiskasi ja hoippui sitten kiireesti ulos tästä pesästä.

»Ei täällä!» päätti Pete sydämessänsä, »Ei täällä — minä voin Jumalan ja ihmisten edessä vannoa, ettei hän ole täällä.»

Tämä lopetti hänen etsintänsä. Hän päätti mennäkin kotiin vielä samana yönä ja siksi hän palasi asunnolleen maksamaan vuokransa. Kääntyessään Athol-kadulle Pete oli joutua komeitten ajopelien alle, joissa istui kuskipenkillä kaksi komeasti puettua miestä ja takana yksi. »Kuvernöörin vaunut», sanoi joku. Seuraavana hetkenä ne pysähtyivät Philipin ovelle, mies vaunuista laskeutui alas ja vaunut vierivät kevyesti tiehensä. »Siinä oli nuori tuomari», sanoi muuan tyttö toverilleen heidän sipsuttaessaan Peten ohi.

Petestä oli näyttänyt tuo pitkä, tumma vartalo taipuneelta ja heikolta, kun mies asteli raskaasti portaita ylös. »Toden totta», hän ajatteli, »tässä maailmassa ei saada mitään maksamatta siitä kallista hintaa.»

Kello oli kolme aamuyöstä, kun Pete saapui Ramseyhin. Jalavaharju oli pimeä ja äänetön. Hän sai koputtaa uudestaan ja yhä uudestaan, ennekuin Nancy heräsi. »Jos nyt minun sijallani olisi ollut Kate!» hän ajatteli ja uusi pelko valtasi hänen olentonsa. Hänen onneton rakastettunsa, hänen kadonnut lampaansa, saattaisiko hän koputtaa kahta kertaa. Missä oli hän tänä yönä?

Pete oli kuvitellut voivansa tarjota hänelle onnea ja runsaasti maallista hyvyyttä — oliko hän nyt joutunut köyhyyteen ja epätoivoon? Koko maailma oli vaipunut uneen — nukkuiko hänkin nyt? Hänen toivonsa tuntui vähenevän pala palalta. Hänen suuri luottamuksensa häipyi kuin tuhka tuuleen. »Herra Jumala, älä hylkää minua, Herrani ja Mestarini, vahvista minua! Minun onneton eksynyt lemmittyni, missä on hän nyt? Minkälaisessa tilassa hän on? Saanko minä enää milloinkaan hänen kasvojansa nähdä.»

Jokin kylmä kosketti silloin hänen kättänsä. Siinä oli hänen koiransa. Kertaakaan haukahtamatta se oli asettanut kuononsa Peten käteen »Mitä, Tuomari, kas vain sinä vanha ystävä!» Lepakkomaiset korvat olivat pystyssä — Pete tunsi sen — katkaistu hännän tynkä liehui kiihkeästi ja vanha koeteltu ystävä tuntui lohduttavan Peteä, olihan se kulkenut hänen mukanansa maailman toisesta äärestä tänne.

Nancy päästi varmuusketjun auki ovesta, avasi sitä tuuman verran, kohotti kynttilän päänsä päälle ja pilkisti ulos. »Herra hyvästi siunatkoon, onko se itse isäntä? Mitenkä te pääsitte kotiin?»

»Apostolin kyydillä», vastasi Pete ja hän nauroi ja laski leikkiä pitkästä yöllisestä jalkamatkastansa.

Seuraavana aamuna, kun Nancy toi lasta alakertaan, Pete oli ahkerassa työssä irroittaen ketjua ovesta. »Tämä on kauhean vanhanaikainen tämä ketju, tämä täytyy ottaa kokonansa pois, ymmärräthän.»

»Mutta mitäs te panette siihen sijalle», tiedusteli Nancy.

»Sittenpähän näet», myhäili Pete.

Kello oli seitsemän sinä iltana Pete istui portillansa tupakoimassa, kun varas-Kelly toi hänelle ruskeaan paperiin käärityn paketin. »Teille on tullut paketti, herra Quilliam», sanoi postinkantaja, kuten ainakin mies, joka tietää enemmän kuin saisi tietää.

Pete räväytti silmiänsä ja koetti näyttää mahdollisimman hämmästyneeltä. »Älkäähän vain!» hän ihmetteli.

»Tuon kyllä, jos tuo on teidän nimenne», alkoi postinkantaja osoittaen päällekirjoituksen Peten luettavaksi.

Pete tutki sitä tarkasti. »'Kapten peatr Quilliam', se on kyllä oikein, 'Jalavaharju' — niinpähän on, se on aivan oikein», hän sanoi ottaen hyvin varovasti paketin käteensä. Sitten hän päästi pitkän »a-h-a-a!» hän sulki siimansa ja nyökytti päätänsä. »Nyt minä tiedän — siinä on lahja äidiltä pienokaiselle. On kerrassaan ihme, miten paljon nainen ajattelee lastansa, kun hän on äiti, herra Kelly.»

Postinkantaja nauraa kikatti, osoitti peukaloa olkansa yli merelle ja sanoi: »Minkäs tähden te ette milloinkaan hänelle kirjoita.»

»Kuinka niin?» huudahti Pete terävästi, pingottaen sormissansa paketin nuoraa.

»Miksi te ette kirjoita hänelle ja kerro mitenkä pienokainen jaksaa, sitä minä vain sanoin.»

Pete katsoi postinkantajaan aivankuin tuo ajatus olisi hänelle taivaasta lähetetty.

»Minun pääni täytyy olla varmaankin kova kuin piikivi», herra Kelly.
»Tiedättekö, kertaakaan tuo ajatus ei ole johtunut minun mieleeni.
Minä olen kuin Goljat, kun hän sai pienen Davidin kiven otsaansa —
tuollaiset asiat eivät koskaan johdu minun mieleeni.»

»Tehkää se kuitenkin, herra Quilliam», neuvoi postin kantaja lähtien matkaansa.

»Sen minä teen, sen minä teen», ihasteli Pete ja sitten hän harpaten riensi taloon.

»Tuopas tänne sakset, Nancy», hän huudahti heittäen paketin pöydälle.

»No, voi minun päiviäni, paketti», huudahti Nancy.

»Helppo on myöskin arvata, mistä se tulee. Katsopas tuota solmua, tyttöseni», sanoi Pete iskien merkitsevästi silmää.

»Mitähän ihmettä siinä lienee, Pete?» arvaili Nancy.

»Sitä minäkin ihmettelen!» sanoi Pete. »Paperia siinä nyt ainakin on kylliksi ympärillä. Ehkä kirje? No, sen nyt ehtii kyllä lukea myöhemminkin», hän sanoi välinpitämättömästi ja sitten vedettiin paketista esille punainen hilkka.

»Herra häntä siunatkoon! Mutta mikä tällainen esine on?» hän lisäsi riiputtaen hattua nauharuusujen liittymäkohdasta.

Nancy päästi hätähuudon, otti hilkan hänen kädestänsä ja alkoi torua: »Nuo miehet ne ovat sitten koko laitoksia, ne turmelevat kaikki, vaikka saisivat käsiinsä enkelin siivet.»

Sitten hän nosti lapsen ylös kätkyestä, sitoi hilkan sen pieneen, pyöreään päähän ja aivan huusi ihastuksesta.

»Tuenhan minä saatoinkin arvata, voitteko te ymmärtää sitä?» hän kehuskeli. »Minä arvasin sen, uskokaa tai älkää.» 'Kun Kirry ensi kerran kirjoittaa, hän varmasti lähettää pienokaiselle jotakin', minä ajattelin, ja katsokaapas tuota — tuossa se on.»

»Joskus johtuu tuollaiset enteet mieleen, Nancy», sanoi Pete. »Se ei ole ollenkaan ihmeellistä.»

Lapsi pyristeli ja jokelteli, mutta enempi kuin korea päähineensä, sitä näytti viehättävän paljaat varpaansa.

»Mutta millainen olette te itse, Pete — te menette Peeliin ja Douglasiin enkä tiedä minne — eikä teidän mieleenne ole koskaan juolahtanut tuoda jotakin pienokaiselle ja te olette kuullut kuitenkin meidän keskustelevan, että meidän pitäisi laittaa pienokaiselle lyhyet hameet ja muut.»

Pete painoi päänsä alas ja näytti häpeävän.

»Tuota no — tietysti tuota — minä en ole koskaan tullut tuota ajatelleeksi — se on ihan totta», hän änkytti.

VII.

Pete riensi ulos ostaaksensa arkin kirjepaperia ja kirjekuoren, kynän ja postimerkin. Hänellä oli runsas varasto näitä kaikkia kotona, mutta ne eivät nyt kelvanneet hänen tarkoitukseensa. Hän meni niin moneen puotiin kuin mahdollista ja viittaili joka puolella, mihin hän aikoi näitä tavaroita käyttää. Lopuksi hän meni parturin liikkeeseen torin varrella ja sanoi: »Tahtoisitteko kirjoittaa minulle päällekirjoituksen, Jonaique?»

»Teen sen aivan mielelläni», sanoi parturi pyyhkäisten tuolissa istuvan postinkantajan toisen posken kuivaksi jättäen toisen posken vaahtoon, ja tarttui kynään. »Rouva Peter Quilliam, Scotland Road, Liverpool, pantava kunnioitetun herra Joseph Quilliamin postiin», saneli Pete.

»Mikä numero, kapteeni», kysäisi Jonaique.

»Numero?» virkahti Pete hämmästyneenä. »Mikäs ihme sen numero nyt olikaan? Ah», hän huudahti saaden äkillisen päähänpiston. »Viisisataa viisitoista.»

»Viisisataa — sanoitteko viisi?» sanoi postinkantaja kääntäen poskensa
Peteen päin.

»Viisi», sanoi Pete mahtipontisesti. »Niin, ne asuvat melkein kadun päässä.»

»Jos te niin sanotte, kapteeni», sanoi parturi ja kirjoitti »515».

Pete palasi kotiin postimerkkeineen ja valmiiksi kirjoitettu kuori kädessänsä. »Puhdista nyt sukkelaan pöytä», hän huudahti. »Minun täytyy kirjoittaa kirje Kirrylle. Sanonko minä hänelle sinun terveisesi, Nancy?»

Yskähdeltyään ja hymähdeltyään pitkän aikaa ja suoritettuaan tärkeitä valmistuksia Pete istahti pöydän ääreen edessään kirjoitusarkki, mutta silloin avattiin ovi ja Philip astui sisään. Hänen kasvonsa olivat uurteiset ja kalpeat; hänen silmänsä paloivat kuin sisäinen tuli olisi niistä hohtanut.

»Minä olen tullut varoittamaan sinua», hän sanoi, »sinä olet suuressa vaarassa. Sinun täytyy estää se suunniteltu mielenosoitus.»

»Istuhan toki, ystäväni, istu», sanoi Pete.

Philip ei näyttänyt häntä kuulevan. Hän kulki edestakaisin lyhyin, hermostunein ja äänettömin askelin. »Kuvernööri kutsui minut luoksensa eilen illalla ja oli suunniltansa raivosta. 'Herra Tuomari', hän sanoi, 'minulle on sanottu, että aiotaan häiritä lakien julkaisutilaisuutta Tynwaldissa — oletteko te kuullut mitään siitä?' Minä sanoin: 'olen, minä olen kuullut, että kalastajat ovat pitäneet kokouksen Peelissä.' 'He puhuvat oikeuksistansa', kiivasteli hän. 'Minä tahdon opettaa heille oikeutta, jonka he näyttävät kokonaan unohtaneen oikeutta, joka kuvernöörillä on ja antaa hänelle vallan ampua kaikki sellaiset, jotka aikovat häiritä eduskuntaa, ilman tutkintoa ja tuomiota.' 'Tuo on hyvin vanha säädös, teidän ylhäisyytenne', sanoin minä, 'se polveutuu siltä ajalta, jolloin vallitsi suurempi laittomuus kuin meidän päivinä. Sitä ette suinkaan tahtone käyttää.' 'Minäkö en tahtoisi?' hän kivahti. 'Kuunnelkaa, minä tahdon sanoa teille, mitä nyt jo olen tehnyt. Minä olen komentanut sotajoukon osaston Castletownista Tynwaldin vuorelle istuntopäiväksi. Joka miehellä — niitä on kolmesataa — tulee olla kaksikymmentä kovaa patruunaa mukana. Silloin, jos ne lurjukset aikovat koettaa keskeyttää oikeuden istuntoa, minun tarvitsee nostaa vain käteni — ja — heidät lyödään maahan kuin heinä.' 'Sitä te ette voi tarkoittaa', sanoin minä ja koetin ottaa hänen suuren uhkauksensa niin kevyesti kuin mahdollista. 'Arvostelkaa itse — katsokaa', ja hän näytti minulle muutaman paperin. Siinä hän oli määrännyt lähetettäväksi sairasvaunut ja tohtoreita Douglasista siksi päiväksi Tynwaldiin.»

»Sittenhän me olemme saaneet sen vanhanpojan ymmärtämään, että me tarkoitamme täyttä totta», ihasteli Pete.

»'Jos te tiedätte jonkun johtajista, herra Tuomari', hän sanoi katsoen minua terävästi suoraan silmiin — joku on varmaankin ollut hänen luonansa — juoruja ja kielilakkareitahan on joka paikassa.»

»Sellainenhan on maailman meno», myönsi Pete.

»'Niin sanokaa hänelle', hän jatkoi, 'etten minä mielelläni tahdo lopettaa kenenkään elämää — enkä lähettää ketään vankeuteen ja kuritushuonetyöhön.' Hyödytöntä oli puhua häntä vastaan. Mies oli hullu, mutta hän tarkoitti täyttä totta. Hänen suunnitelmansa oli järjetön — ihan järjetön — mutta hänellä on kuitenkin näennäinen, laillinen oikeus. Siksipä pyydän sinua Pete, Jumalan nimessä, estämään tuon onnettomuuden. Tee loppu koko jutusta niin pian kuin voit… Kysymys on elämästä tai kuolemasta. Jos sinä panet minun asialleni mitään arvoa, tee nyt, niinkuin minä sinun neuvon. Jumala tietää, mille puolelle minun itse tulisi asettua, jos kuvernööri tekee, kuten hän uhkaa. Tee loppu tuosta hommasta, minä olen ajatellut sitä, enkä ole saanut rahtuakaan unta silmiini.»

Pete oli koko ujon istunut pöydän ääressä pureskellut hanhensulkakynää, ja nyt hän kohotti päänsä ja katsoi varmana ja rohkeasti hymyillen Philipin kalpeita, kuihtuneita kasvoja.

»Olet hyvin ystävällinen, Phil… meillä on oikeus tulla sinne, vai eikö meillä ole?»

»Onhan teillä oikeus, luonnollisesti, mutta —»

»Sitten, niin totta kuin elän, me tulemme», sanoi Pete heittäen kynän kädestänsä ja iskien nyrkkinsä pöytään.

»Rangaistus kohtaa sinua, Pete — sinua. Sinä juuri olet se mies, joka joudut kärsimään — sinä kaikista ensiksi — sinä yksin.»

Pete hymyili taaskin. »Se nyt en samantekevä. — Minä olen kuitenkin horjumaton. Minä olen aivan kuin Danny-Clae, lampaanvaras, kuolinvuoteellaan. 'Minä astun nyt ikuisen tuomarin eteen — mitä minun on tehtävä?' valitti Dan. 'Antakaa takaisin kaikki, mitä te olette varastanut', neuvoi pappi. 'Minä ajattaen kuitenkin vielä vähän', sanoi se vanha roisto. Varkaat ovat nyt toisella puolella, mutta olkoonpa sen asian laita nyt kuinka tahansa. Seurauksella saattaa oka oikeudenkäynti, kuolema ja mitä vain, mutta sittenkin saavat asia: mennä niinkuin menevät, poikaseni.»

Philipin silmät harhailivat lattiassa. »Sinä et sitten aio muuttaa suunnitelmaasi niidenkään asiain vuoksi jotka minä olen sinulle sanonut?»

»Muutan kyllä», sanoi Pete. »Yhdessä suhteessa minä ne kuitenkin muutan. Sinun ei tarvitse sekaantua tähän juttuun minä itse tahdon puhua kalastajain puolesta. Oh, minä osaan puhua, kun minä vähän kimmastun. Minä panen käteni rinnan päälle ristiin ja sanon: 'Teidän Ylhäisyytenne', sanon minä, 'te ette voi tehdä sitä, ettekä te uskalla sitä yrittääkään — koska se ei olisi oikein.' Mutta jätetään nämä, turhaa me tässä näistä puhumme. Katsopas tänne — katsohan tänne, ystäväni! Kate ei ole unohtanut pienokaistansa, kuten saat nähdä», ja tehden kädellänsä suurekkaan eleen Pete osoitti punaista hilkkaa. Se oli asetettu uunin hyllyllä koristeena seisovan porsliinikoiran selkään ja Peten kirjoittama paperiarkki oli kiinnitetty neulalla nauhaan.

Philip tunsi hilkan. Se oli sama, jonka hän itse oli tuonut kumminlahjaksi tytölle. Hänen silmänsä sumenivat, suupielensä nytkähtelivät ja suonet hänen otsallansa pullistuivat.

»Vai niin, vai hän sen on lähettänyt», hän virkahti.

»Kuulepas tätä», sanoi Pete irroittaen paperin nauhasta ja lukien merkitsevällä äänenpainolla: Pikku Katherinelle hänen rakastavalta äidillänsä… pappa ei saa ikävöidä… Sano terveisiä kaikille ystäville, jotka minua muistavat… erittäinkin kunnioittavat terveiseni tuomarille, ellei hän ole minua unohtanut.» Välinpitämättömästi hän heitti tämän jälkeen paperin tuleen. »Ah, mitäpä väliä tuollaisella kirjelappusella on», hän hymähti, kun paperi leimahti liekkiin.

Philipin verestävät silmät näyttivät tahtovan pullistua ulos päästä.

»Nancy on aivan oikeassa — kukaan mies ei koskaan olisi tullut tuollaista ajatelleeksi — vai luuletko, että olisi?» hän puheli katsellen ylpeästi Philipistä hilkkaan ja hilkasta takaisin Philipiin.

Philip ei vastannut. Jokin tuntui tahtovan kuristaa hänet.

»Mutta kun nainen matkustaa pois kodistansa, hän jättää silmäteränsä jälkeensä, kuten voitaisiin sanoa. »Mitä minä ostaisin niille, jotka ovat kotona?» hän miettii ja silloin hän keksii lämpimiä, kauniita esineitä pienokaiselle. Oh, naiset ovat ihania, Philip. Ne ovat kerrassaan puhtainta kultaa, Jumala heitä siunatkoon!»

Philipistä tuntui, että hänen pitäisi syöksyä tuskasta ulvoen ulos tästä talosta. Hetkisen hän seisoi Peten edessä aivan kuin olisi tahtonut sanoa hänelle jotakin ja kääntyi sitten mennäkseen.

»Etkö tahdo jäädä tänne yöksi? Aiotko palata vielä takaisin Douglasiin? Ehkäpä sinä kuitenkin tahdot sitä ennen kirjoittaa minulle yhden kirjeen?»

Philip nyökkäsi päätään ja kääntyi sekä istahti hampaat yhteen purtuina pöydän ääreen siepaten kynän käteensä.

»Mitä minun on kirjoitettava?» hän kysyi.

»Pitääkö minun sanella se sinulle, Phil? Pitääkö? No, jos sinä niin tahdot, niin — —» Pete täytti liivinsä taskusta piippunsa ja alkoi sanella: »Rakastettu vaimo!»

Tahdoton huudahdus pääsi Philipiltä.

»Parastahan on tietysti alkaa, kuten tavallista, ymmärräthän.
'Rakastettu vaimo', sanoi Pete uudestansa.

Philip ponnisti kaikki voimansa saadaksensa sanat paperille. Hänen kätensä tuntui kylmältä ja hän värisi sydänjuuria myöten. Pete sytytti piippunsa ja asteli edestakaisin sanelussaan kirjettään. Nancy istui neule kädessä kätkyen ääressä heiluttaen sitä toisella jalallaan.

»Mieluista oli saada sinun tervetullut kirjeesi, lemmittyni, ja hilkka pienokaiselle — —»

»Jatka», sanoi Philip välinpitämättömästi.

»Joko sinä olet sen kirjoittanut, Philip? Sinäpä vasta osaat käytellä kynää!… Jos sinä näkisit pienokaisen, kun hilkka on sen päässä, sinä nauraisit katketaksesi. Se on aivan kirkon akkunassa olevan Johannes Kastajan näköinen — —»

Pete vaikeni; Philip nosti kynänsä koholle ja odotti.

»Joko se taas on valmis? Sehän, toden totta on sinulle kuin leikintekoa… 'Olin iloinen kuullessani, että sinulla on niin hauskaa ja mukavaa siellä Joe-enon ja Joney-tädin luona. Sano sille vanhalle parille minun lämpimät, kunnioittavat terveiseni. Me voimme kerrassaan mainiosti ja minä olen iloinen kuin kolmen markan hevonen. Joskus Mummilla on hiukan ikävä ja Nancy myöskin valittaa, mutta minä sanon heille, että sinä tulet kotiin ainakin heidän hautajaisiinsa, ja niin he saavat hyvän tuulensa takaisin'.»

»Älkää viitsikö kirjoittaa kaikkia noita lörpötyksiä ja valeita, teidän kunnianarvoisuutenne», kuohahti Nancy.

»Vaiti, tyttöseni! Mitä pahaa siinä on? Ei suinkaan se nyt mitään haittaa, jos koettaa ilostuttaa toisen mieltä, kun hän on poissa kotoa, vai mitä sinä sanot, Philip?» ja Pete vahvisti tätä vetoamistansa nyhkäisemällä häntä kyynärpäällänsä.

Philip ei ollut kuulevinaan koko asiaa. Tyhmistyneenä hän tuijotteli vain paperiinsa. Pete tupsautteli piipustansa savua ja jatkoi:

»'Caesar on sama kuin ennenkin, istuu lakkaamatta Raamattunsa ääressä etsien pieniä saarnatekstejänsä. Tuomari pistäytyy silloin tällöin meitä katsomassa, eikä suinkaan ole sinua unohtanut. Päinvastoin hän lakkaamatta ajattelee sinua ja toivoo, että sinulle olisi ollut terveellistä olla vähän aikaa poissa kotoa'… Sanelenko liian sukkelaan? Aha, jopas viimeinkin sinut voitin, vai mitä?»

Kylmä hiki oli kohonnut Philipin otsalle ja kun hän nosti silmänsä paperista, oli katse kuin haavoitetun koiran.

»Pitääkö minun — täytyykö minun kirjoittaa tämäkin?» kysyi Philip avuttomana.

»Totta kai — anna mennä vain», päätti Pete pullautellen mahtavia savupilviä ilmaan ja nauraen.

Philip kirjoitti senkin. Hänen kätensä oli nyt kankea. Kynä rapisi ja mustepisarat räiskyivät paperille.

»'Mitä minuun tulee niin minä olen jonkinlainen kesäleski, mutta jos sinä kauemmin pidät minua ilman eukkoa, minua pian verotetaan siitä, että olen vanhapoika'».

Pete pisti piippunsa uuninhyllylle, kakisteli kurkkuansa ja sai sitten ankaran yskänkohtauksen.

»'Hauska oli kuulla, että tulet pian kotiin, rakkaani (yskintää). Rakkahin Kirry, minä ikävöin kuollakseni sinua (yskintää), pahemmin kuin Kimberleyssä (yskintää). Kun minä menen nukkumaan, »missä on hän nyt?» ajattelen. Ja ylös noustessani mietin: »Missä hän on yönsä viettänyt?» Pimeinä sydänöinä minä kyselen: »Nukkuuko hän, kuinka hän voi?» (ankaraa yskintää). Tule pian kotiin, lemmikkini; ei kuitenkaan ennenkuin olet ihan terve…' Mutta häntä ei kuitenkaan mitenkään saa vaatia kotiin liian aikaisin, ymmärräthän», hän kuiskasi olan yli Philipin korvaan nyhkäisten häntä uudestaan kyynärpäällänsä.

Philip vastasi epämääräisesti ja hätkähti Peten kosketuksesta aivan kuin tämä olisi polttanut häntä tulikuumalla raudalla. Yskintä jatkui ja sanelu alkoi uudelleen.

»Aina odottaa sinua täällä lämmin pesä, lemmittyni. Jok'ikinen lausuu täällä sinut tervetulleeksi eikä kukaan sano sinulle mitään muuta kuin ystävällisiä ja kohteliaita sanoja, tule siis kotiin, sinä uskollinen, pikku vaimoni, ennenkuin sinun hullu, vanha miehesi tulee aivan — −»

Pete sai ankaran yskänkohtauksen ja kurotti kaulaansa, jolloin hänen naamansa vääntyi kauheaan irviin. »Tämä kauhea yskä kiskoo minut kappaleiksi», hän valitti. »Lusikallinen hunajaviiniä, Nancy — se on kerrassaan mainiota tällaisessa yskässä, se lievittää kurkkua.»

Nancy nyökähteli kehdon ääressä — hän oli torkahtanut uneen.

Philip oli valahtanut kuolonkalpeaksi, häntä pyörrytti ja hän tunsi pahoinvointia. Hetkiseksi hänet valtasi kauhea mieliteko. Häntä halutti hyökätä Peten kimppuun, tarttua häntä kurkkuun ja kuristaa hänet. Oman kehnouden tunne, inhoittava kaksinaisuus sai hänet vihaamaan Peteä. Tuon miehen puhtaus, hyvyys ja jalo mielenlaatu raivostutti häntä. Hän ei voinut sitä auttaa — hänen ylpeytensä ja itsetietoisuutensa viimeiset rippeet taistelivat elämästä ja kuolemasta. Mutta sitten hän häpesi, omantunnon vaivat raatelivat häntä ja peläten itseänsä ja muita hän heitti kynän kädestään, sieppasi hattunsa, karjahti: »hyvää yötä» ja hyökkäsi ulos talosta kuin säikytetty villieläin.

Nancy heräsi unestansa. »Voi, Herra, mitä tämä tietää?» hän huudahti ja pani kehdon voimainsa takaa keikkumaan.

»Hän on yhä yhtä helläsydäminen ja osaaottavainen kuin ennenkin», kuiskasi Pete ovea sulkiessaan. (Ankaraa yskintää)… »Kirje on kuitenkin lopetettu — tuossa on kirjekuori.»

VIII.

Seuraavana iltana oli tuomari omassa huoneustossansa Athol-kadun varrella. Hänellä oli hattu päässä ja takki käsivarrella ja nojaten kyynärpäin akkunapenkkiin hän tuijotteli tylsästi kirkkotarhaan. Jem seisoi hänen takanansa vastaillen hänen kysymyksiinsä. He puhelivat aivan hiljaa ja tuskin ollenkaan liikahtivat paikoiltansa.

»Onko yläkerrassa kaikki, kuten olla pitää?» kysyi Philip.

»Kyllä siellä hyvin voidaan, teidän kunnianarvoisuutenne.»

»Onko hän nyt iloisempi ja tyytyväisempi?»

»Paljon tyytyväisempi, paitsi silloin, kun teidän kunnianarvoisuutenne on poissa kotoa. 'Tuomari on palannut', hän sanoo ja hänen suloiset kasvonsa loistavat kuin aurinko sadepäivän jälkeen.»

Philip seisoi hetkisen aivan vaiti, mutta sitten hän virkahti tuskin kuuluvalla äänellä:

»Eikö hän enää yhtä kiihkeästi ikävöi lasta, Jemmy?»

»'Kyllä hän yhtä mielellään kuin ennenkin haluaa kuulla lapsesta. Onko tuomari ollut tänään Ramseyssä? Onko hän nähnyt pienokaista? Onko se pikku raukka terve?' Juuri niitä sanoja hän käyttää, herra.»

Tuomari vaikeni taaskin ja syvään kumartaen tahtoi Jem vetäytyä omalle puolelleen. »Jemmy, minä menen kuvernöörin talolle ja voin viipyä myöhään poissa. Älkää odottako minua», virkahti tuomari pysäyttäen hänet.

Jem vastasi puoliksi kuiskaten: »Joku kuitenkin odottaa teidän kunnianarvoisuuttanne, odotanpa minä tai en. 'Hän on nyt kotona', hänen täytyy saada sanoa ja vasta sitten hän hiipii vuoteeseen.»

Philip mutisi käheästi ja epäselvästi: »Karahvi on tyhjä — avaa uusi pullo ja täytä se.» Sitten hän kääntyi menemään, mutta varoi katsahtamasta palvelijaansa silmiin.

Hän tapasi kuvernöörin yhtä kiihtyneenä kuin edelliselläkin kerralla ja hän alkoi kiihkeästi kysellä, ennenkuin Philip ehti virkkaa ainoatakaan sanaa.

»Minulle on kerrottu, herra tuomari, että aiotun kapinan johtaja on väärän koivun kautta teidän sukulaisenne. Totta kai voitte saada hänet lakkaamaan yllyttämästä kansaa?»

»Minä olen kyllä koettanut, teidän ylhäisyytenne, mutta se ei ole onnistunut», vastasi Philip.

Kuvernööri keikautti päätänsä. »Minulle on sanottu, ettei tuo mies osaa edes nimeänsä kirjoittaa», hän hymähti.

»Siinä on kyllä perää», myönsi Philip.

»Siis mies, joka ei ole saanut minkäänlaista kasvatusta eikä opetusta.»

»Siitä huolimatta hän on kuitenkin viisain ja voimakkain mies koko tällä saarella», päätti Philip varmasti.

Kuvernööri rypisti kulmiansa ja arpi hänen otsallansa tunkeutui selvemmin näkyville. »Tämän saaren viisain ja voimakkain mies saa kuitenkin jättää saaren iäksi», sävähti kuvernööri.

Philip ei vastannut mitään. Hän oli tullut tänne sovittaakseen asian, mutta huomasi nyt yrityksensä turhaksi. Kuvernööri, joka päivällisen jälkeen oli yksin ruokasalissa, pisti oikean kätensä sormet valkean liivinsä, aukkoon ja tuijotti Philipiin vihaisesti ja käskevästi.

»Herra tuomari», hän sanoi, »ellette voi; kuten sanotte, asettaa tuota sivistymätöntä lurjusta, voitte te kuitenkin tehdä erään asian — te voitte jättää hänet oman onnensa nojaan.»

»Se merkitsee», hymyili Philip suupielellänsä, »teille.»

»Minulle, niin, ja kenellä on häneen suurempi oikeus?» kivahti kuvernööri tulistuneena.

Philip hillitsi itsensä. Hän vaikeni ja hänen äänettömyyttään pidettiin myöntymyksen merkkinä. Kuvernööri rikkoi muutamia pähkinöitä ja mutusteli niitä, ennenkuin jatkoi toisenlaisella äänellä:

»Minä olisin pahoillani, hyvin pahoillani, herra Christian, jos jotakin väärinymmärrystä tulisi meidän välillemme. Me olemme olleet kauan hyviä ystäviä, ja te ehkä mielellänne myönnätte, että olette jostain minulle kiitollisuuden velassa. Ettekö te itsekin huomaa, että tuo mies tahtoo häväistä minua tämän saaren asukkaitten silmissä? Jos te olette tehnyt kaikkenne estääksenne häntä pistämästä päätänsä kiikkiin, kärsiköön hän itse seuraukset.»

»Kuinka niin?» kysyi Philip silmät maahan luotuina.

»Tarkoitan, että te olette täyttänyt velvollisuutenne miestä kohtaan ja sillä hyvä. Ottakaa itsellenne lasi viiniä.»

Vieläkään Philip ei puhunut mitään. Kuvernööri huomasi ylivoimansa, mutta hän ei suinkaan saattanut aavistaa, kuinka julma hän oli käyttäessään sitä hyväksensä.

»Mies on teidän sukulaisenne, enkä minä tahdo pakottaa teitä tuomitsemaan häntä, herra tuomari. Se olisi epäinhimillistä. Ellei meillä ole mitään keinoa hillitä tuota miestä huomenna — ellei hän tahdo kuulla järjen ääntä, vaikka onkin niin viisas, niin minä pyydän teitä vain — mutta sehän onkin poliisin asia. Te olette nyt korkea virkamies. Ikävä olisi tuottaa teille mitään mielipahaa. Jääkää kotiin — minä suon teille mielelläni vapautta — te näytättekin siltä kuin päivän lepo tekisi teille hyvää.»

Philip tyhjensi viinilasin ja vielä toisenkin. Kuvernööri itse kaasi hänelle kolmannen ja jatkoi:

»Minä en luonnollisesti voi tietää, millaisin tuntein te ajattelette tuota miestä — teidän ystävänne hän ei ainakaan voi olla. Olen aivan varma, että hän on pistin teidän lihassanne. Ja niin kauan kuin hän viipyy tällä saarella, hän tulee aina sellaisena pysymään.»

Philip kohotti häneen kysyvän, epäilevän ja pelokkaan katseen.

»Niinpä niin — tiesinhän minä sen. Vaikkapa tämä asia jotenkin selviäisikin, tulee kuitenkin jotakin muuta. Te joudutte riitaan sen miehen kanssa — ennemmin tai myöhemmin — te itse tiedätte, että niin on asia jos hän on sellainen mies kuin te sanotte.»

Philip joi kolmannen lasin viiniä ja nousi mennäksensä.

»Jättäkää hänet vain minulle — minä kyllä suoriudun hänestä. Te pääsette hänestä kerta kaikkiaan rauhaan, enkä luulisi sen tuntuvan teistä vastenmieliseltä. Ja nyt me menemme naisten luo — he varmaankin tietävät, että te olette täällä.»

Philip keksi sopivia tekosyitä ja meni tiehensä järkytettynä sydänjuuriansa myöten.

»Kuvernööri on ihan oikeassa», hän ajatteli astellessaan mietteissänsä kotiinsa. Pete oli pistin hänen ihossansa ja tulisi aina sellaisena pysymään. Huolimatta vanhasta ystävyydestään ja rakkaudestaan hän tulisi olemaan hänen vihamiehensä — leppymätön vihamiehensä.

Viime kuukauden tuska ja kärsimys oli ollut niin kauhea, ettei sitä jaksaisi enää sietää. Lakkaamaton ilmitulemisen pelko, lakkaamaton varovaisuus, ettei sanoisi liikaa, jolloin tuli pitää huolta jokaisesta katseesta ja liikkeestä — tänään, huomenna, ylihuomenna ja niin edelleen päivästä päivään, viikosta viikkoon, elämän loppuun asti — sellaista ei jaksaisi kestää, se olisi niin suuri onnettomuus, että se tekisi hänestä lopun.

Ja sitten tuli mieleen ajatuksia, jotka olivat liian kauheita voidaksensa saada selvän muodon — liian hirveitä sanoin tulkittaviksi. Ne olivat kuin näkymättömien siipien räpyttely hänen korvissaan yön pimeydessä, mutta niiden tarkoitus oli tämä: jos Pete aikoo pysyä päätöksessään, syntyy siitä kapina. Jos joku haavoittuu, joutuu Pete syytteeseen ja tuomitaan vankeuteen. Jos joku kaatuu, joutuu Pete maksamaan hengellään hänen elämänsä.

»Kaikissa tapauksissa minä olen täyttänyt velvollisuuteni häntä kohtaan», koetti hänen sydämensä hänelle vakuuttaa. »Minä olen koettanut puhua hänelle järkeä. Minä olen koettanut sovittaa kuvernööriä. Onnettomuus ei ole minun syyni. Mitä enemmän minä voin tehdä?»

Philip astui kiivaasti. Tässä tarjoutui hänelle aivan itsestänsä tilaisuus vapautua koko pahasta painajaisesta. Itse kohtalo ojensi hänelle auttavan kätensä. Kun ihminen on tehnyt jotakin pahaa, tekee hän usein pahan kaksinkertaiseksi sen kautta, että hän koettaa välttää ensimmäisen vääryyden seurauksia; mutta tässä tapauksessa sellainen ei ollut tarpeen.

Ilta oli myöhäinen. Rivakka tuuli puhalsi mereltä. Suolainen usma hyväili hänen kasvojansa, kun hän kiisi rinnettä rantaa kohden. Kiihkeästi kuohui hänen verensä. Hänet oli vallannut merkillinen tunne, joka oli hänelle aivan outo, se oli hurjan raivokas oman voiman tunto. Jokin sanoi hänelle, ettei hän ollut enää yhtä hyvä ihminen, kuin hän oli ollut tähän asti. Mutta tietoisuus siitä, että hän oli voimakkaampi kuin ennen, tuotti hänelle riemukasta tyydytystä.

Pitäisikö hänen puhua tästä Katelle? Ei! Antaa asioitten mennä niinkuin menevät. Joutukoot kaikki päätökseen. Kun kaikki olisi ohi, näkisi hän, minkälainen heidän asemansa on. Tätä ajatellessaan hän nauroi ääneen.

Kaupungissa oli kaikki hiljaa, kun hän sinne saapui. Niin hajamielinen hän oli ollut, että vaikka tuuli oli sangen kylmä, hän oli kantanut päällystakkiansa käsivarrellansa. Nyt hän pani sen päällensä ja veti päähineen kiinteästi päänsä ympärille. Muuan koira, joku koditon raukka, oli alkanut seurata hänen kintereillänsä. Hän koetti ajaa sen pois, mutta se tuli yhä uudelleen. Kerran se sattui juoksemaan hänen edellänsä ja pysähtyi niin, että hän oli kompastua siihen, kun harppasi tietänsä. Silloin hän potkaisi sitä, niin että se haukkuen lensi toiselle puolelle katua. Hän oli tullut huonommaksi ihmiseksi ja nyt hän sen tiesi.

Hän avasi oven varmuuslukosta ja löi sen kajahtaen perässään kiinni. Mutta tuskin hän oli hengittänyt lämmintä, hiukan seisonutta ilmaa, kun hänessä tapahtui täydellinen muutos. Hänen raju voimansa tuntui häipyvän ja hän alkoi vavista.

Käytävä ja portaat olivat pimeät. Itse hän siten oli määrännyt — tullessaan myöhään kotiin hän aina unohti sammuttaa kaasun. Mutta hänen oman huoneensa lamppu paloi portaanpylvään päässä heittäen valoa alas portaille asti.

Käsittämätön pelko oli vallannut hänet ja kun hän astui ensimmäiselle portaalle, hän oli kuulevinaan askeleita, jotka tulivat portaita alas. Nuo askeleet olivat hänelle tutut. Hän oli aivan varma, että hän ne tunsi. Nuo askeleet hän oli kuullut jok'ikinen päivä.

Hän pysähtyi ja tuo toinen tuntui myöskin pysähtyvän. Silloin hän kuuli ylempää portaitten sivusta tohvelien sipsutuksen ja Jem-y-Lordin ääni virkkoi: »Tekö se olette, teidän kunnianarvoisuutenne?» Ponnistaen voimiansa hän vastasi: »Minä.»

»Mikä teidän ylhäisyyttänne vaivaa?» kysyi palvelija.

»Oliko joku tulossa portaita alas?» kysyi Philip.

»Tulossa portaita alas?» kertasi palvelija ja valojuova muuttui, kun hän nosti lamppua.

»Tekö sitten olitte matkalla alas, Jem?»

»Minäkö matkalla alas? Minähän seison täällä paikallani näyttäen teidän kunnianarvoisuudellenne tietä.»

»Taaskin joku oman mieleni harhakuvista», ajatteli Philip ja tarttuen käsipuuhun hän jatkoi matkaansa. Silloin hän kuuli askeleet uudestaan. Nyt hän sen tiesi; ne olivat hänen omat askeleensa. »Kaiku», sanoi hän itsellensä. »Se oli vain unta», hän ajatteli, »mielikuvituksen omituista leikkiä.» Ja hän pakotti itsensä astumaan yläkertaan. Mutta askeleet tulivat alaspäin. Ne sivuuttivat hänet portaissa, kulkien hänen ohitsensa seinän puolelta. Raskaina, epävarmoina, määrättöminä.

Silloin hänet käsitti merkillinen tajuttomuuden tila, jolloin mielikuvitus ja ulkomaailma sulautuvat yhteen. Hänestä tuntui, että miehinen olento oli kulkenut hänen ohitsensa. Vihdoin hän oli siitä aivan varma. Se oli sama, jonka hän oli nähnyt virkaanasettajaispäivänänsä raatihuoneen käytävässä, hänen oma olentonsa, mutta tällä kertaa puettuna sellaiseen takkiin kuin hänelläkin oli ja päähine lujasti vedettynä pään ympäri. Ruumis oli puoleksi ollut sivulle kääntynyt, kasvot olivat olleet piilossa, mutta koko olento oli ilmaissut halveksumista, vastenmielisyyttä ja inhoa.

»Eikö teidän kunnianarvoisuutenne voi hyvin tänä iltana?» tuntui Jem-y-Lordin ääni kuuluvan kaukaa. Hän piti lamppua niin, että sen häikäisevä valo lankesi juuri tuomarin kasvoihin.

»Hieman väsynyt — siinä kaikki. Menkää nyt vuoteeseen.»

Nyt Philip jäi yksin omaan huoneeseensa. »Omatunto», hän ajatteli. »Pete voi ehkä joutua pois tieltä, mutta tuo seuraa minua elämän loppuun asti. Kumpi niistä on parempi, oi Jumala — kumpi?»

Hän kaatoi juomalasin puolillensa kannusta ja tyhjensi sen yhdellä siemauksella. Sinä hetkenä hän kuuli kevyitä askeleita yläkerrasta. Siellä tuntui nainen kevyesti astelevan lattian yli ja sitten oli kaikki hiljaa.

IX.

Seuraavana aamuna tuomari nukkui vielä, kun aurinko paistoi kirkkaasti huoneeseen. Hän herasi kauheaan meluun, joka tuntui hänestä kuin naula olisi isketty hänen takaraivoonsa. Avaten silmänsä hänelle selvisi, että joku koputti hänen ovellansa ja karjui kaikin voimin bassoäänellänsä:

»Christian, hei mies! Ettekö te ollenkaan aio nousta ylös tänä päivänä?»

Se oli kuvernöörinsihteeri. Kun hän kerran oikein voimakkaasti ponnisti, heltisi lukko ja hän astui huoneeseen.

»Kelvoton man-saarelainen!» hän mörisi. »Vielä vuoteessa, vaikka on Tynwaldin messupäivä. Uh! Tämä huone haisee ummehtuneelta tupakalta, viinalta ja kuolemalta. Sallikaa minun avata tämä akkuna — tehän olette heittänyt vaatteenne ympäri lattiaa. Oh! Tuo on virkistävää! Päänsärkyäkö. No, sitä en ollenkaan ihmettele. Nouskaa sitten ylös ja minä saatan teitä St. Johniin.»

»Minä en ollenkaan aio sinne tulla tänään», sanoi Philip valittavalla äänellä.

»Ette tulla? Nytpä kummia kuullaan. Saaren tuomari, eikä aio saapua Tynwaldiin silloin, kuin lait julkiluetaan! Mitä kuvernööri siitä sanoo?»

»Hän sanoi minulle eilen illalla, että hän suo minulle anteeksi pois jäämiseni.»

»Anteeksi, teidän päähänpistonne! Raitis ilma tekee teille hyvää. Minulla on vaunut tuolla alhaalla. Kuunnelkaa. Kello kirkon tornissa lyö kymmenen. Minä annan teille aikaa viisitoista minuuttia ja astun teidän ruokasaliinne, jossa silmäilen Timesiä.»

Kuvernöörinsihteeri asteli ulos huoneesta ja Philip kuuli hänen äänekkäästi keskustelevan Jem-y-Lordin kanssa.

»Mitenkäs rouva Cottier tänään jaksaa?»

»Jokseenkin hyvin, herra, kiitoksia kysymästä, herra.»

»Te ette näyttele häntä paljoa muille, Jemmy.»

»Hän ei ole voinut oikein hyvin senjälkeen, kun hän tuli Douglasiin, herra.»

Kupit ja lautaset kilisivät, sanomalehti rapisi, sihteeri karisteli kurkkuansa ja sitten oli kaikki hiljaa.

Philip nousi raskain sydämin, sillä suuri kiusaus, johon hän oli joutunut, kidutti häntä. Hän muisti yöllisen ilmestyksen ja niin kirkas kuin päivä olikin, hän vapisi. Man-saarella tällaisia ilmestyksiä pidetään kuoleman enteinä ja miehestä, joka sellaisen näkee, sanotaan: Hän näkee oman sielunsa.» Mutta Philip ei ollut taikauskoinen. Hän tiesi, mitä tuo ilmestys oli — hän tiesi myöskin, mitä se tarkoitti.

Jem-y-Lord toi sisään kuumaa vettä ja kun hän oli sulkenut oven kysyi
Philip katsomatta häneen: »Kuinkas hän nyt voi, poikaseni?»

»Taaskin hän on hyvin surullisella päällä, teidän kunnianarvoisuutenne», vastasi mies puoliksi kuiskaten. Hän askarteli hetkisen huoneessa ja lisäsi sitten: »Jotenkin hän saa tietää kaikki asiat. Eilen illalla, kun minä kävin hakemassa pulloa, minä kohtasin hänet portaissa. Hetken päästä minä tapasin hänet itkemässä.»

Askarrellen partaveitsensä kimpussa Philip sanoi hämillänsä: »Sanokaa hänelle, että aion tulla hänen puheillensa juhlan jälkeen.»

»'Minä olen sen jo sanonut, teidän kunnianarvoisuutenne. En minä sitä itke, herra Cottier', hän vastasi minulle.»

»Antakaa minulle peruukki ja virkapuku, Jemmy», sanoi Philip ja tuomarin juhla-asussa hän lähti kotoansa.

Päivä oli kirkas ja kadut vilisivät täynnä ajopelejä. Kaksivaljakoita, kevyitä rattaita, katuvaunuja, vuokra-ajureita ja yksityisiä vaunuja täpö täynnä väkeä jyrisi tiellä, joka Douglasista kulkee Peeliin. Kaupunki tuntui juhlivan ja oli kuin koko saari olisi ilakoinut ja nauranut.

»Hiton harmillista, Christian», sanoi kuvernöörinsihteeri katsahtaen kelloansa. »Tiedättekö, kello on puoli yksitoista? Jumalanpalvelus alkaa kello yksitoista. Antakaa mennä, kuski. Kahdeksan penikulmaa puolessa tunnissa on pitkä matka.»

»Vähääkään sukkelampaa emme voi ajaa, tässä tungoksessa», virkahti ajaja olkansa yli.

»Minä olin niin unohtanut ajankulun sanomalehtiä lukiessani», alkoi sihteeri, »että-no, me tulemme liian myöhään, sitähän ei voi auttaa ja sillä hyvä.»

Philip löi käsivartensa ristiin rinnoilleen ja painoi päänsä alas.
Hänen sielussaan kävi ankara taistelu.

»Ei minulla ollut aavistustakaan, että tämä kalastajain juttu saisi näin vakavan muodon», virkahti kirjuri. »Kuvernööri näyttää komentaneen sinne jokaisen sotilaan kummastakin varustuksesta. Jos minä maanmieheni oikein tunnen, eivät ne voi sellaiseen alistua.»

Philip huokasi raskaasti; he olivat nyt joutuneet pölypilveen; naiset läheisissä vaunuissa nauroivat.

»Minä olen kuullut kuiskattavan, että kapinan johtaja on joku teidän ystävänne, Christian — erään korkeassa asemassa olevan virkamiehen epämääräinen sukulainen, kuten juoru tietää kertoa.»

»Hän on minun serkkuni, herra», sanoi Philip.

»Mitä? Onko se se suuri, kähärätukkainen junttura, joka ajoi teidän kanssanne samoissa vaunuissa? Ajaja, tuota, ei tarvitse ajaa aivan noin sukkelaan.»

Philipin pää riippui yhä-alhaalla. Kuvernöörin kirjuri katseli häntä huolestunein ilmein.

»Christian! En ole aivan varma, eikö kuvernööri sittenkin ollut oikeassa», hän alkoi. »Tämäkö se on, joka on teitä huolestuttanut kuukausimääriä. Hitto vie, miten salaperäinen te voitte olla. Jos teillä on joitakin hyviä uutisia kerrottavana, te olette kirkas kuin aurinko; mutta jos pahoista uutisista on kysymys, on pöllö oikea juorukello teihin verraten.»

Philip ponnisti heikosti voimiansa, voidaksensa nauraa ja sanoi yhä päätänsä kivistävän. He olivat nyt sillä jyrkällä rinteellä, joka johtaa Greebaan. Heidän edessään oli tie pölypilven peitossa ja tuo pilvi kaareutui heidän takanansa kuin pyrstötähden häntä.

»Vahinko, että sellainen kelpo mies joutuu tuollaisiin ikävyyksiin», sanoi kirjuri. »Minä erikoisesti pidän siitä lurjuksesta. Hän tarttui kuin ankkurilla kiinni minun vanhaan sydämeeni. Hän on yksi noita suuria, uskollisia koiria, joitten vuoksi mielellänsä sanoo: »Minä kiitän Jumalaa siitä, että olen man-saarelainen.» Tässä asiassa hän on kuitenkin oikeassa, sanokoon kuvernööri mitä tahansa. Sen tietää kuvernöörikin, Christian — sen tähden hän juuri niin mielellänsä toivoisi teidän jäävän pois. Hän voi saada valamiehet tekemään tahtonsa mukaan ja mitä raatimiehiin tulee, me saamme palkkamme, herra nähköön ja saamme luvan tanssia hänen pillinsä mukaan. Mutta te — olette toisessa asemassa. Sitäpaitsi mies on teidän sukalaisenne ja veri on vettä sakeampaa jos vain — — no, mitäs tuo on?»

Takaapäin kuului muutamia huutoja; koko vaunurivi siirtyi kuin taikavoimasta toiselle puolen tietä ja pölyn läpi vyöryivät suuret, peitetyt vaunut vimmatusti eteenpäin. Kirjuri nousi suoraksi seisomaan.

»No mitä Herran nimessä tuo — —»

»Ne ovat sairasvaunuja», sanoi Philip hampaittensa välistä.

Hetkisen kuluttua kiisivät toiset vaunut ohi, sitten kolmannet ja viimein neljännet.

»No, kunniani kautta — — kah, hyvää päivää, tohtori! Hyvää päivää!»

Kirjuri oli tuntenut ystäviä näissä vaunuissa ja vastasi heidän tervehdyksiinsä. Kun he olivat ajaneet ohi, katsahti hän Philipiin ja huudahti: »Ajaja, kääntäkää heti ympäri: Me palaamme paikalla kotiin — tapahtukoonpa sitten mitä tahansa.»

»Me emme voi kääntyä täällä, herra», vastasi ajaja. »Täällähän on ajoneuvoja kuin mehiläisiä parveilupäivänä. Kaikissa tapauksissa meidän on ajettava Tynwaldiin asti.»

»Antakaa mennä», sanoi Philip päättävästi.

Hetkisen kuluttua tuumi kuvernöörinsihteeri: »Christian, ei teidän maksaa vaivan antautua ikävyyksiin tämän asian tähden. Kaikissa tapauksissa kuvernööri on kuvernööri, minkäs sille mahtaa? Sitäpaitsi, hän on ollut teille hyvä ystävä.»

Philip oli ennestäänkin kiirastulen tuskissa eikä hänen vanha opettajansa niitä lievittänyt, vaan kokosi päinvastoin lisää palavia hiiliä. He lähestyivät nyt Tynwaldia ja näkivät liput, teltat ja väkijoukon — kaikki tuo muistutti suunnatonta leiriä — ja kuulivat humun ja jyrinän, joka muistutti valtameren kaukaista kohinaa.

X.

Tynwaldin harju on ikivanha Man-saaren eduskunnan kokoontumis- ja käräjäpaikka. Se on saaren keskiosassa, laaja, vihreä aukeama, jota kolmelta puolen ympäröivät yksinäiset kukkulat ja neljännellä puolen se viettää loivasti rantaa kohden. Tämä kenttä on muodoltaan kuin kitara. Varsinkin keskiosassa kukkulat supistuvat lähekkäin ja siten syntyy kitaran kaula! Aukeaman toisessa päässä on kirkko. Ympäröivistä vuorista korkein kohoaa noin kuutisen syltä muiden yli.

Tuomarin ja kuvernöörinsihteerin vaunut olivat ajaneet juhlapaikalle kirkon vasemman puoleisesta portista ja muuan poliisi oli avannut oven. Eteisen läpi kaikui temppelistä virren sävel.

»Viisitoista minuuttia liian myöhään», virkahti kuvernöörinsihteeri kelloonsa katsahtaen. »Menemmekö me sisään, teidän kunnianarvoisuutenne?»

»Katsellaan mieluummin tätä elämää täällä ulkona» vastasi Philip.

Vaunun ovi lyötiin kiinni ja ne lähtivät vyörymään yli vihreän kentän Sen rajoittamaton rinne oli täynnä vaunuja, kärryjä, myymäpöytiä ja telttoja. Siellä tarjosivat kadun-kiertäjät kaupaksi huokeita kellojansa; siellä oli pääntutkijoita parituoleineen, lihavia naisia, kääpiöitä, kiertäviä soittoniekkoja, kaupustelijoita, jotka möivät nekkuja ja karamellejä tinaisista laatikoistansa, ja kaikenlaisia likaisia ja epäiltäviä olentoja, joita kaupunkien kadut kasvattavat. Olipa sinne tuotu myöskin härkiä ja korskuvia oriita, jotka hirnuen ja möyryten kuopivat maata saaden kuivan kentän pölisemään.

Tungos oli jo melkoinen ja lisääntyi joka hetki. Kun upeat loistovaunut saapuivat, ne tuossa tuokiossa jakoivat väkijoukon kahden puolen tietä, niin että se muodosti kujan. Toiset ajopelit toivat kelvollista väkeä, toisissa taas oli kaikenlaisia lurjuksia mitä huonointa lajia.

Ympäri vuorien ympäröimää alaa oli asetettu rykmentti sotilaita pistimineen ja kivääreineen. Harjulle johtavalle tielle oli levitelty kaisloja. Kukkulan laella oli kaksi nojatuolia, joiden päälle oli lankojen avulla kunniakatos levitetty. Tuolit olivat vielä tyhjät, ja kukkula ja sinne johtava lie säilytettiin vapaana.

Keskipäivän aurinko paahtoi kuumasti, ilma oli raskas ja painostava. Välistä sekaantui kirkosta kaikuva virren sävel ampumaradan paukkeeseen ja kaupustelijoitten huutoihin ja laverruksiin. Jonkun ajan kuluttua kuului toisenkinlainen sävel — voimakas ja vaikuttava — kuului kaukaa lähestyvä torvien soitto. Se kaikui kahtaalla: Peelin suunnalla ja Port St. Maasta johtavalta tiellä.

»Nyt ne tulevat», virkahti kuvernöörinkirjuri katsahtaen Philipin kasvoihin, jotka näyttivät vavahtelevan ja valahtivat entistäänkin kalpeammiksi.

Lähestyessään soittokunta lakkasi soittamasta. Pian ilmestyi lännestäpäin tuleva äänetön joukko pitkänä jonona vuoren juurelle, jossa se kääntyi etelästä tulevaa joukkoa vastaan. He olivat puetut merimiestakkeihin ja merisaappaihin, eikä heillä suurissa ruskeissa kourissansa ollut mitään aseita. Muuan pitkä miehen järiläs asteli vakavana heidän edellänsä. Se oli Pete.

Philip ei enää voinut kestää tätä jännitystä kauempaa. Hän astui alas vaunuista. Kuvernöörinsihteeri teki samoin ja seurasi häntä, kun hän hitain, epävarmoin askelin laahusti edellä.

Muutaman suuren puun juurella teitten risteyksessä kalastajain joukot yhtyivät ja siinä syntyi kauhea tungos. Aivan puunrungon ympärillä oli jonkinlainen kiviraunio. Pete kiipesi sille, niin että hänen päänsä liaksi yli muiden.

»Pojat». hän sanoi, »tuolla harjulla on kolmesataa asestettua sotilasta, kullakin kaksikymmentä kovaa ammusta. Te olette tulleet tänne, koska teillä on siihen oikeus. Te menette nyt rauhallisina tuonne harjulle ja sekaannutte sotilaitten joukkoon niin, että jokaisen sotilaan kummallakin puolella on mies ja kolmas takana. Ne, jotka ajavat teidän asiaanne, lausuvat sitten julki teidän vaatimuksenne. Jos heitä kuunnellaan, ette voi toivoa sen parempaa. Ellei heitä kuunnella ja jos annetaan määräys ampua heitä, silloin te, ennenkuin he ehtivät panna tuon käskyn täytäntöön, tartutte kuhunkin noista kolmestasadasta sotilaasta, kellistätte heidät selälleen ja otatte, heiltä aseet pois. Älkää tehkö sotilaille mitään pahaa − nehän toteuttavat vain sitä, mitä on käsketty. Mutta älkää myöskään antako sotilaitten vahingoittaa teitä. Te olette tulleet tänne vaatimaan oikeutta eikä tappelemaan. Mutta jos joku alkaa taistelun teitä vastaan, toimikaa niin, että hän aina muistaa tämän päivän. Ottakaa aseeksenne jok’ikinen jotakin, vaikka myymäpöytä, ellette voi löytää mitään muuta kättä pitempää. Ja jos tulisi verta vuotamaan, jättäkää minulle se mies, jonka käskystä se tapahtuu. Ja nyt, pojat, lähtekää harjulle, kuten miehet ja man-saarelaiset».

Ei kuulunut hyvähuutoja, ei ilokarjuntaa, ei kätten taputusta. Kuului vain pidätettyjä huudahduksia ja epämääräistä murinaa.

»Tulkaa», kuiskasi kuvernöörinsihteeri pistäen kätensä Philipin vapisevalle käsivarrelle. »Vähän aavistaa tuo miesraukka, että jos verta vuotaa, vuotaa juuri hänen verensä ensiksi.»

»Oi, taivaan Jumala!» huokasi Philip.

XI.

Väkijoukko oli nyt täyttänyt koko rinteen ja harjulle johtavan aukeaman. Rykmentin soittokunta puhalsi kansallishymniä, kun kuvernööri astui ulos kirkosta. Hänellä oli kulmikas hattu ja miekka, ja valtamiekkaa kannettiin kohotettuna hänen edellänsä. Edustajain, valamiesten ja sihteerien saattamana hän juhlallisesti astui kukkulalle. Siellä hän istahti toiselle tuolille valtakatoksen alle ja toiselle asettui piispa kaikessa loistossansa. Heidän seuralaisensa tulivat jäljestä ja asettuivat kentälle välittämättä arvojärjestyksestä. Muutamia arvokkaimpia naisia oli päästetty aivan tämän kunniapaikan viereen. He seisoivat päivänvarjot levällänsä tuolien takana.

On ihmisiä, joiden kulkiessa ahtainkin väkijoukko hajaantuu ja antaa tietä. Niinpä joukko oli avautunut päästääksensä Philipin kulkemaan. Juuri kun »juhlatoimitus» julistettiin alkaneeksi, hän ilmestyi kukkulan juurelle vanhan opettajansa seurassa. Siellä monet tunsivat hänet, mutta hän tuskin vastasi heidän tervehdykseensä. Kuvernööri kumarsi hänelle hymyillen ja kohteliaasti ja viittasi häntä saapumaan luoksensa. Hän asteli hitaasti, pysähtyen joka toiselle askeleelle, aivan kuin arvellen, olisiko hänen astuttava korkeammalle. Vihdoin hän seisoi kuvernöörin oikealla puolella ja kaikkien katseet tähtäsivät häntä, sillä suurten suosikit saavat suosiota osaksensa. Tällä hetkellä hänen päänsä oli ylinnä kaikkia muita, sillä piispa ja kuvernööri istuivat. Kaikki kansa hänet näki, ja myöskin hän näki kaiken kansan, joka sankkoina parvina oli tunkeutunut aukealle ja täytti koko rinteen.

Nyt alkoi oikeuden virallinen toimitus. Näissä tilaisuuksissa ikimuistoisista ajoista asti julkaistiin kaikki lait. Philipin vanhempi virkaveli, vanha tuomari; iloisine kasvoineen ja kirkkaine silmineen, luki lakien otsakkeet englanniksi. Valamiehistön vanhin luki sen jälkeen samat Man-saaren kielellä. Kukaan ei niitä kuullut, tuskinpa lie kukaan edes yrittänyt kuunnellakaan. Rouvat kukkulalla juttelivat keskenänsä, kansanedustajat ja papit keskustelivat minkä ehtivät, valamiehet huvittelivat itseänsä katselemalla alapuolella lainehtivaa ihmismerta ja väkijoukko itse, kun sillä ei ollut mitään kuulemista, vielä vähemmän näkemistä, ja kun se ei paljoa välittänyt asioista, joita ei ymmärtänyt, lähti solumaan kohti huvipaikkoja, joita markkinakentälle oli pystytetty.

Tässä viisitoistatuhatta käsittävässä ihmisjoukossa oli kolme henkilöä, jotka seurasivat asioitten kulkua kuumeisella kiihkolla. Ensimmäinen oli kuvernööri, jonka levottomissa silmissä loisti melkein villi välke; kun hän katseli puolelta toiselle; toinen oli rykmentin kapteeni, joka lakkaamatta tuijotteli kuvernöörin kasvoihin odottaen määrättyä merkkiä; kolmas oli Philip, joka katseli väkijoukkoa ja huomasi siellä jotakin, jonka merkityksen hän yksin tajusi.

Kalastajat nousivat hitaasti harjulle kolmentuhannen miehen suuruisena joukkona. Puolisen sataa heisiä asettui ruutikärryjen ympärille, niin että ampumatarpeet olivat heidän vallassansa. Toiset tunkeutuivat kyynärpäitänsä käyttäen väkijoukon läpi, kunnes pääsivät sotajoukon riviin. Missä vain huomattiin joku punatakki, hänen sivuillaan ja takanaan oli kolme merimiestakkia ja kudottu lakki.

Korkealta paikaltansa Philip huomasi kaiken tuon. Hänen kasvonsa olivat kuolemankalpeat, silmäluomet nytkähtelivät, huulet vapisivat ja kädet puristuivat nyrkkiin: kun häntä puhuteltiin, hän tuskin sitä huomasi. Hän oli kuin mies, joka käy oikeutta oman itsensä kanssa ja pelkää, että jok'ikinen saattaisi lukea hänen ajatuksensa. Hän taisteli viimeistä kertaa kiusaustaan vastaan. Ratkaiseva hetki oli lähellä. Siitä riippui hänen koko tuleva elämänsä. Hän ajatteli Peteä ja muisti, mitä tuskaa tuon miehen seura hänelle tuotti. Katea ja hänen onnetonta kohtaloansa sekä itseänsä ja sitä kaksinaisuutta, jota hänen tuli lakkaamatta osoittaa. Kaikesta tuosta hän saattoi kerralla vapautua — millä tavalla? Sitenkö, ettei tekisi enää mitään, kun kerran oli täyttänet velvollisuutensa? Hänen tuli vain hillitä itseänsä ja sitten, — hän vapautuisi ainaisista tuskista ja omantunnon vaivoista — levottomuudesta ja rikollisesta varovaisuudesta hän saisi rauhan — levon — rakkauden — Katen!

Joku tuntui puhuvan hänelle takaa olkapään yli. Ei se ollut mitään — ainoastaan joku juhlallinen huomautus, jonka lausui eräs tumma espanjalaisen merirosvon jälkeläinen. Naiset kohtasivat Philipin katseen, hymyilivät ja tervehtivät. Muuan pieni mies, jonka mustat kasvot ilmaisivat afrikkalaista alkuperää, kääntyi häneen huomauttaen, että vapauden rajat käyvät yhä avarammiksi.

Valamiesten vanhin oli lopettanut lukemisensa ja juhlallisuus oli lopussa — silloin syntyi liikettä — jotakin oli tapahtunut — kuvernööri oli noussut puoliksi tuoliltansa. Kaksitoista miestä merimiessaappaissansa ja sinisessä neulotussa merimiestakissansa oli astunut vartioston läpi ja pysähtynyt puolitiehen kukkulalle johtaville portaille. Yksi niistä alkoi puhua. Se oli Pete.

»Herra kuvernööri», hän sanoi, mutta sinä hetkenä oli rykmentin komentaja hänen edessänsä ja parikymmentä sotamiestä piiritti toiset miehet seuraavassa tuokiossa. Kalastajat seisoivat kuitenkin paikallaan kuin seinä ja sotamiehet siirtyivät takaisin. Pienintäkään käsikähmää ei syntynyt.

»Herra kuvernööri», sanoi Pete taas ja kosketti hattuansa.

Kuvernööri käännähteli tuolillansa. Hän katsahti ensin Peteen, sitten kapteeniin ja näytti juuri tahtovan kohottaa kättänsä, kun siihen äkkiä tartuttiin sivulta päin ja hiljainen ääni kuiskasi hänen korvaansa: »Ei, herra kuvernööri. Jumalan lähden, ei».

Se oli Philip. Kuvernööri katsahti häneen hämmästyneenä. »Mitä te tarkoitatte?»

»Minä tarkoitan», sanoi Philip yhä kuiskaten, vaikka äänessä oli terästä ja tulta, »että täältä on vain yksi tiu takaisin kuvernöörin taloon, mutta jos te kohotatte kätenne, sitä tietä te ette koskaan voi käyttää; minä tarkoitan, että jos verta vuotaa, te ette enää milloinkaan pääse pois tältä kukkulalta; minä tarkoitan, että teidän kolmesataa sotamiestänne on kuin kolmesataa jänistä kolmentuhannen kotkan kynsissä.»

Seuraavana hetkenä hän oli jättänyt kuvernöörin ja seisoi silmä silmää vasten kalastajain edessä.

»Kalastajat», hän huudahti kohottaen ylös molemmat kätensä, »älkää nostako täällä mitään kapinaa, älkääkä panko toimeen ikävyyksiä, varokaa Herran tähden saamasta aikaan verenvuodatusta. Kuulkaa minua. Minä olen kalastajan tyttären poika, minä olen itse ollut kalastaja ja minä rakastan kalastajia. Niin kauan kuin elän, minä uskollisesti autan teitä. Teidän oikeutenne ovat minun oikeuteni, teidän syntinne minun syntejäni ja minne te menette, sinne tahdon minä teitä seurata.»

Sitten hän kääntyi ympäri kuvernööriin päin, kumarsi syvään ja sanoi kunnioittavalla äänellä:

»Teidän ylhäisyytenne, näillä miehillä ei ole mielessä mitään pahaa; he tahtovat puhua teille; heillä on tehtävänä joku pyyntö; he esiintyvät laillisina ja rauhallisina alamaisina.»

Mutta kuvernööri oli selvinnyt ensimmäisestä pelostansa ja hämmästyksestänsä ja nyt kuohui vihan vimmoissaan.

»Ei», hän sanoi hyvin arvokkaasti ja mahtipontisesti. »Tässä ei ole aika eikä paikka esittää mitään pyyntöjä.»

»Suokaa anteeksi, teidän ylhäisyytenne», kumartaen vielä syvempään, »juuri tässä on oikea aika ja oikea paikka esittää kaikenlaisia pyyntöjä».

Edustajat, virkamiehet ja papit olivat alkaneet tunkeutua portaita kohden ja heidän joukostansa huudahti muuan: »Aiotaanko Tynwaldin käräjäpäivät tehdä juoppojen lurjusten kapakkasaliksi.» Ja toinen lisäsi hyvin ylenkatseellisesti: »Onko ehkä teidän ylhäisyytenne istahtanut jonkun toisen paikalle?»

Philip ojensi itsensä suoraksi ja vastasi iskien silmänsä puhujiin: »Me olemme tämän saaren vapaita miehiä, teidän ylhäisyytenne. Me emme ole tulleet Tynwaldiin sitä varten, että joku espanjalaisen merirosvon pojanpoika opettaisi meille käytöstapoja tai jonkun mustan päällikön jälkeläinen vapauden aakkosia.»

»Kuulkaas pojat», huusi Pete kohottaen kätensä seuralaisiaan kohden aivan kuin komentaakseen heitä vaikenemaan. Hän aivan kiehui halusta saada huutaa julki riemunsa, minkä kurkusta lähti.

Kuvernööri oli vaihtanut pikaisen silmäyksen kapteenin kanssa ja kuiskannut jotakin hiljaa hänelle. Hän näki, että hänet oli petetty, että hän oli avuton ja että hänen oma persoonansa saattoi olla vaarassa. Kapteeni pureskeli raivosta huuliansa, kun ei ollut tullut ajatelleeksi, että tämä väen nousu olisi ollut näin vakavaa laatua ettei hän ollut ymmärtänyt komentaa miehiänsä suljettuun rivistöön.

»Tahtooko teidän ylhäisyytenne kuunnella, mitä kalastajilla on sanottavana?»

»Ei, ei, ei», vastasi kuvernööri. Pohjaltaan hän oli rohkea mies, vaikka hän tavallisesti esiintyi kuin pelkuri ja narri.

Seurasi hetken äänettömyys. Sitten ojentautuen suoraksi ja koettaen hillitä itseänsä Philip virkkoi: »Sallikaa minun sanoa, teidän ylhäisyytenne, että teillä täällä on korkea asema: te hallitsette tätä saarta hänen majesteettinsa kuningattaren nimessä. Mutta meillä, teidän alamaisillanne, teidän palvelijoillanne on vieläkin korkeampi asema. Me olemme man-saarelaisia. Tällä paikalla julkaistaan tämän maan lait.»

»Pysykää nyt hiljaa», huusi Pete taas.

»Tuhansia vuosia ennen meitä ovat tällä paikalla kokoontuneet tämän maan miehet, joitten suonissa on virrannut sama veri ja joilla on ollut sama nimi kuin meillä, laatimaan itsellensä lakia ja tuomitsemaan kansalaisten välisiä riitoja. Siihen tarkoitukseen tämä paikka on pyhitetty. Jos se on kadottanut tämän merkityksen, hävittäkää se — se on olemassa vain turhan muodon vuoksi ja tuottaa meille häpeää.»

»Hyvä», huusi Pete. Hän ei voinut enää pidättää itseänsä ja hänen huutonsa otettiin riemulla vastaan ja tuhannet äänet kertasivat sen harjulta ja rinteeltä.

Philipin ääni oli kohonnut kimeäksi huudoksi, mutta nyt hän laski sen taas matalaksi ja nöyräksi ja entistään syvempään kumartaen hän jatkoi:

»Tahtooko teidän ylhäisyytenne kuulla, mitä kalastajilla on sanottavaa?»

Kuvernööri käännähti Luolillansa. »Antakaa kuulua», hän sanoi kärsimättömästä.

Miehet esittivät nyt pyyntönsä. Kolme tai neljä heistä puhui lyhyesti, selkeästi ja ytimekkäästi. Nämä satamat olivat olleet heidän isiensä, joilta he olivat ne vapaina perineet noin neljäkymmentä vuotta sitten, Heiltä ei saisi periä satamaveroja, ennenkuin uudet, paremmat satamat olisivat rakennetut.

Kuvernööri lupasi ottaa huomioonsa heidän pyyntönsä. Sitten hän nousi, soittokunta aloitti »Jumala, suojahas sulkeos kuningas» ja lainsäätäjät ja suojelija! menivät takaisin kirkkoon.

Philip seurasi heitä. Hän oli kamppaillut ankaran taistelun ja saanut tahtonsa toteutetuksi. Hänen sielunsa oli palanut puhdistavassa tulessa, mutta kalliisti hän oli saanut voittonsa maksaa. Hänen silmänsä hohtivat kuin palavat hiilet, poskiluut näyttivät tunkeutuvan ulos pistävinä ja laihoina. Hän asteli yksin: hänen vanhempi virkatoverinsa oli mennyt sisään edeltä. Mutta silloin tällöin hänen kulkiessaan pitkää käytävää kirkon ovelle, joku kalastaja tai maanviljelijä tunkeutui aseellisten vahtien välitse ja kuiskasi hänelle: »Sallikaa minun pudistaa kättänne, herra tuomari.»

Tämä näytelmä uudistui yhä suuremmalla innolla puolisen tuntia myöhemmin, kun toimituksen loputtua, jolloin kuvernööri oli synkkänä ja äänettömänä lähtenyt tiehensä. Philip tuli ulos kalpeana ja hymyilevänä, nojaten vanhan opettajansa, kuvernöörinsihteerin käsivarteen. Hän tuskin saattoi työntyä läpi ahtaaseen tunkeutuneen väkijoukon, joka täytti tien Kirkosta valtaportille asti. Kun hän pääsi vaunuihinsa, hymy katosi hänen huuliltansa. Hän heittäytyi penkille ja hautasi itsensä tyynyihin vaunun nurkkaan painaen päänsä rinnoillensa. Väkijoukko alkoi hurrata.

»Antakaa mennä», huudahti Philip.

Ylistyshuudot kuuluivat voimakkaina.

»Ajakaa, ajakaa», hän huusi kiivaasti.

Väkijoukko hurrasi yhä innokkaammin. He ajattelivat, että he olivat nähneet suurenmoisen taistelun ja voiton tänä päivänä — mies oli voittanut itse kuvernöörin. Mutta siellä oli käyty vieläkin suurempi taistelu ja saavutettu suurempi voitto, jota he eivät nähneet — ihminen oli voittanut oman itsensä; vain yksi sen näki, ja se oli taivaan Jumala.

XII.

Pete oli suunnillaan riemusta. Hän nauroi, kunnes itki ja itki, kunnes taas nauroi. Hänen kaikuva äänensä kuului yli kaiken muun.

»Kuulittekos häntä? Se oli kuin sotatorven pauhua. Kukaan ihminen ei voi puhua niinkuin hän. Kun muut lirputtavat, on se kuin: 'Polly, pane kattila tulelle' matkien kimeitä korkeita ääniä. Näittekö miten se vanha sammakko kiemurteli valtakatoksen alla? Näytti kuin itse paholainen olisi viikon paistanut herneitä hänen poskillansa.»

Peten ihastunut innostus läheni melkein hulluutta ja hän kiersi ympäri markkinapaikan, valittaen maansa kohtaloa ja veisaten Jeremian valitusvirsiä maanmiehistänsä.

»Mannin veg villish — − suloinen pikku Man-saari, jota hallitsevat englantilaiset kuvernöörit ja englantilaiset piispat, vaikka sinun omat poikasi ovat kymmenen kertaa arvokkaampia kuin he. Manninee graihagh — rakastetut Man-saaren miehet, teidät ajetaan pois kotimaastanne tullaksenne piispoiksi ja kuvernööreiksi ulkomailla — mutta kotona te olette koiria ja täällä käy kaikki päin helkkaria.»

Peten ennusteleva valittelu muuttui kuitenkin pian hyvätuulisemmaksi ja miellyttävämmäksi. Hän osti muutamalla kiertävältä karamellinkaupustelijalta koko varaston ja rummuttaen peltiseen laatikonkanteen hän kutsui lapsia luoksensa. Ne seurasivat häntä, kuten jänikset lumella hyppien ja hän jakoi heille suosionosoituksiansa vastaanottajan suuruuden mukaan. Suuri poika sai pienen, pieni suuren ja pikku tyttö kaksi karamellia, tuloksena oli yleinen pienten sota. Tuolla hakkasi kymmenvuotias neitonen nyrkeillänsä kaksitoistavuotiasta kulkurin alkua, joka aikoi ryöstää hänen kuusivuotiaan sisarensa, ja täällä joku äiti kuivasi kyyneleitä viisivuotiaan poikansa silmistä, kuiskaillen: »Vaiti poikaseni, vaiti. Minä annan sinulle rakon, kun meidän porsas teurastetaan.»

Pete alkoi tarjoilla väkijuomia. »Kuinkas Faddy jaksaa? Oh, kuinka hauskaa nähdä sinua, Juan. Vieläkö te elätte, Tuomas? Puoli lasia viinaa ei tee mitään pahaa, hyvät pojat. Minä en juuri koskaan juo — mutta hyvän seuran vuoksi lasin, ymmärrättehän.»

Hän viittaili myöskin naisia luoksensa, mutta nepä eivät olleetkaan niin halukkaita käyttämään hyväkseen hänen vierasvaraisuuttaan. »Jos minä olisin teidän sijassanne, niin antaisin suurempaa arvoa neljännesvuosipiletilleni, hyvä herra», sanoi Betsy, joka miehensä kanssa oli metodistiseurakunnan jäsen. »Teidän taskussanne on reikä, herra kapteeni, täyttäkää se nyrkillänne, hyvä mies», sanoi Liza, joka oli ahne kuin saituri ja kun hän sai pennin kouraansa jäi se. ikuiseksi vangiksi. »Lörpötystä, eukot», nauroi Pete, »ettekös tiedä, mitä kirjassa sanotaan? »Rikkaudella on siivet», antakaa siis lintujen lentää» ja niin hän jatkoi edelleen matkaansa nauraen, meluten, huojutellen ruumistaan ja heitellen käsiään.

Hän oli aivan suunniltansa. Hän etsi kasaan kalastajien soittokunnan jäännökset, joille hän maksoi palkan siitä, että he seuraisivat häntä hänen kulkiessaan markkinoilla. Hän löysi kolme pientä musikanttia, jotka olivat sikahumalassa ja heidän velvollisuutensa oli soittaa »Sua, Man-saari, tervehdin», kun hän asteli johtaen heidän edellänsä.

»Terve, sä Man-saari.
Maa ihanainen,
Ma lemmin sun rantojas aina!»

»Anna soida, Jackie!»

»Kun vilja meiltä loppuu,
Niin merelle on hoppu.
Elomme on vain meren laina.»

Sitten hän tunkeutui edelleen väkijoukon läpi, hyppien, nauraen ja toruen soittajia, kun ne sotkivat sävelen. Koettaen näyttää itsekin juopuneelta hän varoi ilmaisemasta, että hänen mielessään askartelivat aivan toiset ajatukset, mutta hänen silmänsä tuijottelivat joka suunnalle, tutkien jokaisen kasvoja ja kuunnellen jokaisen puhetta.

»Tuolla miehellä on sitten rahaa kuin roskaa, hyvä Liza — sanotaan, että hänellä on miljoonia.» — »No kylläpä hän osaa antaa mennäkin. — Nuoret man-saarelaiset eivät osaa hoitaa omaisuutta — jos sattuisivat saamaankin. Ajattelenpa tässä, minkähänlainen hänen vaimonsa lienee. Minä en koskaan salli mieheni pistää kättään rahakukkaroon. Kolme puoli-pencestä on hänelle aivan kylliksi yhdellä kertaa.» — »Minkäkölainen vaimo, kysytte? Ettekös te tiedä, hyvä ihminen?» Ja sitten alkoi supatus ja kuiskii tus.

»Basso, poika — anna basson kuulua, minä sanon sinulle.»

»Me muistelemme siellä
Lapsiamme vielä
Ystäviämme Erin salamassa.»

»Kuka tuo mies sitten on?» — »No, sehän on kapteeni Quilliam, joka on ollut Kimberleyssä.» — »Sekö? Onko se se sama, joka on nainut Caesarin tyttären Glenmooarista?» — »Nainenhan on jättänyt hänet ja kuuluu karanneen jonkun roiston kanssa.» — »Älä sun… enää sano.» — »No, minä näin sen akan omin silmin — —»

»Quigginin salissa on riemu mahdoton. Siellä olutta ja hunajata vuotaa.»

»Seis, pojat.»

Pete oli äkkiä pysäyttänyt soiton hilliten soittajia kätensä liikkeellä.

»Mitä te sanotte, herra Corteen?»

»En mitään, hyvä kapteeni. Ei teidän tuolla tavalla tarvitse tuijotella minuun. Minä vain sanoin, että minä kerran olin seurakunnan kokouksessa Sulbyssä ja minä näin — —»

»Jatka, Jackie.»

»Siellä nauravat suut
Siell' on sängyt ja muut,
Jos väsyneenä poika vain huokaa.»

Onneton mies koetti pettää itseänsä vähintään yhtä paljon kuin muita. Jok'ikisen ihmisen kasvoistahan oli tutkinut ilmettä, joka kertoisi hänelle salaisuuden, hän oli odottanut kuulevansa sanan, huomaavansa salaisen silmäyksen, vaaninut joka hetki, että joku näistä, jotka olivat tulleet etelästä, pohjoisesta, idästä ja lännestä, sanoisi: »Minä olen nähnyt hänet.» Hän oli kätkenyt sen tuskan, joka poltti kuin palava tuli hänen sieluansa koettaen teeskennellyllä ilolla peittää sen maailmalta ja pakottaen itsensä uskomaan, että Kate ei ollut koko tällä saarella, koskei kukaan niistä, jotka olivat tulleet Tynwaldiin tänä päivänä ollut nähnyt häntä, että hän tietämättään oli puhunut totta ja että hän oli onnellisin ihminen maan päällä.

XIII.

Muuan mies ajoi kärryillä taluttaen pitkäsarvista lehmää ja joutui hänen eteensä. Ajaja, hevonen, kärryt ja lehmä olivat tomupilven sisässä, mutta sittenkin Pete tunsi ne.

»Tekö se oleile. Caesar? Aiotteko te myydä vanhan Horneyn?»

»Vaikka kirveleekin sydäntäni, olen aikonut sen myydä, poikaseni. Monta lasillista hyvää maitoa se on antanut minulle ja minun omilleni», huokasi Caesar melkein itkuun ratkeamaisillaan.

»Saako se usein suonenvetokohtauksia vai minkä tähden te, Caesar?»

»Vaiti, poikaseni, vaiti, hyvä mies», kielteli Caesar katsahtaen ympärillensä. »Hyvä lehmä, kerrassaan erinomainen, mutta se on kaatunut kaksi kertaa senjälkeen, kun minä läksin kotoa tänä aamuna.»

»Minä maksaisin jotakin, kun saisin olla katsomassa, kun Caesar myy tuon lehmän», ajatteli Pete.

Kolme miestä hieroi hevoskauppaa. Kaksi oli myyjää ja kolmas — se oli
Musta Tom — oli ostaja.

»Se on viidennellä vuodella, hyvä herra. Se on Muhamedin jälkeläinen.
Kyllä minulla on paperit, jotka todistavat sen», vakuutti toinen.

»Mitä hittoja sinä mies? Viidennellä?» huusi Musta Tom tarkastellen hevosen ikeniä. »Ellei se ole kahdeksan vanha, niin ei päivänkään.»

»Ei kannata koettaa pettää sitä miestä», sanoi toinen myyjä Man-saaren murteella. »Se on kuudennellatoista ei vainenkaan — yhdeksännellä ja siinä kaikki.»

»Puhdas peli, pojat, puhukaa englantia, niin itsekin ymmärrätte», kivahti Musta Tom nenäänsä turistellen.

»Minun veljeni tässä väittää, että se on seitsemännellä» sanoi se myyjä, joka oli ensiksi puhunut. »Te hiiden vietävä valekontti», kivahti Musta Tom Man-saaren murteella. »Hänhän sanoi, että tamma on kuudentoista vuoden vanha.»

»Tehdäänkö siinä hevoskauppaa», kysyi Pete.

»No sinnepäin, sinnepäin. Minä olen saanut tehtäväkseni ostaa hevosia
Lonan kartanon omistajalle», selitti Musta Tom.

»Tulkaas, niin näette jotakin», sanoi Pete. »Caesar aikoo tässä myydä pitkäsarvisen lehmänsä.»

He tapasivat tämän kelpo ukkelin kiinnittämässä valkeata, pitkäsarvista lehmää syrjälleen kaadettujen kärryjen aisaan.

»No, mitäs Caesarille kuuluu ja mitäs pitkäsarvinen maksaa?» alkoi
Musta Tom.

»No tutkikaahan tarkkaan eläin, herra Quilliam, tarkastakaa se itse», kehoitteli Caesar.

»Utareet ovat hyvät ja kohtuullisessa lihassa. Viisi kertaa poikinut. Eikös olekin viisi, Caesar», selitti Musta Tom pitäen lehmää Loisesta pitkästä sarvesta.

»Kolme kertaa vasta ja poikii taas helmikuussa.»

»Onko ollut maitokuumetta? Eikö? Potkii hieman lypsäessä. Vai ei milloinkaan. Saako joskus kramppikohtauksia. Caesar?» sanoi joku avaten lehmän toisen silmän.

»Ettekö te minua ole tuntenut rehelliseksi mieheksi näinä vuosina, herra Quilliam — —» alkoi Caesar hyvin loukkaantuneella äänellä.

»No, mitäs maksaa?»

»Neljätoista puntaa, ja ennemmin vien sen kotiin lakaisin, ennenkuin helpotan penniäkään siitä.»

»Neljätoista — niinkö sanotte? Kymmenen, minä annan siitä kymmenen — mutta en penniäkään enempää.»

»Vai niin, hyvästi vain, herra Quilliam», virkahti Caesar, mutta sitten hän näytti saavan uuden päähänpiston: »Te olette minun vanha ystäväni, hyvin vanha ystävä, Thomas — pannaan riita, kahtia.»

»Tuoss' on käsi», sanoi Musta Tom ja niin oli asia päätetty.

»Se ei ollut mikään huono kauppa — se on ainakin viidentoista arvoinen», hikersi Musta Tom Peten korvaan ajaessaan lehmää läheiseen aitaukseen.

»Minun täytyy ostaa toinen lehmä vanhan rakkaan Horneyni sijaan», mutisi Caesar lähtiessään karjatorille.

»Soita, Jackie», huudahti Pete.

»Siellä eteläinen liehtoo, päivä lämpöinen kiehtoo ja purtemme kiitää kuin aatos.»

Kymmentä minuuttia myöhemmin Pete kuuli hirvittävää melua, joka kaikui yli torvien räikynän. Karjatarhassa syntyi kauhea sanasota.

»Mitä tämä merkitsee?» sanoi hän näyttäen hyvin viattomalta.

»Miehen lehmässä on suonenvetotauti. Minun täytyy saada rahani takaisin. Se vanha virrenveisaaja, se tekopyhä roikale! Luuliko hän minut saavansa verkkoihinsa? Minun rahani. Minun kaksitoista kultaista puntaani!»

Jos Mustalla Tommilla olisi ollut karvoja päässänsä, olisi hän pelkästä raivosta kiskonut jok'ikisen niistä irralleen. Mutta Pete tyynnyteli häntä.

»Caesar etsii itsellensä toista lehmää, antakaa hänen ostaa omansa.
Se ei ole ollenkaan mahdotonta. Kuka sanoi, että se on mahdotonta?
Sahatkaa poikki pitkät sarvet, niin ei sitä se» oma äitikään tuntisi.»

Sitten Pete meni Caesarin tuo ja sanoi: »Tom on löytänyt nupopään — sarvettoman lehmän, jonka hän myö ja se on kerrassaan erinomainen teille.»

»Onko se hyvä nupo?» kysyi Caesar.

»Se lypsää kymmenen kannua päivässä ja siitä tulee viisitoista naulaa voita viikossa», kehui Pete.

»Missä se eläin on, poikaseni?» tiedusteli Caesar.

He tapasivat Mustan Tomin, joka talutti sarvetonta, valkoista lehmää ruohokenttää pitkin karjatorilta.

»Kas, nythän te olette taaskin yhdessä, Peter poikaseni», sanoi Tom iloisesti.

Caesar katseli hetkisen lehmää tutkivasti ja sanoi sitten reippaasti:
»Mitäs te pyydätte lehmästä, herra Quilliam?»

»No, katselkaahan ja tutkikaa tarkkaan eläintä ensin, herra Gregeen.»

»Kyllä, niin, kyliä se on tutkittava — melko hyvä eläin. Neljästi poikinut, vai mitä Tuomas?»

»Kahdesti, hyvä herra, ja poikii kolmannen kerran helmikuussa. Kaksikymmentäneljä tuoppia päivässä maitoa ympäri vuoden ja kermasta tulee niin paljon voita, että kirnu halkeaa.»

»Ei suinkaan ole sairastanut kuumeita? Ei saa suonenvetokohtauksia? Ei suinkaan?»

»No, ettekö te ole tuntenut minua nämä kymmenen vuotta, herra Gregeen — —»

»No, tuota, mitäs sanot, yksitoista puntaa lehmästä. Tuomas.»

»Kolmetoista, Caesar, ja kun te olette nyt vanha ystävä — —»

»Tuoss' on käteni, herra Quilliam. Minä en ole kaupassa mikään kitupiikki…»

»Tahdotteko man-saarelaisia paperirahoja- tai metallia, Tuomas? Vai niin, kultaa siis. Tässä on yksi — kaksi — kolm neljä —…»

Tässä hän heitti lehmään uudestaan olkansa yli tutkivan silmäyksen — »ihmeellistä, kaikissa tapauksissa, se tuntuu minusta, niinkuin se muistuttaisi meidän vanhaa Horneytä… viisi — kuusi — seitsemän… väri ja koko on sama, minä tarkoitan… kahdeksan — yhdeksän — kymmenen… ja ellei se olisi nupopää, niin… yksitoista — kaksitoista—» hän piteli sormissaan rahaa ja hänestä tuntui vaikealta hellittää siitä. »Eikö tämä jo siitä, herra Quilliam? Vai ei? No, puoli sitten lisää. Oh, Te olette ahnas, Tom… kolmetoista.»

Maksettuaan viimeisen punnan Caesar seisoi hetkisen tarkastellen kauppaansa, jonka jälkeen hän miettivästi lisäsi: »Tuota, kaikissa tapauksissa… enpä usko, että Mummi syyttää minua, että olen tuonut saman lehmän takaisin. Lehmä alkoi vapista ja horjua. »No ihme, sama se on — ei, todentotta, lehmähän on nupo.» — Lehmä kaatui. »Siinä on kaikissa tapauksissa samanlainen tauti», huusi Caesar, ja hyökkäsi tunnustelemaan lehmän päätä, jolloin hän tahri itsensä kauheasti. »Se on sama eläin. Takaisin rahani. Antakaa takaisin rahani — minun kolmetoista kiiltävää kultarahaani, jotka olen ansainnut otsani hiessä!» hän huusi.

»Höh, vai takaisin», kivahti Musta Toni. »Ei tässä mitään rahoja takaisin anneta. Jos lehmä oli kylliksi hyvä myytäväksenne, on se kylliksi hyvä myöskin ostaaksenne», hän sanoi ja pyörähtäen ympäri nauroi voitonriemuissaan.

Caesar vapisi raivosta.

»Älkää välittäkö», lohdutteli Pete. »Jos Tom on teidät pettänyt, saa hän kyllä kalliisti sen sovittaa viimeisenä päivänä, tuottakoon se teille lohtua.»

»Kaunis lohdutus», murahti Caesar hampaittensa välitse. »Tuo mies ei ole miltään tyhmyri. Hän kyllä kerran kääntyy, ennenkuin hänen päivänsä ovat luetut, ja silloin ei hänelle lasketa viaksi, että hän sahasi poikki minun lehmäni sarvet.»

»Anna soida, Jackie», huudahti Pete.

»Terve, sa Man-saari! maa ihanainen! Ma lemmin sun rantojas aina!»

XIV.

Taivas kävi pilveen, alkoi vihmoa vettä ja kaikki riensivät vaunuihinsa. Puolessa tunnissa oli koko Tynwaldin harju typö tyhjä ja ihmiset kiiruhtivat koteihinsa saadaksensa suojaa nousevalta rankkasateelta.

Pete vuokrasi avoimet kyytivaunut, jotka palasivat pohjoiseen ja kutsui siihen kaikki ramseylaiset ystävänsä. Kun he olivat istuutuneet paikoillensa, saapui vielä joukko avuttomia ja hylättyjä olentoja, jotka olivat matkalla samalle päin — nuoria äitejä lapsinensa, vanhoja miehiä ja vanhoja vaimoja. Pete kutsui heidät kaikki vaunuihin, kunnes penkit ja lattia olivat aivan täynnä, niin ettei enää riittänyt tilaa ainoallekaan. Siitä hän ei kuitenkaan saanut erittäin suurta kiitollisuutta palkakseen. »Hitto vieköön, millainen ahtaus tässä on!» »Minun uusi kashmirmekkoni, jota olen käyttänyt vain kerran, menee tässä aivan pilalle.» »Ellemme heti lähde liikkeelle, saan minä kohta kauhean hermosäryn takaisin.»

Vihdoin he lähtivät ja ajoivat pitkän, vieterittömäin kärryjen jonon jäljessä vuoritietä kotia kohden. Sateessa virkistyneet kellokukkaset nyökkäilivät heille tien varsilta ja kärryissä juteltiin iloisesti.

»Meidän Tom on myönyt hiehon, ja saanut hyvän hinnan.» »Miksi te ette ostanut tammaa Corlett Beldromalta, Juan?» »Olisiko minun pitänyt sillä pedolla tapattaa itseni?» — »Potkiiko se? No, potki vastaan, hyvä mies, sillähän se on tehty. Hevonen on samanlainen kuin nainen. Ellet sitä piiskaa silloin tällöin − −.»

He pysähtyivät jokaisen kapakan edustalla ja matkalla oli niitä runsaasti. Miehet olivat pian sikahumalassa ja alkoivat laulaa hoilata. Se suututti kauheasti naisväkeä.

»Herra hyvästi siunatkoon, eivätkö nuo miesriiviöt käyttäydy, kuin pumpulitehtaitten roistojoukot! Oh, ne ovat vielä pahempia kuin ne raukat, joille vielä saattaa anteeksi antaa! Ne poloiset saavat riidellä tehtaissa vuodesta vuoteen eikä heillä ole kuin pikkuinen ruohotilkku pihansa perällä, jossa he saavat hypellä kuin vangitut rastaat häkissänsä.»

Sade valui nyt virtana, vuoritie tuntui jyrkällä ja yksinäisellä, harvat talot, joitten ohi he kulkivat, olivat autioita ja ovi naulattu kiinni. Tuuli suhisi pensaissa, hanhet laapustivat ja kirkuivat kyntämättömillä pelloilla, joku yksinäinen varis lenteli räpytellen savenharmaata taivasta vasten ja ulompana merellä kiemurteli huvilaivan savu, kun se kuljetti matkailijoita saaren ympäri. Laulu muuttui huokailuksi, muutamat miehet alkoivat haastaa riitaa ja toiset purskahtelivat juopuneen hillittömään itkuun ja valitukseen.

Pete koetti kaikin voimin pitää hyvää tuulta yllä. Hän hullutteli, nauroi ja kertoi hassuja juttuja. Vaikka hänen sydämensä oli murtunut ja nyyhkytti, hän kuitenkin koetti uskotella sekä itsellensä että muille olevansa huoleton, iloinen veitikka, jonka elämä oli pelkkää päivänpaistetta ja jota eivät surulliset ajatukset koskaan rasittaneet.

Ainakin hau oli onnellinen päästessään kotiinsa, jossa hänen ei tarvinnut teeskennellä eikä valehdella. — Kun he ajoivat Sulbyn ohi, hyppäsi hän alas rattailta pilkistääksensä, miten »Keijukaisessa» jaksettiin. Kapakka oli suljettu. Mummi istui odottamassa Caesaria ja kuunteli vaunun pyörien ratinaa. Hän oli aivan toisenlainen kuin ennen, hänessä oli jotakin tavatonta ja salaperäistä. Lyyhistyneenä kokoon takan ääressä hän veteli sinertäviä haikuja vanhasta savipiipusta. Tämä vanha, herttainen olento oli surussansa koettanut tehdä piipun uskotuksensa ja lohduttajaksensa. Pete huomasi, että päivän kuluessa oli jotakin tapahtunut, mutta kun vanhus katseli häntä kostein silmin, häntä peloitti kysyä mitään. Hän aikoi kertoa suurista tapauksista Tynwaldissa sinä päivänä, sitten Philipistä ja lopuksi Katesta, pyytäen hieman epäselvästi anteeksi, ettei äiti ollut vielä palannut lapsensa luokse, — vaikka olihan hän lakkaamatta lähettänyt pienokaiselle kaikenlaisia lahjoja.

»Lahjoja, niin ihanoita». hän alkoi rehennellen.

»Pete, sinä et voi syödä mitään, miten sinä saisit ruokahalua?» hätäili
Mummi.

»Syö? Minäkö en syö?» huusi Pete. »Jos te olisitte nähnyt minut markkinoilla, olisitte sanonut, että minä syön kymmenen miehen edestä. Hohoi, Mummi, minä en anna hampaittani ruostua! Kun minä saan jotakin eteeni, minä sinä hetkenä sen nielaisen kuin ahmatti.»

Lähtiessään kotiinsa pimeässä hän kuuli Caesarin rattaitten ratinan ja näki hänen taluttavan vanhaa, nyttemmin nupopäistä maidonantajaa kärryjen jäljessä.

Jalavaharjussa Nancy odotteli Peteä. Hän koetti saada isäntänsä menemään sänkykamariin nukkumaan.

»Menkää nyt, hyvä mies», hän sanoi, »kun olette riisunut vaatteenne, minä tuon ne tänne takan ääreen kuivamaan.»

Pete ei ollut nukkunut sänkykamarissa kertaakaan sen jälkeen kuin Kate oli hänet jättänyt. »Mitä turhia! Mikä raukka minä olen, että sinä tahtoisit minut sulkea johonkin sänkykamariin?» hän vastasi. »Minä olen tottunut nukkumaan tallin ylisillä heinissä ja siellä onkin hauska kuunnella tuulen soittoa katossa.»

Mutta ettei osoittaisi kokonaan muuttaneensa elämäntapojansa, hän sinä iltana seurasi Nancyn kehoitusta ja kömpi sänkykamariin. Mutta:

»Suloista on uinua untuvilla kauniissa kamarissa, Mutt' suloisempi vielä on lemmityn suukko pojalle huomenissa.

Sade hakkasi yhä akkunoihin, meri pauhasi, myrsky huojutti koko rakennusta ja ulvoen tuuli tohisi katuja pitkin. Hän oli läpimärkä ja väsynyt ja hän kalpasi kuivia vaatteita ja lämmintä vuodetta nukkuakseen.

»Halusta ma lähtisin matkalle vielä
Jos kohdata lemmityn voisin.»

Hänen varma uskonsa ja luottamuksensa, joka tähän asti oli pitänyt häntä yllä, alkoi horjua.. Hän ei jaksanut enää pettää itseänsä. Kate oli mennyt ja menetetty eikä enää milloinkaan lepäisi hänen rinnallansa.

»Jumala, auta minua! Oi, Jumalani, auta minua!» huusi hänen raadeltu sydämensä epätoivoissaan.

XV.

Kun Kate oli jättänyt miehensä ja ajatteli häntä, ei hänen mieltään täyttänyt musertava häpeäntunne. Hän oli tehnyt hänet onnettomaksi, mutta ei hän itsekään sillä ollut mitään voittanut. Päinvastoin hän oli joutunut kauheasti kärsimään, sillä olihan hänen täytynyt erota lapsestaan. Lievittääkseen antamansa iskun vaikutusta oli hänen täytynyt tehdä vääryyttä omille hellimmille tunteillensa. Joka kerta, kun hän muisti Peteä, hän muisti myöskin sen kalliin uhrin, jonka hän oli antanut ja haikeasti hän itki ikäväänsä. Kun hän näin ajatteli, hän tunsi, että hän puolisonsa kanssa oli kuitti Jos hän itse olisi saavuttanut onnea Peten kärsimyksen hinnalla, olisi hänen murheensa ollut suuri ja syvä. Mutta nyt hän oli antautunut alennukseen ja saanut osakseen koko maailman tuomion samalla kuin hänen oli täytynyt katkaista siteistä hellin.

Kun hän kiihkeässä tuskassansa oli vakuuttanut, ettei hän välittäisi ylenkatseesta eikä häpeästä, jos hän vain omistaisi Philipin rakkauden, hän ei ollut uneksinutkaan, millaiseen alennuksen tilaan hän joutuisi eläessään pimeässä, väärällä nimellä ja väärissä olosuhteissa: elämään saman katon alla Philipin kanssa eikä kuitenkaan hänen rinnallansa, tuntemattomana, piilotettuna ja unohdettuna, jota ei Philipkään tahtonut julkisesti omakseen tunnustaa. Sinäkin ratkaisevana hetkenä oli hänen sydämensä syvyydessä piillyt salainen toivo, että hänen elämänsä tämän jälkeen tulisi miellyttävämmäksi ja että hänestä tulisi hieno rouva. Häntä oli elähdyttänyt se varmuus että Philip keksisi pelastuksen tien ja vapauttaisi hänet siitä alennuksen tilasta, johon hän joutuisi, että hän saisi elää koko maailman nähden rakastettunsa rinnalla — hän ei kyllä tiennyt miten —, ja silloin hän ei välittäisi, vaikka ihmiset levittelisivät minkälaisia juoruja Sillä jos Philip olisi hänen omansa, hän olisi ylpeä ja onnellinen.

Mutta sitä pelastuksen tietä Philip ei ollut keksinyt, eikä hän häntä moittinut sen vuoksi. Hän oli alkanut aavistaa, että juuri Philip oli joutunut enimmän kärsimään ja saanut osakseen syvimmän häpeän tästä heidän suhteestaan. Sen jälkeen kun hän oli elänyt Philipin talossa, oli mies alkanut mennä alaspäin. Hän ei voinut sulkea silmiänsä tältä pikaiselta huonontumiselta ja hän tiesi sangen hyvin, että se oli vain seuraus hänen läsnäolostaan. Lakkaamaton petollisuus, keksityt verukkeet ja valheet joka hetki päivästä päivään ja kaikissa tilaisuuksissa olivat omansa painamaan häntä lakkaamatta alas. Ja kun hänelle tämä selvisi, valtasi uusi pelko koko hänen olentonsa. Se oli katkerampi kuin mikään ihmisten ylenkatse, musertavampi kuin häpeä — pelko, että Philip lakkaisi rakastamasta häntä — kauhu, että Philip alkaisi vihata häntä saatuansa selville, kuinka syvälle hän oli vajonnut hänen tähtensä.

XVI.

Palattuaan Tynwaldista Philip viivytteli kauan omassa huoneessaan. Usein hän asteli akkunaan, joka oli puoliksi auki, sillä ilma oli raskas ja tukahduttava. Ulkona oli sää sumuinen, sade valui virtanaan, ja päivä alkoi kallistua iltaan. Vesi oli valellut hautakivet märiksi. Pisarat tippuivat puitten oksista. Kirkkotarha oli autio ja yksinäinen. Sen nurkassa oli neliskulmainen lautalevy, jolla haudankaivaja tavallisesti peitti avonaiset haudat. Hänen katsoessaan heitettiin rautaportti auki ja hautajaissaattue astui sisään. Siihen kuului vain kolme henkilöä, ja honkainen arkku oli maalaamaton. Yksi näistä kolmesta oli haudankaivaja, toinen oli pappi ja kolmas oli poliisi. Haudankaivaja ja poliisi kantoivat arkkua kirkon ovelle, jonka itse pappi avasi. Sitten hän palasi takaisin kirkkoon ja nämä kaksi seurasivat häntä. Hetkistä myöhemmin kuului kolme kirkonkellon läppäystä. Muutamien minuuttien kuluttua hautajaissaattue ilmestyi uudestaan. Se lähestyi kirkkotarhan nurkassa olevaa hautaa. Kansilauta nostettiin pois, arkku laskettiin alas, poliisi kohotti puoliksi kypäräänsä ja haudankaivaja vei huolettomasti kätensä hatun lipalle. Nyt avasi pappi kirjansa ja vihdoin hän sulki sen. Hautaustoimitus oli ohi. Haudankaivaja työskenteli vielä puolisen tuntia yksinänsä sateessa luoden mullan takaisin hautaan.

»Joku yksinäinen raukka», ajatteli Philip, »jokin koditon, nimetön, onneton raukka, jolla ei ollut ainoatakaan ystävää.»

Äänettömin askelin hän hiipi lattian yli portaan juurelle, jotka veivät yläkertaan. Hän kulki kuin varas tai varjo. Päästyään yläkertaan hän koputti raskaalla kädellä siihen oveen, joka oli juuri hänen ovensa yläpuolella ja naisääni vastasi sisältä koputukseen:

»Kuka siellä on?»

»Minä se vain olen», vastasi Philip. »Minä tulen tervehtimään sinua.»

Ja niin hän avasi oven ja hiipi sisälle huoneeseen. Tämä huone oli aivan samanlainen kuin hänen omansa, hieman matalampi vain ja täällä oli myöskin vuode. Muuan nainen seisoi selkä akkunaan päin aivan kuin juuri olisi kääntynyt ympäri katseltuansa ulos kirkkomaalle. Se oli Kate. Hän oli tiennyt Philipin tulevan ja odottanut häntä. Mutta nähtyänsä hänet hän joutui aivan hämilleen. Kun Philip astui lattian yli hänen luoksensa, hän horjui, ja Kate kohotti katseensa häneen.

»Oletko sinä sairas?» hän sanoi. »Istuhan nyt. Kutsunko minä lasin konjakkia?»

»Ei», vastasi Philip. »Meillä oli ankara päivä Tynwaldissa — joitakin ikävyyksiä — kiihtymystä — minä olen väsynyt, siinä kaikki.»

Hän istahti sängynlaidalle ja tuijotteli ulos, jossa leijailevat kuuropilvet ympäröivät neliömäistä kirkontornia, kuten häilyvä harso.

»Minä olin Ramseyssä toissa päivänä», hän virkkoi, »siitä minä tulin sinulle kertomaan.»

»Ah!» pääsi Katelta ja hän puristeli käsiänsä ja tuijotteli hänkin ulos. Sitten hän kuiskasi vapisevalla äänellä: »Onko äiti tervennä?»

»On, minä en kyllä nähnyt häntä, mutta — kyllä hän on terve ja hyvin sankarillinen.»

»Ja − ja −» sanat tuntuivat tarttuvan kurkkuun, »ja kuinkas Pete jaksaa?»

»Hyvin, — kyllä hän on terve ainakin ruumiillisesti.»

»Tarkoitatko sinä, että hänen sydämensä on murtunut?»

Syvään huoaten Philip vastasi: »Kuullessaan hänen puhuvan luulisi, että hän on erinomaisen iloinen ja hyvällä tuulella.»

»Entäs pikku Katherine?»

»Hän voi myöskin hyvin. Minä en nähnyt häntä valveilla. Oli myöhäinen ja hänet oli pantu jo vuoteeseen. Hän oli punaposkinen, terve ja kaunis.»

»Minun suloinen pikku lemmikkini! Oliko hän myöskin puhdas? Pitävät kai ne hänestä huolla? Eivätkös pidäkin?»

»Parempaa huolta hänestä ei voitaisi pitää.»

»Minun rakas, oma pikku lemmikkini! Onko se kasvanut?»

»On. Puhuivat, että hänelle pitäisi pian laittaa lyhyet hameet. Nancy on kuin toinen äiti hänelle.»

Katen jalka hiveli levottomana lattiaa. »Oh! Miksi ei hänen oma äitinsä voi — —» hän alkoi ja lisäsi sitten vapisevalla äänellä: »mutta eihän se käy päinsä, pelkään… Ovatko hänen silmänsä muuttaneet väriä? Ovatko ne yhä siniset? Mutta hänhän nukkui kuten sanot. Oma, rakas lapseni! Oliko silloin hyvin myöhäinen? Kello yhdeksänkö? Täsmälleen yhdeksän? Minä ajattelin häntä juuri sinä hetkenä. Se on totta, minä lakkaamatta häntä ajattelin, ja minä muistan sen myöskin, sillä kello löi silloin. Nyt hän on pienessä vuoteessansa, minä ajattelin, hänet on pesty ja hän on puhdas ja oi, kuinka kaunis hän on yöpuvussansa, jonka pitsikaulus on poimutettu. Oma suloinen enkelini!»

Hänen puheensa oli epäselvää ja katkonaista. »Luuletko sinä, että minä enää milloinkaan saan häntä nähdä… Tuntisinkohan hänet… Mutta hyödytöntähän on sitä ajatella. Onko hänen tukkansa samanlainen kuin… Minkä värinen hänen tukkansa on, Philip.»

»Vaalea, aivan vaalea, aivan samanlainen kuin minun oli — —».

Kate pyörähti ympäri ja katsoi suoraan Philipiä silmiin huudahtaen: »Philip, Philip, oi, miksi en itse saa hoitaa lemmikkiäni? Hänen olisi täällä niin hyvä olla. Minä voisin viihdyttää häntä, että hän olisi aivan hiljaa. Oh, hän ei ollenkaan sinua häiritse ja minä olisin niin onnellinen, jos olisi pikku Kateni seuranani. Aika on joskus niin pitkä. Philip, ja minä leikkisin hänen kanssaan päiväkaudet. Ja sitten iltaisin, kun hän olisi pienessä vuoteessansa, minä laittaisin hänelle pieniä sukkia ja vaatteita — hameita ja pieniä esiliinoja ja —»

»Mahdotonta, Kate, aivan mahdotonta!» sanoi Philip.

Kate kääntyi taaskin akkunaan. »Niin», hän huokasi nyyhkyttävällä äänellä. »Minä luulen, että minun täytyisi hänet varastaa saadakseni hänet tänne. Voi, ajattelehan kuitenkin! Äiti varastamassa omaa lastansa. Oi, armollinen taivas. Onko syntini niin suuri, etten voi lähestyä viatonta lastani. Oi, lapseni, suloinen lemmikkini, oma pikkuinen Katherineni!»

Hänen rintansa aaltoili ja hän lisäsi miltei ankaralla äänellä: »Ja tietysti kaikki pitävät minua huonona äitinä, koska olen jättänyt hänet toisien hoidettavaksi, toiset saavat rakastaa häntä. Saavat nähdä hänet päivästä päivään, kylvettää hänen suloisia ruumistaan ja kammata hänen keltaisia hiuksiaan. Katsella hänen pieniin sinisiin silmiinsä ja nähdä hänen kauniit suloiset liikkeensä — oh, niin, niin», hän sanoi ja hänen kiihkonsa kasvoi. »Tietenkin, sellaisena he minua pitävät.»

»He eivät ajattele sinusta mitään muuta kuin hyvää, Kate. Heidän ajatuksensa sinusta ovat hyvät ja ystävälliset.»

Kate katsoi taaskin ulos, jossa satoi lakkaamatta, ja sanoi sitten tuskin kuuluvasti: »Vieläkö Pete kertoo sitä samaa juttua — että minä olen lähtenyt pois vain vähäksi aikaa — että minä tulen takaisin?»

»Hän kirjoittelee nyt kirjeitä itsellensä ja kertoo niiden tulevan sinulta.»

»Minulta?»

»Luonnollisesti ja yksinkertaisesti hänen omalla tavallansa — ne ovat täynnä rakkautta ja onnea — »Minä olen niin onnellinen ja minun on niin hyvä olla — se on kerrassaan surkuteltavaa. Hän on aivan kuin lapsi — hänen mieleensä ei johdu epäillä mitään. Sinä olet nyt terveempi ja huvittelet mielesi mukaan ja pian sinä muka tulet takaisin kotiin. Sinä lähetät suudelmia ja lahjoja lapsellesi ja terveisiä kaikille tutuille. Siellä oli terveisiä myöskin minulle. Sinun uskollinen ja rakastuva vaimosi − se on kauheata.»

Kate peitti kasvonsa molemmilla käsillänsä. »Ja kertooko hän sitä kaikille?»

»Kertoo, sitä vartenhan kirjeet ovat olemassakin. Hän ajattelee. että hän säilyttää sinun nimesi puhtaana ja tahrattomana ja paikkasi vapaana, niin että voit palata, milloin haluat, eivätkä juorujen puheet sinuun yllä.»

»Oh! Minkätähden sinä kerrot kaikkea tuota minulle? Se vetää minua takaisin hänen luokseen. Ja myöskin lapseni vetää minua takaisin… Näyttikö hän noita kirjeitä sinulle?»

»Hän teki vielä pahempaakin, Kate — paljoa pahempaa — hän pani minut vastaamaan niihin. Vastasin yhteen tässä muutamana iltana. Oh, kun ajattelen sitä! Rakas vaimo. Olen äärettömän iloinen saatuani sinun tervetulleen kujeesi. Jumala tietää, miten saatoin pitää kynää — olin aivan pyörällä päästäni ja olin vähällä tulla hulluksi. Hän kertoi sinulle kaikenlaisia uutisia − isästäsi, Mummista ja kaikista muista. Sen hän teki omalla reippaalla tavallansa — vanha Pete-parka. Hän on iloisin, päivänpaisteisin sielu, mitä on olemassa. Tuomari pistäytyy täällä katsomassa meitä silloin tällöin — kun toivoo, että sinä olet nyt terveempi, kun olet vähäksi, aikaa päässyt pois kotoa. Se oli kauheata — kauheata. Rakkahin Kirry! Minä ikävöin sinua kuollakseni — vielä pahemmin kuin Kimberleyssä. Tule siis pian kotiin, oma uskollinen, pikku vaimoni. Tule hullun, vanhan miehesi luokse, sillä muuten hänen sydämensä halkeaa ikävästä.»

Hän hypähti seisoallensa ja alkoi harpata edestakaisin lattialla. »Mutta mitä varten minä kerron kaikkea tätä sinulle? Minun pitäisi itse kantaa kuormani.»

Katen kädet olivat pudonneet kasvoilta alas ja hänen piirteistään hohti suuri rakkaus ja osanotto. »Ja täytyikö sinun kirjoittaa kaikkea tuota.»

»Oh, ei hän tarkoittanut sillä mitään pahaa. Hän ei tahtoisi tuottaa ikävyyksiä kenellekään. Hän ei voinut uneksia, että jokainen sana poltti kuin rauta sydäntäni.»

Hänen äänensä painui ja hänen kasvonsa vääntyivät tuskasta. »Mutta minusta tuntui niinkuin paholainen olisi mennyt häneen ja kuiskaillut hänelle, kuinka minua oli kidutettava — aivan kuin julmin tyranni olisi antanut kynän käteeni ja pakottanut minua kirjoittamaan oman kuolemantuomioni. Olisin voinut lyödä hänet kuoliaaksi — en voinut sitä auttaa — niin, minusta tuntui sinä hetkenä kuin — — oh, mitä minä puhunkaan?»

Hän seisahtui, istahti takaisin vuoteen reunalle ja painoi päänsä käsiinsä. Kate hiipi hänen luoksensa ja istahti hänen vierellensä. »Philip», hän kuiskasi, »minä saatan sinut turmioon. Niin, minä turmelen koko sinun elämäsi. Minä, joka tahdoin nähdä sinut suurena ja puhtaana — ja puhdassydämisenä — minä olen syypää sinun onnettomuuteesi. Jos minä jään kauemmaksi tänne, Philip, on se sinun tuhosi. Kukaan ei käy tervehtimässä sinua. Sinä olet sulkenut ovesi kaikilta… Minä kuulin sinun tulevan eilen illalla, Philip. Minä kuulen sen joka ilta. Kyllä minä kaiken tiedän. Oh! Lopuksi sinä alat vihata minua — minä tiedän, että niin tulee käymään. Miksi sinä et lähetä minua täältä pois? Sinun on parempi lähettää minut ajoissa pois täältä. Ja sitäpaitsi, onhan yhdentekevää, missä minä olen. Sillä vaikka me asumme samassa talossa, me emme kuitenkaan koskaan tapaa toisiamme. Lähetä minut heti paikalla pois, nyt ennenkuin on liian myöhäistä.»

Philipin kädet putosivat alas ja hän haparoi hänen kättänsä, mutta hän varoi katsomasta häntä silmiin. »Me olemme molemmat kärsineet. Kate. Me emme koskaan voi vihata toisiamme — me olemme molemmat kärsineet toistemme puolesta.»

Kate puristi lujasti sitä kättä, jonka toinen oli hänelle avannut, kuiskatessaan: »Sittenhän sinä et koskaan minua hylkää, tapahtukoon mitä tahansa.»

»En koskaan, Kate, en koskaan», vastasi Philip. Ja päästäen pidätetyn huudahduksen Kate kiersi kätensä hänen kaulaansa.

Sade valui yhä virtoinaan ja loristen juoksi se katolta ja vesitorvista.

»Mutta mitä meidän on tehtävä?» kysyi Kate.

»Jumala tietää», vastasi Philip.

»Mitä meistä tulee, Philip? Emmekö me enää koskaan voi hymyillä toisillemme? Me emme koko elämämme aikaa jaksa kantaa tällaista kuormaa. Tänään, huomenna, ja ylihuomenna ja niin vuodesta vuoteen — täytyykö sen tällä tavalla jatkua elämämme loppuun asti? Onko tämä elämää? Eikö ole mitään, mikä voi tehdä tästä lopun?»

»On, Kate, on. On olemassa yksi, joka voi tehdä siitä lopun — vain yksi.»

»Tarkoitatko sinä — kuolemaa?»

Philip ei vastannut. Kate nousi hitaasti hänen viereltänsä ja palasi akkunaan, nojasi otsansa pielilautaa vasten ja katseli alas autioon kirkkotarhaan, jossa haudankaivaja sateessa lopetteli työtänsä. Äkkiä hän katkaisi hiljaisuuden. »Philip», hän sanoi, »minä tiedän, mitä meidän on tehtävä. Minä ihmettelen suuresti, miksi emme ole ennen tulleet sitä ajatelleeksi.»

»Mitä se on?» kysyi Philip.

Kate seisoi hänen edessänsä kiivaasti huohottaen.

»Sano Petelle, että minä olen kuollut.»

»Ei, ei, ei!»

Kate otti hänen molemmat kätensä. »Kyllä, kyllä», hän päätti.

Philip käänsi päänsä pois hänestä. »Kate, mitä sinä sanot?»

»Mikä voi olla luonnollisempaa kuin se? Ajattelehan vain jos sinä olisit ollut joku toinen, olisi varmasti nyt jo niin käynyt. Sinä olisit vihannut minua sentähden, että minä olen vetänyt sinut alas petoksen liejuun, sinä olisit hylännyt minut ja minun olisi täytynyt menehtyä ja joutua turmioon. Oh, kyllä minä sen kaiken näen — juuri niinkuin kaikki olisi todella tapahtunut. Yksinäinen ikävä huone jossain — yksin — kuihtuen — kuollen — tuntemattomana — nimetönnä — unohdettuna — —.»

Philipin silmät harhaillivat ympäri huonetta. »Se tappaa hänet. Jos hänen sydämensä voi murtua, tämä murtaa sen», hän sanoi.

»Hän on elänyt kuitenkin kovempienkin iskujen jälkeen, Philip. Luuletko sinä, ettei hän ole kärsinyt? Huolimatta iloisista puheistansa ja huolettomasta käytöksestänsä, kirjeistänsä ja lahjoistansa, luuletko sinä, ettei hän kärsi?»

Philip irroitti kätensä ja alkoi taas kävellä huoneessa edestakaisin, pää riippuen rinnoilla ja kädet ristissä selän takana.

»Hirveätä on pettää häntä tuolla tavalla», hän huokasi.

»Ei, Philip, vaan ystävällistä. Kuolema ei ole hirveä, sen iskemät haavat paranevat, ne eivät vuoda ikuisesti verta. Kun hän kerran saa kuulla, että minä olen kuollut, hän ehkä hetkisen itkee ja sitten» — hän tukahdutti nyyhkytyksensä — »sitten on kaikki ohi. »Tyttö parka», hän ehkä sanoo, »häntä voidaan syyttää paljosta. Minä rakastin häntä kerran, enkä tehnyt hänelle mitään vääryyttä. Mutta nyt hän on mennyt ja hän oli minun pikku Katherineni äiti — unohtakaamme kaikki hänen virheensä — −»

Philip ei ollut kuullut hänen puhettansa; hän seisoi akkunan ääressä alas tuijotellen. »Sinä olet oikeassa, Kate; luulen, että sinä varmaankin olet oikeassa, Kate.»

»Siitä olen aivan vanna.»

»Hän saattaa kärsiä siitä paljon, mutta hän pääsee sen ohi.»

»Aivan varmasti ja sinä Philip — hän ei kiduta sinua enää sen jälkeen.
Ei enää kirjeitä, ei mitään lahjoja, ei terveisiä — —»

»Minä teen sen — huomeniltana minä sen teen», päätti Philip.

Kate avasi sylinsä ja huusi: »Suutele minua, Philip. Suutele minua. Me elämme taaskin. Me saamme nauraa yhdessä — suutele minua, suutele minua.»

»Ei vielä — vasta kun tulen takaisin.»

»Olet oikeassa — vasta kun tulet takaisin.»

Hän vajosi nojatuoliin itkien ilosta ja Philip hiipi ulos aivan kuin oli tullutkin, äänettömin askelin kuin varas tai varjo.

Kun ihminen, joka ei ole paatunut rikoksentekijä, joutuu viettämään tuollaista kaksinaista elämää, hän hyväksyy millaisen valheen tahansa, kun vaan sillä voi peittää totuuden, joka tuntuu tuottavan hänelle häpeää ja tuskaa. Hän saattaa olla viisas ihminen kaikissa muissa asioissa, hän voi olla teräväjärkinen, voi nähdä asiat kaikilta puolilta, hän voi myöskin olla viekas, mutta tässä suhteessa — kun on kysymys hänen kunniastansa, hänen maineestansa ja hänen omasta turvallisuudestansa, hän epäilemättä tekee erehdyksiä, tyhmyyksiä, jopa suoranaisia hulluuksia. Sellainen on luonnon kosto. Sellainen on Jumalan oma tuomio.

XVII.

Philip oli matkalla Balluren kartanosta Jalavaharjuun. Oli myöhäinen ja ilta oli pimeä ja äänetön — sumuinen ja painostava, jolloin eivät tähdet tuikkaneet eikä kuu kumottanut. Tie oli tyhjä, puut seisoivat aivan hiljaa ja vain kaukaisen meren hiljaiset mainingit kuuluivat valittavina.

Matkalla Philip koetti vakuuttaa itsellensä, että se, mitä hän aikoi tehdä, oli hänen puolellansa hyvä työ. »Eihän ole suinkaan väärin uskotella hänelle tuollaista», hän ajatteli. »Sehän tapahtuu vain hänen omaksi hyväksensä. Epävarmuus tappaisi hänet. Hän kuihtuisi vähitellen. Tarmo ja elämänhalu miehen sielusta valuisi pois pisara pisaralta. Miksi hän sitten epäröisi? Sitäpaitsi olihan se puoliksi totta — totta omassa merkityksessään ja tämä merkitys sittenkin oli ainoa oikea. Kate on kuollut — kuollut hänelle. Hän ei ikinä voi enää palata hänen luoksensa. Pete on menettänyt hänet ainaiseksi. Onhan se siis sittenkin totta — niin, se on totta.»

»Se on valhe», sanoi ääni hänen korvaansa.

Hän hätkähti. Hän olisi saattanut vannoa, että joku oli puhunut hänelle. Mutta kuitenkaan ei ollut ketään hänen rinnallaan, hän oli aivan ypö yksin tiellä. »Sen täytyi olla minun oma ääneni», hän ajatteli. »Minä varmaankin ajattelin ääneen», ja sitten hän jatkoi matkaansa ja mietiskelyjänsä.

»Ja vaikkapa se nyt olisikin valhe, onko se sittenkään mikään rikos?» hän kysyi itseltänsä. »Totta se on — se on aivan liiankin totta — kuka viisas mies sen onkaan sanonut — kun ihminen tekee ensimmäisen erehdyksen, takoo hän ensimmäisen renkaan kahleihinsa. Toiset renkaat myöskin saattavat näyttää rikoksilta, mutta eivät ne sitä ole — ne ovat vain ensimmäisen seurauksia. Meidän rikoksemme tapahtui kauan sitten ja silloinkin se tapahtui kohtalon pakotuksesta. Jos menneisyyden saisi takaisin, emme voisi toisin menetellä, ellei kohtalomme olisi toisenlainen. Ja mitä sen jälkeen on tapahtunut on kaikki seurannut tuota ensimmäistä erehdystä. Sen seuraus oli, että Kate meni naimisiin Peten kanssa; sen seuraus oli, että Kate jätti hänet — ja tämä on myöskin seuraus.»

»Se on valhe», sanoi sama ääni taaskin hänen sivullansa. Hän pysähtyi. Hänen ympärillään vallitsi läpitunkematon pimeys — hän ei voinut mitään nähdä.

»Kuka se on?» hän kysyi.

Mitään vastausta ei kuulunut. Hän haparoi hermostuneesti käsillänsä. Mitään hän ei kuitenkaan havainnut. »Se oli varmaankin tuuli puissa», hän ajatteli, »mutta eihän se saattanut olla mikään tuuli tällaisena tyynenä, sumuisena yönä. »Se kuului aivan kuin oma ääneni!», sitten hän muisti palvelijansa Douglasissa sanoneen, että hänellä oli viime aikoina tapana puhua itseksensä. »Se oli oma ääneni», hän ajatteli ja asteli edelleen.

»Valhe on huono perustus rakennukselle — siitä olen aivan varma. Mitään pysyvää ei sille voi rakentaa. Se sortuu maahan, jää vain rauniot jäljelle; se turmelee myöskin kaiken muun. Kuitenkin — —»

»Se on valhe», sanoi taaskin ääni. Tällä kertaa siitä ei saattanut erehtyä. Se oli matala, hiljainen kuiskaus. Se tuntui tulevan suoraan hänen korvaansa. Se ei ollut hänen oma äänensä ja kuitenkin se hämmästyttävällä tavalla muistutti hänen omaa ääntänsä. Sen täytyi olla hänen oma äänensä, joka puhutteli häntä itseänsä.

Kun tämä ajatus hänelle selvisi, valtasi hänet kuoleman kauhu. Hänen sydämensä löi rintaa vasten ja jäinen väristys kävi hänen lävitsensä. »Aina sama kiduttava uni», hän ajatteli. »Edellisellä kerralla se oli harhakuva, nyt kuuluu ääni. Se on yksinäisyyden ja erakkoelämän seuraus. Minun täytyy vapautua siitä. Minun täytyy olla voimakas. Muuten se saattaa saada hirvittävän voiman minun ylitseni, niin että minä tulen hulluksi. Ihmisillä on tapana sanoa »näkee oman sielunsa», ennenkuin he tulevat hulluksi uskonnollisista mietiskelyistä tai rikoksiensa vuoksi.»

»Valhe! Valhe!» sanoi ääni.

»Tämä on hulluutta. Nähdä kasvoja pimeässä ja kuulla ääniä ilman läpi on hulluutta. Kaikki hulluthan sellaisia näkevät ja kuulevat.»

»Valhe», sanoi ääni taaskin. Hän katsahti olkansa yli. Hänestä tuntui niinkuin joku olisi koskettanut häntä puhuessaan.

Hän kiiruhti askeleitansa. Ääni tuntui seuraa van hänen mukanansa. »Minun täytyy voida hillitä itseäni ja terästää luonnettani», hän ajatteli. »Minä en saa olla mikään pelkuri. Järki ei ihmistä jätä niin kauan kuin hän itse uskoo ettei se ole häntä jättänyt. »Minä luulen tulevani hulluksi», ajattelee ihminen ja silloin hän huutaa ja on jo hullu. Minä en voi poistua alkamaltani tieltä. Jos minä nyt antaudun, olen minä hukassa. Tuo kauhunkuva saa minut valtoihinsa ja minä olen ikuisesti sen orja.»

Hän oli nyt saapunut pois Balluren alueelta ja asteli tietä Ramseytä kohden, jolloin hän saattoi nähdä kaupungin valojen heijastuksen. Mutta ääni ajoi häntä lakkaamatta jäljestä itsepäisesti, rukoillen ja käskien.

»Suuri Jumala», hän ajatteli, »mitä ovat kuvitellut paholaiset tämän hirveän todellisuuden rinnalla? Miten kauheata, että oma silmä ja oma ääni ihmistä lakkaamatta vainoaa ja seuraa. Ei ole sellaista pimeyttä, joka voisi sen kasvot peittää. Ei niin suurta ääntä, joka tuon äänen voisi vaientaa.»

Hän astui yhä kiivaammin. Mutta ääni seurasi hänen sivullansa, tasaisin, äänettömin askelin ja näkymättömänä, eikä hän siitä vapaaksi päässyt.

Äkkiä hän pysähtyi ja jatkoi sitten hitaammin matkaansa. Hänen polvensa vapisivat ja maa huojui hänen jalkainsa alla ja kuitenkin hän kulki eteenpäin. »Minä en saa peräytyä. Minun täytyy hallita itseni. Minun täytyy tehdä, kuten olen ajatellut. Minä en ole hullu», hän päätti.

XVIII.

Sinä aamuna Pete oli herännyt hyvin myöhään. Ollessaan vielä vuoteessa hän kuuli Mummin keskustelevan Nancyn kanssa sänkykamarin alla olevassa huoneessa. Jo ensimmäisestä sanasta hän saattoi kuulla, ettei kaikki ollut, kuten olla piti.

»Oi, Herra Jumala, Herra Jumala!» huokasi Nancy ja Pete oli näkevillään hänen nostavan kätensä taivasta kohden.

»Se oli juuri Kelly, postinkantaja», sanoi Mummi surkealla äänellä — ääni oli sama, jota hän oli käyttänyt savuja puhallellessaan.

»Se roikale!» kivahti Nancy.

»Hän tuli Caesarin luo tänä aamuna ennen aamiaista», kertoi Mummi.

»Sellainen hän on», huudahti Nancy. »Se oli aivan hänen tapaistansa. Hän on aina valmis toimittamaan toisille ikävyyksiä. Siihen ne kyllä kykenevät, mutta muistavatkos koskaan rukouksiansa… Mutta missä hän on sitten nyt? Lieköhän hän riistänyt itseltänsä elämän, se onneton raukka?»

»Niinhän minäkin Caesarille sanoin», myönsi Mummi. »Jos hän on karannut sen nuoren Ballawhainen kanssa, niin miksi sinä et lähde Englantiin noutamaan häntä kotiin takaisin?» sanoin minä.

»Mitäs Caesar sanoi?»

»'Ei'», sanoi hän, »'en askeltakaan ota. Jos hän on kuollut, saamme sen kyllä aikanaan tietää, mutta jos hän on elossa, kohtaa meitä häpeä kyllä liiankin pian'.»

»Voi, voi kuitenkin, voi kuitenkin!» valitti Nancy. »Kun jotkut ihmiset tulevat uskovaisiksi, tulevat he tyhjiksi kuin perattu silli eivätkä kalpaa muuhun kuin uuniin savustettaviksi.»

»Se on juuri Mustan Tomin syy», päätti Mummi. »Caesar pelkää kuolemaksensa hänen häijyä kieltänsä. 'Siitä hän saa vettä myllyynsä', hän sanoo. 'Nyt hän kehoittaa minua lakaisemaan oman kynnykseni, ennenkuin saarnaan parannusta muille'. Mutta kuinkas mies itse jaksaa?»

»Petekö?» kysyi Nancy. »Eilen illalla hän oli kuolemanväsynyt eikä ole vielä tullut alas… Vaiti!… Ylhäältä kuuluu hänen askeleensa.»

»Poikaparka! Poikaparka!» huokaili Mummi.

Lapsi alkoi ilkeä ja joku tuntui polkevan tahtia, kun vedettiin hidasta virren säveltä. Mummi istui varmaankin lieden ääressä pienokainen sylissänsä.

»Jotakin on tapahtunut», ajatteli Pete pukeutuessaan Hetkistä myöhemmin todellakin oli jotakin tapahtunut Hän oli avannut pukeutumispöydän laatikon ja löytänyt vihkimäsormuksen ja korvarenkaat, jotka Kate oli sinne heittänyt. Alhaalla olevassa huoneessa syntyi samana hetkenä vilkasta liikettä, mutta sitä ei Pete huomannut Hänen sydämensä huusi tuskasta: »Nyt se tulee! Minä tiedän sen, minä tunnen sen! Jumala, auta minua! Jumala anna minulle anteeksi! Amen! Amen!»

Caesar, postinkantaja ja poliisikonstaapeli olivat »kristittyjen» lähettiläinä astuneet taloon. Musta Tom oli heidän mukanansa. Hän oli se vainukoira, joka oli karkoittanut heidät heidän piilopaikoistansa.

»Riennä kotiin, vaimo!» komensi Caesar Mummia. »Tämä ei ole sinulle sovelias paikka. Täällä asuu synti kuolema ja petos.»

»Se on minun lapsenlapseni koti, ja siinä on kylliksi minulle», intti
Mummi vastaan.

»Palaa kotiin, sanon minä sinulle», kivahti Caesar. »Eikä sinun pidä koskaan palaaman tähän häpeän sijaan».

»Ota lapsi, Nancy», pyysi Mummi ojentaen pienokaisen hänelle. »Häpeää on minusta siinä kylliksi, kun vaimon pitää sulkea sydämensä omalta lihaltansa ja verellänsä, ellei tahdo tehdä toisin kuin hänen miehensä tahtoo», ja valittaen ja itkien hän lähti kotiinsa.

Mutta Caesarin luonnolliset tunteet saivat väistyä hänen ahtaitten uskonnollisten haaveittansa tieltä. »Jokainen, joka on hyljännyt kotinsa, veljet tai sisaret, tai isän, tai äidin, taikka vaimon, taikka lapset, taikka pellot Minun nimeni tähden, on saava ne satakertaisesti takaisin», sanoi Caesar vilkaisten silmillänsä Mustaan Tomiin päin.

»No, jo nyt on jotain!» pauhasi Nancy. »Jos minun mieheni vaatisi minulta tuollaista, niin… Satakertaisesti, no vielä vain! Ei, vaikka minä saisin sata kertaa sata, senkin ruojat!»

»Älä siinä ollenkaan nostele nokkaasi, vaimo, vaan kutsu isäntäsi», määräsi Caesar.

»Se tässä vielä puuttuu, vai vielä teille isännät — kyllä, paljon kiitoksia», kiukutteli Nancy.

»Minä olen tullut sanomaan hänelle jotakin ja tultuani niin pitkän matkan, minä en jätä sitä tekemättä», sanoi Caesar varmasti.

»Itse paholainen tuli pitemmän matkan kuin te ja sittenkin hänen sanomansa oli ikuinen valhe», väitti Nancy.

»Hillitse kielesi, Nancy Cain», kivahti Caesar, »ja riisu lapselta pois tuo paavillinen päähine.» Se oli samainen punainen samettihilkka. »Vahinko, ettei niitä rahoja, jotka tuohon on tuhlattu, ole annettu vaivaisille.»

»Nuo sanat minä luulen ennenkin kuulleeni, herra Gregeen», muisteli Nancy. »Judas Iskariot käytti niitä ensiksi ja te olette varastanut ne varkaalta.»

»Vaiti, vaimo!» huusi Caesar raivostuen suunniltansa Mustan Tomin naurun vuoksi. »Minä kutsun itse tänne sen miehen. Peter Quilliam!» ja hän tallusti porrasta kohden.

»Kääntykää takaisin», huusi Nancy pitäen lasta kainalossaan ja kohottaen uhkaavasti toisen kätensä ylös.

»Ohoo, et sinä sentään mahda uskaltaa satuttaa kättäs Herran voideltuun, vaimo» tiuskasi Musta Tom.

»Vai en minä uskalla?» kähisi Nancy »Koko mies on paholaisen voitelema», hän lisäsi ja silmät iskivät tulta.

»Tuohon naiseen ei ole luottamista, hyvät herrat», niiskutti konstaapeli. »Kaikissa tapauksissa hän on uskoton. Minulle on kerrottu hänen sanoneen, ettei valas nielaissutkaan Joonasta.»

»Niinpä vain, siinä onkin ero meidän välillämme», iski Nancy, »sillä muutamat man-saarelaiset saattavat uskoa, että Joonas nielaisi valaskalan.»

Yläkertaan johtavien portaitten ovi avattiin Nancyn selän takana, ja Pete astui huoneeseen. »Mistä on kysymys, hyvät ystävät?» hän kysyi huolestuneella äänellä.

Caesar astui askeleen häntä kohden kädessään keltainen kirjekuori.
»Mitäs tämä on?» hän vastasi.

Pete otti kirjeen ja avasi sen.

»Siinä on sinun kirjeesi takaisin, sillä vastaanottajaa ei ole löydetty, eikö se ole se?» kysyi Caesar.

»Entäs sitten?» hymähti Pete.

»Englannista tulevat kirjeet eivät tule Peelin kautta. Mutta sinun ensimmäisessä kirjeessäsi oli Peelin leima, vai eikö ollut?»

»Entäs sitten?»

»Eikö ehkä kirjoitus sisällä ollut sinun omaa käsialaasi? Eikö myöskin paketin osoite ollut sinun kirjoittamasi, eikö?»

»Siinäkö kaikki?»

»Eikö siinä ole jo kylliksi, niin minusta tuntuu?»

»Mitenkäs onkaan sen Joe-enon laita?» kysyi Musta Tom ikeniänsä irvistäen.

»Sinun rouvasi ei ole Liverpoolissa. Sinä et tiedä, missä hän on. Hän on mennyt kaikkien syntisien tietä», väitti Caesar.

»Sitäkö te olette tulleet minulle sanomaan?» kysyi Pete.

»Ei. Me olemme, tulleet sanomaan», alkoi Caesar, »että me olemme kevytmielisen elämän vuoksi pyyhkineet sinun vaimosi pois luetteloista. Ja me olemme tulleet neuvomaan sinua pitämään huolta oman sielusi pelastuksesta. Sinä olet pettänyt meitä, kapteeni Quilliam. Sinä olet saattanut Jumalan Pyhän Hengen murheelliseksi», — vilkaisten uudestaan Mustaan Tomiin — »ja sinä olet tuottanut häpeää sille seurakunnalle, joka on pitänyt sinua jäsenenään. Sinä olet käytöksesi kautta avustanut julkista synnintekijää ja antautunut samalle tielle kuin hän, ja siten tahdot saattaa yhden Jumalan lapsista murheella hautaan.»

Caesar tuli niin syvästi liikutetuksi omahyväisestä hurskaudestaan ja osanottavaisuudesta omaan kohtaloonsa, että hän alkoi ankarasti niiskuttaa nenäänsä. »Jättäkäämme murheemme Jumalan huomaan», hän sanoi polvilleen langeten ja alkoi rukoilla.

»Meidän veljemme on pettänyt meitä, Herra, mutta me annamme hänelle koko sydämestämme anteeksi. Armahda häntä, Herra, ja anna hänen syntinsä anteeksi, että voisi välttää helvetin tulta. Älä jätä palvelijaasi Belialin tyttäreksi, missä ikinä hän nyt lieneekin. Olkoon hänelle opiksi, nuhteeksi ja ojennukseksi, että hänet nyt on erotettu pois hurskasten seurakunnasta. Suo hänen tuntea pahat työnsä ja syntinsä, kun hän vielä on lihallisessa ruumiissa, ettei hänen kuolematon sielunsa joutuisi iankaikkiseen kadotukseen. Herra Jumala, vahvista palvelijaasi! Älä salli hänen luonnollisten taipumustensa tulla paulaksi hänen tiellensä. Vaikka hänelle tuottaisikin surua ja murhetta, kyyneleitä ja huokauksia, kuu hänen täytyy kiskoa orjantappurat ja ohdakkeet sydämestään, auta häntä ja anna hänelle voimaa — —»

»No, siunaa ja varjele!» päivitteli Nancy loksutellen edestakaisin lattialla puukengissänsä. »Ihmeitten ihme, ettei tuo mies ollenkaan häpeä mustatessaan omaa tytärtänsä Kaikkivaltiaan kasvojen edessä.»

»Armahda, o Herra», jatkoi Caesar, »kaikkia uskottomia, jotka kristityssä maassa vaeltavat pakanuuden pimeydessä eivätkä erota sapattia arkipäivistä ja ovat kiukkuisia ja pahoja kieleltään − −.»

»Kitas kiinni, ruoja!» huusi Nancy. »Tuolla se tarkoittaa minua.»

Koko ajan oli Pete seisonut ja kuunnellut äänettömänä, vaikka näytti suuttuneelta ja surulliselta.

»Minä pyydän teiltä kaikilta anteeksi», hän sanoi. »Minä en tahdo väittää, ettette ole totta puhuneet. Minä olen kuin nuotanperään joutunut kala — liikkuma-ala käy joka hetki pienemmäksi, kunnes olen kokonaan joutunut kiikkiin. Niin on minulle, käynyt. Minä petin teitä. Minä kirjoitin itse nuo kirjeet. Minulla ei ole Joe-enoa eikä Joney-tätiä. Minun vaimoni on jättänyt minut. Minä en tiedä, missähän on tai mitä hänestä on tullut. Minä tunnustan itseni voitetuksi ja heitän aseeni.»

Kuului voimakasta tyytyväisyyden murinaa. »Mutta etkö sinä tunne todellista anteeksisaamisen tarvetta, veli?» ihmetteli Caesar.

»En», vastasi Pete. »Mitä tein, sen tein parhaimmassa tarkoituksessa, ja jos se oli väärin, Kaikkivaltias varmaan antaa minulle anteeksi — siinä kaikki.»

Caesar työnsi alahuulensa lerpalleen. Pete ojentausi suoraksi ja katseli miehiä kasvoista kasvoihin, kunnes hänen silmänsä pysähtyivät postinkantajaan.

»Mutta tarvitaan varas saamaan varas kiinni», hän sanoi. »Kuka teistä on se rosvo, joka sai kiinni minut? Voi olla mahdollista, että minä olen käyttäytynyt kuin tyhmin kollo, ja te olette olleet aivan tavattoman viisaita ja ovelia, mutta ajattelen kuitenkin, että joku on sittenkin ollut liian hätäinen.»

Hän kohotti keltaista kirjekuorta. »Tämä kirje oli sinetöity, kun te annoitte sen minulle, herra Gregeen. — Niistä te siis tiedätte, mitä sinne sisään oli kirjoitettu? 'Vastaanottaja tuntematon', te sanotte. Mutta sehän ei vielä sano mitään, tuleehan paljon muitakin kirjeitä takaisin.»

Postinkantaja seisoi ja siveli otsatukkaansa.

»Herralla on omat keinonsa toteuttaessaan tahtoansa, vai eikö se ole niin, Caesar? En kuitenkaan usko, että toisten kirjeitten avaaminen kuuluisi niihin.»

Herra Kelly pyöritti kärppämäisiä silmiänsä, niin että ne olivat työntyä ulos rei'istänsä.

Pete heitti kirjekuoren täysinensä tuleen. »Te olette tulleet sanomaan minulle, että olette erottaneet minun vaimoni seurakunnastanne. Hyvä on! Te voitte, erottaa samalla myöskin minut, ja jos teillä on saatavilla ne rahat, jotka minä olen teille antanut, voitte palauttaa ne minulle saman tien, niin olemme kerralla kuitit.»

Musta Tom oli katketa naurusta tarjoilupöydän nurkalla, ja Caesar kiemurteli väistääkseen hänen läpitunkevaa katsettansa.

»Te tunnette hyvin sen vanhan kirjan», sanoi Pete, »joka minulle on melkein kokonaan vieras, mutta luullakseni sanotaan siellä kuitenkin jossakin paikassa: »Joka teistä on synnitön, hän heittäköön ensimmäisen kiven.» Minä en suinkaan ole mikään pyhimys ja saatte siis panna rangaistuksenne toimeen.»

Hänen äänensä alkoi vavista. »Ilmeisesti te ajattelette, että maallinen laki on tullut rikotuksi, mutta minä ajattelen enemmän sydämen lakia. Tässä tapauksessa saattaa olla siitäkin kysymys, siitä voitte olla varmat. Se nainen, joka on karannut, on saattanut tehdä väärin — en tahdo väittää, ettei hän olisi rikkonut, onneton raukka. Mutta jos hän tulee takaisin kotiin — te voitte hänet sulkea ulos — mutta minä otan hänet vastaan, millainen hän lieneekin ja mitä hän lieneekin tehnyt — niin totta kuin Jumala minua auttakoon — enkä minä kysy viimeisellä tuomiollakaan, teinkö silloin oikein tai väärin.»

Sitten hän käänsi heille selkänsä ja istahti tuolille takan ääreen.

»Nyt te voitte mennä kotiinne hoitamaan omia asioitanne», sanoi Nancy pyyhkien silmiänsä, »että minä saan tuulettaa tämän keittiön — ja puhdasta ilmaa tämä totisesti tarvitseekin tuollaisten likaisten roikaleitten jälkeen.»

Caesarkin pyyhkäsi toista silmäänsä — sitä joka oli lähinnä Mustaa Tomia. »Tulkaa», hän sanoi valittaen ja hillitysti, »meidän asiamme on toimitettu ja turha vaiva. Etiopialainen ei voi vaihtaa nahkaansa eikä leopardi pilkkujansa.»

»Ei, mutta hän voi kyllä ne peittää päällystakilla», pisti Nancy. »Se sattui naulankantaan, vai mitä Caesar? Älkää moittiko peiliä, jos kasvonne ovat inhoittavat.»

Caesar näytti siltä kuin ei olisi kuullut hänen sanojansa. Hän huokasi syvään Peten selän takana ja sanoi: »No niin, me rukoilemme, kaikista huolimatta, että me kaikki kohtaamme toisemme taivaassa viimeisenä päivänä.»

»Ei, kiitoksia paljon, minua ette kohtaa», kivahti Nancy. »Ei ole sitä paikkaa, jossa minä tahtoisin olla teidän kaltaistenne kanssa yhdessä.»

Caesarin vanha ihminen ei sietänyt enempää. »Hullu ja kiittämätön vaimo», hän huusi, »joka on syönyt minun leipääni ja juonut minun — —»

»Minunko syntyperääni sinä?» iski Nancy. »Varmaankin joku Faraon tytär on löytänyt sinut kaislikosta ja tehnyt profeetaksi.»

»Ei kannata tuhlata sanoja, herra, yksinäiselle naiselle, joka asuu yhdessä yksinäisen miehen kanssa», päätti herra Niplightly.

Nancy muutti lapsen oikealta käsivarreltansa vasemmalle ja iski rystyillänsä poliisia kasvoihin. »Tämä parantakoon sinun pahaa sydäntäsi», hän kivahti, »ja sano tuomarille, että minä sen annoin.»

Sitten hän kääntyi postinkantajaan ja Mustaan Tomiin. »Ulos täältä, sinä pikkuinen varas, sinun suusi on inhoittava likakaivo ja sinun kielesi on sen pumppu. Mene kotiisi kuolemaan sinä musta könttyrä, sinä hämähäkki — sinä olet jo kylliksi ilkeä etkä kelpaa mihinkään muuhun. Ulos täältä, joka sorkka!» huusi Nancy lyöden oven heidän jälkeensä kiinni, vaan avasi sen kuitenkin vielä lähettääksensä viimeisen tervehdyksensä. »Ja jos nyt kävisi niin, että te tapaisitte taivaassa toisenne, ilmoittakaa siitä minulle, niin minä koetan tulla toimeen siellä toisessa paikassa.»

XIX.

Samana iltana Pete jalallansa heilutteli pientä kätkyttä. Toinen käsi oli pöydällä ja hyväili hellästi sormusta ja korvarenkaita, jotka hän oli löytänyt pukeutumispöydän laatikosta. Silloin kuului ovelta kiireellinen koputus, joka kumisi hänen korvissansa kuin tyhjä ruumisarkku.

»Sisään», hän huudahti.

Tulija oli Philip, mutta tuntui kuin itse kuolema olisi astunut sisään, niin syvälle olivat hänen poskensa — painuneet, niin hurjannäköiset olivat hänen silmänsä, niin kylmä hänen kätensä.

Pete oli valmistunut kaikkeen. »Sinäkin olet kuullut siitä — näkeehän sen», hän sanoi kuin uhmaten. »Sinun ei tarvitse mitään sanoa — minä olen nyt merrassa.»

»Ole rohkea, Pete», pyysi Philip. »Se on oleva ankara isku sinulle.»

Pete katsahti häneen ja koko hänen olentonsa muuttui. »Puhu suoraan, ystäväni. Se on huono ihminen, joka ei voi kestää — —»

»Minä tuon sinulle surullisimman viestin», huokasi Philip istahtaen niin kauaksi kuin suinkin.

»Sinä olet löytänyt hänet — sinä olet nähnyt hänet. Missä hän on?»

»Hän on — —» alkoi Philip, mutta vaikeni.

»Jatka, toveri; minulla on ennenkin ollut murheita», pyysi Pete.

»Voitko sinä sen kestää?» kysyi Philip. »Hän on — —» ja hän vaikeni taaskin.

»Hän on — missä?» hätäili Pete.

»Hän on kuollut», sai Philip vihdoin sanotuksi.

Pete hypähti seisoallensa. Philip teki samoin ja nyt hän antoi kuulua yhtenä ryöppynä kaikki tietonsa.

»Se tapahtui jo joku aika sitten, Pete, mutta minä en voinut ennemmin pakottaa itseäni kertomaan sitä sinulle. Minä koetin, mutta minä en voinut. Se tapahtui Douglasissa — kuumeeseen — muutamassa vuokra-asunnossa — yksin — tuntemattomana — —»

»Odota vähän! Anna minulle aikaa!» huohotti Pete. »Minä sain kerran Kimberleyssa haavan kylkeeni kiväärin kuulasta, siitä asti on joskus vihlonut kylkeäni niin, että on vaikea hengittää.»

Hän hoippui ovelle ja heitti sen auki sekä palasi sitten takaisin puuskuttaen: »Kuollut! Kuollut! Kate on kuollut!»

Nancy tuli keittiöstä juuri sinä hetkenä ja kuultuaan hänen sanansa nosti molemmat kätensä kohti korkeutta kimeästi parahtaen. Pete tarttui hänen olkapäihinsä, työnsi hänet ulos ja sulki oven ja virkkoi sitten painaen oikealla kädellänsä lujasti kylkeänsä: »Naiset ovat kyllä hyviä, veikkoseni, mutta kun myrsky kohtaa miestä — —» Hän vaikeni taas ja mutisi: »Kuollut! Kirry on kuollut!»

Lapsi oli havahtunut Nancyn huudahduksesta ja alkoi itkeä. Pete astui kätkyen luo ja keinuttaen toisella jalallansa hyräili »Tuuti lulla, aa, aa, aa!»

Philip hengitti raskaasti. Hän oli kuin ihminen, joka on joutunut pohjattoman kuilun partaalle ja aikoo heittäytyä sinne. »Jumala minulle anteeksi suokoon», hän sanoi. »Minä olisin mieluummin lopettanut päiväni. Minä murran sinun sydämesi — —»

»Minusta ei ole pelkoa, hyvä veli», sanoi Pete. »Minä olen vanha kulkuri, joka olen nähnyt tuulta jos tuiskuakin. Ei sitä niin vähästä kuole. Anna minulle aikaa, veli, anna minulle aikaa». Ja sitten hän jatkoi puoliksi hyräillen: »Kuollut! Kirry kuollut! Hussa lullaa, aa, aa, aa! Minun Kirryni on kuollut!»

Pienokainen nukahti. Pete istahti tuolillensa ja hiillokseen nyökytellen virkkoi heikolla, lapsellisella äänellä: »Minä olen tuntenut hänet lapsesta asti, tiedäthän. Hän on ollut minun pikku lemmikkini siitä asti, kun hän oli pienoinen tyttö, jolloin hän minun puolestani antoi korvatillikan koulumestarille, kun se minua syyttömästi pieksi. Oh, kyllä hän niihin aikoihin oli suloinen pikku olento ruskeine kinttuineen ja liehuville kiharoinensa! Ja nyt hän on täysi nainen ja kuollut! Jumala, Jumala minua armahtakoon!»

Hän nousi ja alkoi raskaasti astella edestakaisin huoneessa, huojuen ja nytkähdellen kuin olisi kulkenut portaita ylös. »Kuinka iloinen ja kaunis hän olikaan, kun minä läksin Kimberleyhin! Hänen kauniit kasvonsa säteilivät, kun hän sinä aamuna vallattomasi nauraen heitti minulle akkunasta hyvästit. Viisi vuotta minä näin hänet sellaisena unissani ja nyt hän on poissa. Kirry on poissa! Minun Kirryni! Jumala minua auttakoon! Oi, Jumala, armahda minua!»

Hän lakkasi hoippumasta ympäri huonetta ja istahti tuleen tuijotellen. Hänen silmänsä olivat punaiset, kuin sydänveri olisi kohonnut niihin, mutta ei näkynyt jälkeäkään kanelista. Philip ei koettanutkaan häntä lohduttaa. Hän tunsi, että heti ensimmäinen sana tukehduttaisi hänet.

»Kyllä minä nyt ymmärrän, miten kaikki on käynyt», hän huokasi. »Kun minä olin poissa, hänen sydämensä oli muuttunut, mutta kun minä palasin, hän luuli, että hänen täytyy pitää sanansa. Minun onneton karitsani! Hänhän oli vielä aivan lapsi. Mutta minä olin mies — minun olisi pitänyt nähdä, kuinka asiat olivat. Minä olen nyt kuin hukkuva — kaikki eletty palaa uudelleen mieleen. Nyt minä näen sen aivan selvästi. Mutta kaikki on liian myöhäistä! Voi onneton Kirry-parkani! Ja minä kun luulin, että tekisin hänet onnelliseksi!» Sitten hän lisäsi avuttomasti katsahtaen. »Usko minua, veli, kertaakaan minun mieleeni ei juolahtanut mitään muuta. Ei, ei milloinkaan, sen vakuutan. Minä olen kuin merimies, joka koko kotimatkan valmistaa kullattua häkkiä jollekin lämpimän maan linnulle. Mutta tuskin hän on saanut suojattinsa sinne, kun se kiihkeästi haluaa sieltä vapaaksi, se pikkuinen raukka.»

Philip istui ja kuunteli ja oman kelvottomuuden tunto jäyti hänen sieluansa. Silmät harhaillen lattiassa hän vihdoin virkahti: »Ei sinun tarvitse mistään syyttää itseäsi. Sinä teit kaikki, mitä ikinä voit — kaikki. Myöskin hän oli syytön. Se oli jonkun muun syy. Hän tuli teidän väliinne. Ehkä hän ajatteli, ettei voinut sitä auttaa — ehkä siten uskotteli itsellensä — mutta Kate oli syytön, Pete. Usko minua, hän on — —»

Pete iski nyrkkinsä pöytään sellaisella voimalla, että sormukset lensivät kilisten ylös. »Mitä se minuun koskee?» hän huudahti käheästi. »Mitä minä siitä välitän, onko hän syytön tai syyllinen? Hän on kuollut, eikö ole? ja siinä on kylliksi. Kirottu olkoon se mies! Hänestä en tahdo mitään tietää. Kate on minun nyt. Miksi se vieras tunkeutuisi minun ja minun omieni väliin?»

Raadeltu sydän ja kidutetut aivot eivät voineet kestää enempää. Peten pää vaipui pöydälle. Samalla hänen vihansa haihtui. Kohottamatta päätänsä hän ojensi kätensä sormusten yli tavoitellen Philipin kättä. Philipin käsi vapisi, kun hän sitä puristi. Hän luuli sen johtuvan osanotosta ja häpesi yhä enemmän.

»Anna minulle aikaa, toveri», hän virkahti. »Pian minä taas olen oma itseni. Minä olin niin pyörällä päästäni, ellen tiedä kuulinko oikein, mitä sinä sanoit. Douglasissa — niinkö sanoit? Ypö yksin, niinkö? Ei suinkaan aivan yksin? Eikö hän sinua kutsunut? Olithan sinä silloin kotona, Phil? Olithan sinä hänen luonaan, ettei häneltä mitään puuttunut?»

Philip vastasi epäselvästi, harhaileva katse yhä maahan luotuna. »Jos se tuottaa sinulle jotakin lohtua… kyllä, minä olin siellä — hänellä ei puuttunut mitään.»

»Voi onneton tyttöraukkani.» huokasi Pete. »Lähettikö hän — eikö hänellä ollut mitään — eikö hän sanonut mitään erikoista — lopun lähetessä, eikö?»

Kiemurrellen koetti Philip vapautua tuosta kysymyksestä. Siinä oli kuitenkin jotakin, johon hän saattoi tarttua kiinni tarvitsematta valehdella. »Hän rukoili sinulta anteeksiantoa», hän vastasi. »Hän pyysi minua sanomaan sinulle, että sinä ajattelisit häntä niin vähän kuin mahdollista; ettei sinun pitäisi kovin surra häntä ja että sinä koettaisit unohtaa hänet, niin että hänen syntinsäkin siten unohtuisi.»

»Entäs pienokainen — eikö hän sanonut mitään lapsesta?» kysyi Pete.

»Se oli hänestä kaikista katkerinta», vastasi Philip. »Raskainta hänestä oli ajatella, että sinä mahdollisesti pidät häntä luonnottomana äitinä. 'Katherineni. Pikku Katherineni. Suloinen pikku enkelini'» niitä sanoja hän toisteli koko päivän.»

»Tietysti, tietysti, minä ymmärrän», myönsi Pete nyökytellen yhä tulta kohden; »hän jätti pienokaisen minun tähteni, mutta hän ikävöi sitä lakkaamatta. Onneton raukka. Lohdutithan sinä häntä, Philip? Koetithan sinä tehdä hänen eronsa mahdollisimman helpoksi?»

»Lapsi voi oikein hyvin ja on onnellinen», minä sanoin. »Pete ei ajattele sinusta mitään muuta kuin hyvää ja ystävällistä», minä vakuutin.»

»Suokoon Jumala hänelle suloisen levon. Lemmikkini! Onneton vaimoparkani!» sanoi Pete juhlallisesti. Sitten hän äkkiä lisäsi toisella äänellä: »Tiedätkö sinä, mihin hänet on haudattu?»

Philip epäröi. Hän ei ollut voinut odottaa tätä kysymystä. Missä oli hänen järkensä ollut, kun hän ei ollut voinut sitä ajatella? Mutta nyt ei ollut mahdollisuutta palata. Hänet pakotettiin jatkamaan samaan suuntaan. Hänen täytyi valehdella valehtelemasta päästyäänkin. »Kyllä», hän sammalsi.

»Voitko viedä minut hänen haudalleni?»

Philipin oli melkein mahdoton hengittää; hikikarpalot kohosivat hänen otsallensa.

»Älä pelkää minun puolestani, ystäväni», sanoi Pete, »kohta minä olen oma itseni taas. Voitko sinä viedä minut vaimoni haudalle?»

»Voin», myönsi Philip. Hän oli joutunut virran vietäväksi. Vauhti kiihtyi ja kuohut yhä yltyivät. Hänen täytyi mennä eteenpäin. Hän ei voinut vaihtaa suuntaa, valhe seurasi valhetta, oli lausuttava valhe valheen jälkeen.

»Silloin me matkustamme huomen-aamuna postivaunuissa», päätti Pete.

Philip nousi ja hänen jäsenensä olivat kankeat. Hän oli ajatellut päästää vain yhden valheen, mutta nyt niitä oli tullut jo monta. Totta on, mitä sanotaan: »valhe on raajarikko», se ei yksin pysy pystyssä »Hyvää yötä Pete. Minä menen nyt kotiin. En voi oikein hyvin tänä iltana.»

»Me pysäytämme postivaunut tätisi portille, huomenaamuna», sanoi Pete.

Yhdessä he astuivat ovelle ja seisoivat hetkisen kosteassa, sysimustassa yössä.

»Maailma on tullut ihmeellisen tyhjäksi, hyvä ystävä, ja sinä olet nyt ainoa, mitä minulla on, Phil — sinä ja lapsi. Mutta en kuitenkaan tahdo valittaa. Kun sain Luon kiväärin kuulan kylkeeni, olin kaukana ihmisasunnoilta, satojen penikulmien päässä niistä, joita rakastin. Näin vain pensaita, korkeata ruohoa, kivikkoa ja hietikkoa — voisin sanoa, olen joutunut maailman ääriin, jossa maailma loppuu, enkä koskaan enää luullut saavani nähdä häntä enkä tätä vanhaa saarta enkä vanhoja tuttuja kasvoja. Niin yksin en toki nyt ole. Hyvää yötä, vanha ystävä. Jumala sinua siunatkoon.»

Portti avattiin ja lyötiin taas kiinni. Hoiperrellen Philip kulki tietä pitkin. Hän vihasi Peteä. Viha tuota avomielistä miestä kohtaan, joka oli kietonut hänet tähän loppumattomaan valheiden verkkoon, oli ainoa, mihin hänen omatuntonsa häntä ohjasi.

Pete palasi takaisin arkihuoneeseen mutisten: »Kirry on kuollut. Kirry on kuollut.» Hän pani ketjun oveen ja sanoi: »Sulje akkunaluukut, Nancy» ja sitten hän palasi tuolillensa kätkyen ääreen.

XX.

Myöhemmin samana iltana Pete meni Sulbyyn kertomaan niitä uutisia, joita itse oli saanut tietää. Mummi oli kapakkahuoneessa ja hiljaa, lempeästi, hellästi ja rakastettavasti Pete kertoi hänelle asian.

Keittiöstä kuului kovaäänistä puhetta. Caesar siellä istui käyden ankaraa sanasotaa Mustan Tomin kanssa. Avoin Raamattu oli hänen polvillansa. Tom koetti vetää sen itselleen, osoitti paksulla, likaisella sormellaan sivua ja huusi: »tuossa se on — se tarkoittaa sinua — publikaanit ja syntiset. Kapakoitsija on publikaani.»

Caesar nojasi taapäin tuolillansa ja sanoi musertavalla ylenkatseella: »Se ammatti ei ole kehuttava — minä myönnän, että on ihmisiä, jotka toimittavat sitä huonosti. Mutta mikä ammatti ei ole huono, jos huono ihminen saa sen tehdäksensä? Sanotaan, että Lontoossa on suuria saarnamiehiä, jotka koettavat tehdä kapakoista kirkkoja ja niin tehdään papeista kapakan isäntiä. Niin oli asianlaita ennen muinoin tällä Man-saarella ja surullista on, etteivät asiat ole nyt vielä siten järjestetyt. Oh, ole vanna, että minä olen tarkasti miettinyt tätä asiaa. Minä olen antautunut siihen vasta sitten, kun olen ahkerasti rukoillut itselleni voimaa. 'Pitäisikö minun hyljätä ammattini ja seurakuntani, vaikka on hyvin mahdollista, että se joutuisi paljon pahemman ja kelvottomamman miehen hoidettavaksi?' Ja minä uskon ja luotan siihen, että Herra itse on puhunut. 'On olemassa pieni viinitarha — vähän työtä siinä pienessä viinitarhassa. Tee sinä Caesar se työ', ja niin minä tahdonkin tehdä.»

Pete astui keittiöön ja kertoi häikäilemättä Caesarille uutisensa aivankuin tuo olisi häntä lohduttanut ja hän tahtonut huutaa: »Kas siinä, joko tämä nyt sinulle riittää? Joko sinä nyt olet tyytyväinen».

»Mair yee shoh — Herran tahto tapahtukoon», sanoi Caesar.

»Siinä tapauksessa hänen tahtonsa ei ole kehuttava», väitti Pete. »Minä olen nähnyt tehtävän parempiakin töitä.»

Ylpeyden henki valtasi Caesarin sinä hetkenä — tuossahan istui Musta Tom tuijotellen häneen ja rypistellen suuria kulmakarvojansa. Puristaen huulensa lujasti suppuun ja heittäen päätänsä ylpeästi taapäin Caesar virkkoi hautajaisäänellä: »Herra antoi ja Herra otti, kiitetty olkoon Herran nimi.»

Pete purskahti hurjaan nauruun.

»Etkö sinäkin tunne samalla tavalla, ystäväni», ihmetteli Caesar.

»En sinne päinkään», sanoi Pete. »Minä en luule koskaan tehneeni Jumalalle mitään pahaa, en ainakaan tieten tahtoen, mutta hän on ottanut minulta pois nuoren vaimoni ja jättänyt pienen, viattoman lapseni äidittömäksi.»

»Tutkimattomat ovat Herran tiet ja Hänen viisautensa», väitti Caesar.

»Tutkimattomat?» kivahti Pete. »Sen minäkin tiedän, mutta en voi ymmärtää, kuinka te tällaista voitte viisaudeksi sanoa. Onko tämä oikeutta, sitä minä en voi ymmärtää. Olenko minä sen ansainnut? Pakanallisuutta, sanotte te. Voitte olla oikeassa. Herra on kurittanut minua ja minä olen saanut tarpeekseni. Mutta en kuitenkaan missään tapauksessa tahdo sen tähden langeta polvilleni. Kaikkivaltias ja minä voimme olla kokonaan kuitit.»

Sanottuansa tämän hän lähti talosta suuttuneena, lohdutonna ja melkein suunniltansa. Melkein mieletön hymy leikki hänen tuhkanharmailla kasvoillaan.

XXI.

Seuraavana aamuna tuli Mummi Jalavaharjuun tuoden mukanaan kaksi ankanmunaa, jotka aikoi tarjota Petelle aamiaiseksi. Hän keitti niitä juuri parhaillansa pienessä kattilassa, kun Pete tuli alakertaan.

»Nauti terveydeksesi», hän sanoi hyvitellen asettaessaan ne kuumina ja höyryävinä pöydälle hänen eteensä. Mutta Pete ei voinut mitään syödä.

»Hän ei ole juuri mitään nauttinut näinä päivinä», kertoi Nancy. Hetkistä aikaisemmin hän oli riisunut esiliinansa vyötäisiltänsä, hiipinyt kadulle ja palannut takaisin kädessään pieni, sanomalehteen kääritty paketti.

»Ehkäpä hän syö ne matkalla», sanoi Mummi. »Minä pistän ne nenäliinaan ja asetan sen hänen hattuunsa.»

»Älkää toki, hyvä rouva», huudahti Nancy. »Hän hikoaa niin kauheasti. Kun hän tahtoo pyyhkiä otsansa ja ottaa nenäliinan, niin silloin hän unohtaa munat. Mutta tässä. Missä teidän liivintaskunne on, Pete? Sopiikohan tämä sinne? Kas tuossa… Siinä on puoli naulaa kääretupakkaa, poikaparalle», hän kuiskasi kätensä takaa Mummille.

Niin he kilpailivat koettaen kumpikin parhaansa mukaan osoittaa tuolle murtuneelle miehelle hyväntahtoisuuttansa. Sillä aikaa oli Crow, joka ajoi Douglasin postia — iloinen vanha synninmyyrä, jolla oli nenä kuin sipuli ja lyhyt tukka ja istui ja kävi suorana kuin seipäänniellyt — työskennellyt ahkerasti saadaksensa hevoset valjaisiin torin kulmassa olevan talon pihalla. Nyt hän ilmestyi nurkan takaa esille ja pysähtyi portille. Molemmat naiset muuttuivat äkkiä hiljaisiksi vieden esiliinansa kulman silmillensä aivan kuin ruumisvaunut olisivat ilmestyneet ovelle. Pete sen sijaan puhui äänekkäästi ja touhusi suurella kiireellä peittääkseen liikutustaan hyvästiä jättäessään.

»Hyvästi, Mummi. Minä vien teiltä terveisiä hänelle, kun saavun sinne. Hyvästi, Nancy. Minä en myöskään unohda sinua. Hyvästi pikku lemmikkini», hän sanoi heittäytyen polvilleen kätkyen ääreen. »Mitä oikeutta on antaa sydämensä murtua, kun hänellä on tuollainen pikkuinen viaton olento, jonka puolesta elää? Hyvästi.»

Portille oli kokoontunut joukko naisia, jotka puhuivat Katesta. »Oi, kuinka hän oli ystävällinen ystävällisempää ja sivistyneenpää ihmistä ei ole olemassakaan.» »Oi, kuinka tulen häntä kaipaamaan! Minä hankin hänelle munia hänen kuolinpäiväänsä asti, saattaisin sanoa. 'Hyvää huomenta, Christian Annie', oli hänellä tapana sanoa—juuri niin hän sanoi. Kysyt tekö olinko minä aina tervetullut? Voi, voi, kyllä minä olin kuin kotonani hänen luonansa.» — »Ja kuinka kaunis hän olikaan tullessansa kääseillä lapsensa kanssa. On kuin tuo olisi tapahtunut eilen. Ja nyt, suuri Jumala.» — »Vaiti, tuolla tulee hänen miehensä. Minun tekee mieleni itkeä, kun katselen häntä. Hänen iloinen sydämensä on kokonaan murtunut.» — »Vaiti.»

He katsoivat alas, ettei Peten tarvitsisi katsoa heitä silmiin ja avasivat vaunun oven hänelle, odottaen että hän menisi sisään kuten hautajaisissa. Mutta iloisesti tervehtien: »Hyvää huomenta, ystävät», hypähti Pete ylös ja istahti katolle Crowin viereen.

Vaunut pysähtyivät Balluren kartanon eteen ottaakseen tuomarin mukaan. Philip näytti kalpealta ja laihtuneelta ja askel oli laahustava ja kuolemanväsynyt, vaikka kasvoilla kuvastui kuumeisen kiihkeä päättäväisyys. Hänen jäljessään tuli Nan-täti valkeassa päähineessään kantaen käsivarrellaan matkavilttiä, ja hänen koko olentonsa oli hermostunut ja kasvoilla kuvastui suuri levottomuus.

»Istu sisään vaunuun tänään, Philip», hän pyysi.

»Ei, ei», vastasi Philip suudellen häntä ja työntäen hänet portin toiselle puolelle ja hypähti sitten vaunun katolle Peten viereen. Vasta silloin vanha neiti sanoi:

»Hyvää huomenta, Peter. Minä otan osaa suureen suruunne ja toivon… Mutta älkää nyt antako tuomarin ajaa ulkona koko matkaa, jos vielä tulee viileämmäksi… Hän on viettänyt unettoman yön ja —»

»Antakaa mennä, Crow», sanoi Philip varmasti ja käskevästi.

»Minä kyllä pidän siitä huolen, neiti Christian», huudahti Crow yli olkansa. »Hänen ylhäisyytensä lueksii liian ahkerasti — sen tähden hän on tullut niin heikoksi. Kohtuus kaikessa, sanotaan, vai mitä? Te näytätte kuitenkin sangen hyvinvoivalla, neiti Christian. Te tulette päivä päivältä yhä nuoremmaksi. Se on aivan totta. Minun täytyy hakea vielä mukaan itä-Intian kapteeni. Ja sitten vielä laatikot.» Sitten hän heilautti piiskaansa ja vaunut jyrisivät tietä pitkin.

Päivä oli tyyni ja kaunis. Vanha Balluren harju oli täynnä keltaisia kukkia, linnut lauloivat puissa ja rannan aallot säestivät kaukaista kellojen kiikutusta. Peten elämässä tämä oli raskain päivä, mutta hän koetti sen kuitenkin urheasti kestää.

Hän istui Philipin ja ajajan välissä. Toisella puolen Crowia oli kaksi muuta matkustajaa, joku talonpoika ja kalastaja. Talonpoika, suurisuinen vekkuli, pitkä keppi kädessä ja mukana kaksi koiraa, jotka juosta lerputtivat haukkuen tiellä, palasi keskikesän markkinoilta, jossa hän oli ollut lampaita myymässä. Kalastaja taas oli yksinkertainen olento, joka oli ollut kalastamassa makrilleja Kinsalessa ja istui laatikollinen kaloja jalkainsa välissä.

»Minun eukkoni on saanut pieniä senjälkeen kun minä maaliskuussa läksin kotoa», kertoi kalastaja nauraen ja koko hänen päivettynyt naamansa loisti ilosta ja tyytyväisyydestä. »Poika se tietysti oli. Onhan meillä toisiakin poikia. Tämä on kolmas — on meillä miesväkeä. Minä sain kirjeen Ramseyn postikonttorista kulkiessani siitä kautta. Äiti voi kerrassaan mainiosti, aivan mainiosti ja hänen vanha äitinsä auttaa häntä taloustoimissa.»

»Sehän sopii, pojat. Me maistelemme ristiäisiä Hiberniassa», ehdotti
Crow.

»Minulla nyt ei ole erikoisesti sitä vastaan», myönsi kalastaja iloisesti. »Makrillin kalastus on ollut jokseenkin tuottavaa tänä pyyntikautena.»

Ja niin hän alkoi yksinkertaisella tavallansa kuvailla kotiansa, iloansa, joka hänet täytti, kun hän sai palata sinne takaisin, uutta perheen jäsentä ja äitiä lapsivuoteessa, isoäitiä, joka hoiti taloutta, ja toisia lapsia, jotka odottivat uusia mekkoja ja housuja, jotka kaikki laitettaisiin nyt kun kalastuksesta oli saatu rahaa. Samalla hän kuvasi, miten hän itse kiertää puodista puotiin maksamassa »ostoksia», joita on tehty hänen ollessaan Kinsalessa. Vihdoin Pete tuli niin liikutetuksi, ettei hän jaksanut kuunnella kauempaa.

»Minä olen aivan varma, että hän oli sairas jo kotoa lähtiessänsä», hän kuiskasi kääntäen selkänsä miehiin Ja joutuen silmä silmää vasten Philipin kanssa. Hän puhui jäisellä äänellä, niin että juuri kuului vaununpyörien ratinan yli ja koetti samalla tehdä Katen niin viattomaksi kuin mahdollista Philipin silmissä.

»Täytyy varoa tuomitsemasta ihmistä liian ankarasti, etkös sinäkin niin ajattele?» hän huokasi. »Me emme voi tutkia toisen ihmisen sielua, se ainakin on varma.»

Ja sitten hän alkoi taas kysellä. Hän kysyi Katen sairaudesta, tohtorista, hautajaisista ja kaikesta muusta; ei vain Philipistä itsestänsä — sitä hän tarkasti varoi. Philipin täytyi vastata kaikkeen. Hän oli kuin vanki, joka oli kahleella sidottu kaleerivenheeseen — hänen täytyi jatkaa samalla tavalla. Nyt he kulkivat sen sillan yli, jonka alitse virtaa Ballaglass Cornaan myllylle.

»Katsopas tuota rinnettä, ystäväni», sanoi Pete. »Oi, niitä vanhoja onnellisia aikoja! Tuolla me kahlasimme joessa, hypimme kiviltä kiville ja kiipesimme puihin — voi kuitenkin — voi kuitenkin. Silloin me olimme paljain päin ja avojaloin aamusta iltaan, mutta voi, kuinka hän sittenkin oli suloinen ja millainen halu hänellä oli pukeutua hienosti. Hän kiinnitti sananjalkoja kaulansa ympäri pitsien asemasta ja sitoi kasteesta kiiltäviä poimulehtiä rinnallensa ja niiden piti kuvata timantteja. Verenpisaran oksista hän laittoi kruunun päähänsä — ah, niin se käy, niin se käy. Ja nyt — voiko sitä ajatella, kuinka toisin onkaan nyt.»

Vaunun toisella puolella naurettiin.

»Mitäs te siitä sanotte, kapteeni Pete», huudahti Crow.

»Mistä niin?» kysyi Pete.

Kalastaja oli Hiberniassa kestittänyt niin runsaasti talonpoikaa ja ajajaa, että he olivat muuttuneet suuriäänisiksi ja rivosuisiksi.

»Minä sanon teille Dan Johnny, ettei ole kovin suurta iloa niistä lapsista, jotka tulevat maailmaan isän ollessa poissa kotoa, mihin ei ole luottamista. Parasta on viedä pienokainen Glen Aldyn viisaan eukon luokse, vai mitä arvelette? Kukaan ei tahdo saada käenpoikasta pesäänsä — vai mitä te sanotte, kapteeni.»

»Minä sanon, että te olette pahasuinen, vanha kielilakkari, Crow, mutta minä en välitä heittää nyt teitä vaunusta alas», sanoi Pete. Ja näin sanoen hän kääntyi takaisin keskustelemaan Philipin kanssa.

Kyytimies näytti loukkaantuneelta, mutta talonpoika koetti sovittaa häntä herättäen hänessä pelkoa.

»Ei ole hyvä hänen kanssaan joutua käsikähmään — minä itse näin, miten hän Tynwaldissa toisella kädellään kohotti ylös koko teltan.»

»Oli kuitenkin ihmeellistä, ettei hän tullut kotiin», kuiskasi Pete Philipin korvaan — »tullut edes kotiin kuolemaan, tarkoitan. Ei kärsinyt sitä nähdä, luulisin. Mutta ei hänen olisi tarvinnut mitään pelätä, vaikkei hän sitä voinut tietää. Minä olin aika hyvin voinut suojella häntä juoruilta. Ja olisin lyönyt kuoliaaksi ensimmäisen, joka olisi uskaltanut lausua hänestä jotakin rumaa. Mutta ehkä hän pelkäsi minua itseäni. Pelkäsi minua. — Onneton raukka, Kate parka.»

Philip oli kuin kidutuspenkissä. Hänen täytyi nähdä Peten suurta, korutonta murhetta; kuulla hänen huokuvan anteeksiantamusta ja rakkaudella muistelevan erehtynyttä vaimoansa. Ottaa vastaan hänen luottamuksensa ja sydämensä salaiset ajatukset aivan kuin lapsi olisi rakastavalle isällensä kertonut sydänsurujansa, se oli kauheata, se saattoi viedä ihmiseltä järjen. Useammin kuin kerran hän tunsi kiihkeää halua saada, heittää pois kuorman hartioiltansa, tunnustaa, kertoa kaikki. Mutta sitten hän kuvitteli, ettei hänellä ollut oikeutta siihen — tämä salaisuus ei ollut yksistään hänen, eikä hän siis voinut sitä paljastaa. Myöskin pelkonsa pidätti häntä. Hän katsoi Peten kasvoihin, joilla kuvastui ääretön, miehekäs suru. Ja hän värisi ajatellessaan, mitä seuraisi jos se muuttuisi raivoksi.

»Pitäkää kiinni, hyvät herrat. Tässä voi taittaa niskansa», huudahti
Crow.

He olivat nyt sen mäen päällä, josta tie kulkee jyrkkänä Laxeyhin. Valkeat talot olivat heidän edessään aivan kuin levitettynä vihreälle rinteelle ja suuri vesiratas oli heidän kohdallaan joen uomassa.

»Tuolla hän on. Niinpäs onkin. Juuri, hän se on tuolla ovella. Hän on jo noussut ylös. Hän katselee tänne vaunuihin», huusi kalastaja nousten ylös paikoiltansa.

»Pysykää nyt hiljaa», karjaisi Crow.

»Ei hyödytä minua kieltää, herra Crow. Mikään ei voi nyt hillitä minua eikä vakuuttaa, ettei hän seisoisi tuolla ovella sylissänsä pienokainen vilttiin käärittynä.»

Ennenkuin ajomies oli ehtinyt sillalle, oli kalastaja hypännyt vaunuista maahan, siepannut kalalaatikkonsa olallensa ja huutaen »voikaa hyvin te kaikki tyynni», kadonnut kaupungin kapeille kujille.

Ajajakin hyppäsi maahan. Joukko ihmisiä kokoontui hänen ympärillensä. Oli jätettävä paketteja ja uusia otettava sekä juotettava hevoset. Kun vaunut olivat vihdoin valmiit lähtemään, oli myöskin talonpoika koirinensa kadonnut, mutta sijaan oli ilmestynyt uusi matkustaja, joka istui sisällä vaunuissa. Se oli kaunis, nuori tyttö, jonka koko olento säteili nuoruutta ja jolla oli mustat, nauravat silmät. Hän oli puettu hienosti seudun oloihin nähden. Hattu oli runsaasti koristettu tulipunaisilla unikon kukilla. Ja komea rintaneula kiinnitti puseron kauluksen. Toisessa kädessään hänellä oli runsas kimppu suloiselta tuoksuvia neilikoita. Joukko tuttavia oli häntä saattamassa ja siinäkös juteltiin, naurettiin ja ilakoitiin.

»Unohditkos tupakkakukkaron ja piipun, Emma.»

»Annapas kun katson, minäkös unohdin? Ei, täällä se on hameeni taskussa.» »No, tulettehan te takaisin kello yhdeksän vaunuilla, ettekös tulekin?» »Luultavasti tulemme, ellei laiva myöhästy, Liza.»

»Kas niin, hyvät neidit, alas nyt portailta. Onhan siellä tilaa pienelle vasikalle, neiti? Peloittaakos teitä? Mitä turhia. Sehän on vain pieni vasikka, niin puhdas, niin puhdas — ja hengitys on yhtä suloinen kuin teidän, hyvä neiti. Siinä se nyt on — se makaa siinä aivan hiljaa, kunnes pääsemme Douglasiin. Olettekos kaikki valmiit? No, nyt me sitten lähdemme. Tahtovatko herrat keventää kuormaa vastamäessä. Kiitos vain, kiitos. Älkää laskeutuko, teidän kunnianarvoisuutenne — istukaa vain paikoillanne, olettehan te tuomari.».

XXII.

Pete astui maahan käydäksensä mäen päälle, mutta Philip, vaikka hänkin liikahteli, kuin olisi tahtonut seurata hänen esimerkkiänsä, oli kuitenkin iloinen saadessaan jäädä paikoilleen istumaan. Sehän vapautti hänet edes hetkeksi Peten seurasta. Hänellä oli aikaa kysellä itseltään, miksi hän oli täällä, minne hän oli matkalla ja mitä hän aikoi tehdä. Mutta hänen aivonsa olivat tyhjät ja kuin paksun pilven peitossa. Vain yksi kuva tuli kaaoksesta selvänä mieleen. Se oli kuva nimettömän raukan hautauksesta kirkkomaan kulmaan. Jos hänen mielessään selvisi jotakin oli se tämä: hätätilassa hän ohjaa askeleensa sille haudalle. Mutta se oli vain viimeinen keino. Hän odotti ja etsi mahdollisuutta päästä pakoon koko asiasta. Jos se tulisi, hän kiittäisi Jumalaa. Ellei sitä tulisi, Jumala häntä auttakoon ja antakoon hänelle anteeksi!

Sill'aikaa Pete asteli jäljessä ja kuuli osia tytön ja Crowin keskustelusta.

»Te olette siis matkalla ottamaan häntä vastaan, kun hän palaa kotiin, neiti, niinkö?»

»Mistä ihmeestä te sen tiedätte? Mutta tehän urkitte selville kaikki asiat, herra Crow. Onko hän purjehtinut ulkomaille, kysytte te? Onpa niinkin, hyvä herra. Tulevana maanantaina hän on ollut täsmälleen yhdeksän kuukautta poissa. Mutta tiistain lehdissä kerrottiin, että he ovat saapuneet Holyheadiin ja poikenneet eilen Liverpooliin. Tässä näette hänen nimimerkkinsä, jos se teitä huvittaa — J.W. — Minä itse olen ne ommellut tähän tupakkakukkaroon. Sitäpaitsi minä olen neulonut hänelle villatakin. Minäkö hakkaillut kaivosmiesten kanssa sill'aikaa, kun Jemmy on ollut matkoilla? Kuinka voitte sellaista ajatellakaan? No, jo ne ihmiset sitten keksivät!»

»No, sehän olisi maksamista samalla mitalla. Tahdon vain sanoa, että on paha, kun teillä ei ole kahta jännettä jousessanne, neiti. Nuo meripojat ovat huikentelevaisia, siitä ei ole epäilystä. Ettekö usko? Mutta minä sanon, että ne väsyvät yhteen lemmittyyn yhtä pian kuin syöttisika imelävelliin. Uskollinen? vielä vain! Kun tuollaiset pojat joutuvat ulkomaille, ovat he valmiit riippumaan ensimmäisen tytön kaulassa, jonka tapaavat.»

Tyttö nauroi ja pudisti päätänsä, mutta kyyneleet alkoivat juosta pitkin hänen poskiansa ja kukkia pitelevä käsi ilmeisesti vapisi.

»Älkää kuunnelko tuon miehen lörpötystä, hyvä neiti», lohdutteli Pete. »Nuo vanhatpojat eivät koskaan osaa muuta kuin hullutella. Teidän poikanne ikävöi kuollakseen päästäksensä kotiin — siitä panen pääni pantiksi, Emma. Laiva kulkee hänen mielestään niin hitaasti, että hän halusta kiipeäisi mastoon pingoittamaan pääpurjetta, jos vain voisi.»

Heidän päästyään mäelle, Pete hyppäsi takaisin vaunuun Philipin rinnalle ja virkkoi: »Miten merkillinen kapine onkaan ihmissydän, veikkonen. Sillä on tuulensa ja luoteensa ja vuoksensa, kuten kaikella muullakin. Joskus puhaltaa ankara vastainen, sen saa myöskin sydän kokea. Huikentelevaisuutta, sanot? Olkoonpa vain! Emme saa kuitenkaan tuomita sitä liian ankarasti.. Jos minä vain olisin tiennyt… Hänhän oli aivan lapsi, kun minä lähdin Kimberleyhin… Ja mitäs minä sitten olin? Olinpahan vain aivan tavallinen poikaviikari… en suinkaan ollenkaan sopiva hänelle, jos oikein ajattelet, hyvä veli… Jos vain olisin arvannut, kun tulin takaisin… olisin voinut sen tehdä — rakastin häntä enemmän kuin elämääni, mutta jos vain olisin tiennyt… Mitä on rakkaus, jos se ajattelee vain itseänsä? Jos minä kotiin tultuani olisin tiennyt, että hän rakastaa toista miestä, niin olisin antanut hänet tuolle toiselle — niin, olisin voinut sen tehdä, olen varma että olisin voinut — sen voin vaikka vannoa.»

Philip näytti matkan kestäessä lyhistyvän kasaan kuin vaha päivänpaisteessa. Pete näki, kuinka hänen kasvonsa laihtuivat ja painuivat yhä syvemmälle, kunnes hän muistutti luurankoa enemmän kuin elävää ihmistä.

»Älä ota sitä niin raskaasti, Phil», lohdutteli Pete. »Ehkä hänellä on jokseenkin hyvä siellä, jossa hän nyt on», ja hän käänsi katseensa sinne missä taivaanranta kirkkaana hohti muuttuakseen punertavaksi auringon painuessa alemma. Mutta sitten aivan kuin epäillen, ettei niin olisikaan, hän itseksensä mutisi: »Jumala, ole hyvä tyttöraukalleni, jonka sydän on murtunut, anna hänelle Kristuksen tähden hänen syntinsä anteeksi.»

Muuan vanhanpuoleinen herrasmies astui Onchanissa vaunuihin.

»Kas, herra tuomari!» hän huudahti. »Te näytätte niin surulliselta kuin vanha varis. Mitenkäs vanha Crow — vanha varis — jaksaa?»

Hän oli vanha leikkisä ukkeli ja kuului saaren arvokkaimpiin piireihin.

»Crow ei koskaan palaa kotiinsa poikkeamatta kerran tai pari matkan varrella vahvistamassa itseänsä miestä väkevämmällä — eikö niin, Crow?»

»Saattaapa olla niin, herra pastori, saattaapa olla», mörisi Crow. Ja sitten hänen kunnianarvoisuutensa kumartui ajajan ohi kääntäen sukkeluutensa Philipiin.

»Ja mitenkäs nuori taloudenhoitajatar jaksaa, herra tuomari?»

Philip hätkähti huomattavasti ja mutisi jotakin epäselvää vastaukseksi.

»Olen kuullut, että hän on sangen sievä nuori nainen. Ilmeisesti Jem-y-Lordilla on hyvä maku. Mutta pitäkää varanne, teidän kunnianarvoisuutenne, pitäkää varanne! »Sinun ei pidä himoitseman lähimmäisesi emäntää, eikä hänen härkäänsä, eikä hänen aasiansa — —»

— Philip nauroi äänekkäästi. Onneton mies väänteli tuskissansa.

»Ottakaa vaari vanhan miehen neuvosta, herra tuomari — pysykää kokonaan erossa naisväestä. Kun ne ovat nuoria, ovat ne kissanpoikasia, joiden kanssa voi leikkiä, mutta kun ne vanhenevat, ne kynsivät.»

Pete kääntyi niin, että hän pian koko selällänsä suojeli Philipiä heiltä.

»Se tapahtui kaksi viikkoa sitten, niinkö sinä sanot?»

»Kaksi viikkoa sitten», mutisi Philip.

»Silloinhan jo orvokit orastavat hänen haudallansa», huokasi Pete hiljaa.

Pastori oli asettanut silmälasit nenällensä. »Kuka — tuo mies on, Crow?
Kapteeni — mikä nimi? Hänen — kunnianarvoisuutensa — serkku? Serkku?
Oh, minä ymmärrän — kyllä — minä muistan — Tynwaldissa — ah — hm!»

Matkustajat lähtivät vaunuista markkinatorille. Pete kysyi, milloin postivaunut palaavat takaisin ja sai tietää, että kello kuusi. Hän auttoi neitiä alas vaunuista ja neuvoi hänelle tien laivarantaan, jonne jo oli kokoontunut suuri joukko väkeä odottamaan laivan tuloa. Sitten hän palasi Philipin luo ja yhdessä he astelivat kaupungin läpi.

Kaikki tunsivat tuomarin. Kun hän kulki katuja pitkin, kuului kuiskutusta, ihmiset nyhkivät kyynärpäillään toisiansa ja monet kumarsivat ja nostivat hattua. Hän ei vastannut kenenkään tervehdykseen, Hän ci tuntenut ketään. Hän, joka oli kuulu kohteliaisuudestaan, kehuttu hienosta esiintymisestään ja rakastettu päivänpaisteisen hymynsä vuoksi — joka oli sitä valoisampi ja viehättävämpi, jos se loisti pilven läpi — ei vastannut tänä päivänä miesten kunnianosoituksiin eikä naisten ystävällisiin tervehdyksiin. Hänen kasvonsa olivat kovat kuin marmori. Hän ei huomannut mitään, mikä hänen ohitsensa kulki.

Pete kulki askeleen jäljessä. He eivät puhuneet sanaakaan kulkiessansa kaupungin läpi. Philip kääntyi muutamalle syrjäkadulle ja pysähtyi rautaportille, joka avautui kirkkotarhaan. He olivat tulleet St. Georgin hautausmaalle.

»Täällä se on», sanoi Philip käheästi.

Pete otti hatun päästänsä.

Portti oli puoliksi auki. Oli lauantai ja urkuri harjoitteli kirkossa huomista jumalanpalvelusta varten. He tulivat sisään.

Kirkkomaa oli suorakaiteen muotoinen ja sitä ympäröivät korkeat muurit. Kahden puolen sen pitkiä sivuja näkyi talojen kattoja. Toisella puolen oli Athol-katu, ja yksi noista taloista oli tuomarin asunto.

Oli myöhäinen iltapäivä. Pitkiksi olivat venyneet hautapatsaitten varjot ja painuva aurinko loisti puiden lehtien lomitse.

Philip kulki epävarmoin, äänekkäin askelin aivan kuin mies, joka on loppuun uupunut, mutta koettaa tahtonsa lujuudella voittaa väsymyksensä. Pete kulki niin hiljaa jäljessä, että hänen askeltensa ääntä hiekassa tuskin saattoi erottaa. Urkuri soitti Cowperin tuttua virttä:

»Ei ihmisjärki tajuta voi Luojan viisautta.»

Leveä käytävä, jonka kahden puolen oli rivissä ketjuilla aidattuja patsaita, johti suoraan kirkon ovelle. Philip kääntyi pienelle syrjäpolulle, joka kulki läpi tyhjän ruohokentän, jossa vain siellä täällä oli joku puinen taulu tai hiomaton kivenjärkäle osoittamassa, että tämäkin oli pyhitetty ikuiseksi rauhan lehdoksi. Kauimpana aidan kulmassa hän pysähtyi pienen kummun ääreen.

Tämä oli sama hauta, joka vasta oli luotu umpeen. Leikattu turve ei ollut vielä kuivunut ja lapion jäljet näkyivät ruohossa.

Philip epäröi hetkisen ja katsahti sitten Peteen, kuin olisi hänen tehnyt mieli vielä täälläkin ja tällä hetkellä tunnustaa. Mutta hän ei keksinyt mitään pelastusta tästä omien valheittensa hyllyvästä suosta ja raskaasti huoaten hän viittasi alas, käänsi päänsä pois ja kähisi:

»Tässä.»

Äänettömyys oli pitkä ja tuskallinen. Vihdoin sai Pete sammalletuksi muutamia sanoja:

»Jätä minut yksin, ystäväni, jätä minut yksin.»

Ääneen huohottaen Philip kääntyi ja lähti. Hetkisen Pete seisoi vielä paikallansa puristaen hattua edessään molemmilla käsillään. Sitten hän vaipui polvilleen. »Oi, suo anteeksi, että olen ajatuksissani ollut sinulle niin kova», hän rukoili. »Jeesus, anna minulle anteeksi, että olen ollut ajatuksissani niin kova onnettomalle Kirry-paralleni.»

Philip ei kuullut enempää. Urkujen riemukas sävel vaimensi kaiken muun.

»Ne, jotka Herraa etsivät
Häneltä avun löytävät!
Ken Herran nimeen tulee vaan
Hyvästi viimein siunataan.»

Auringon punainen sädejuova lankesi Peten päähän yli muurin. Vihdoinkin hän oli saanut lievittävän kyynelten lahjan. Hän nyyhkytti ääneen, sillä lopultakin hän oli yksin rakastettunsa kanssa.

Todellakin hän oli kahden kesken hänen kanssaan.. Sinä hetkenä Kate katseli häntä huoneensa akkunasta. Hän näki hänen polvistuvan rukoilemaan toisen haudalle.

Philip ei tiennyt, kuinka hän oli tullut ulos kirkkomaalta. Jotenkin hän oli luikahtanut portista — hiipinyt muurin viertä, kunnes tapasi itsensä kadulla — sydän murtuneena, tajuamatta mitään muuta kuin pohjattoman tuskan. Kun hän hieman selvisi, hän seisoi Athol-kadulla, ja hänen ohitsensa ajoi keveissä vaunuissa iloinen seura jutellen ja nauraen illan auringon hohtavassa valossa.

XXIII.

Kate seisoi huoneessaan, jonka ovi oli auki, väännellen avuttomassa tuskassaan käsiään, kun hän näki miehen nousevan portaita. Tulijan polvet näyttivät lysähtelevän, niin että hän vaivoin pysyi pystyssä; hän käytti kumaralta ja heikolta ja koko olennossa kuvastui vanhuuden avuttomuus. Lähestyessään hän kohotti kasvonsa, jotka olivat kuihtuneet ja syvälle painuneet. Silloin Kate hänet tunsi. Se oli Philip.

Tahdottomasti hän parahti ja Philip koetti hymyillä hänelle — särkynyttä, jäistä, kauheata hymyä. »Hän on mennyttä miestä», ajatteli Kate. Hänen kauhistunut ilmeensä viilteli Philipiä sydänjuuria myöten. Hän tiesi, että Kate oli nähnyt kaiken. Hän yritti puhua, mutta ei saanut sanaakaan suustaan. Silloin valtasi hänet hullu halu hyökätä hänen kimppuunsa, tarttua hänen käsiinsä, olkapäihinsä, kurkkuunsa. Hän voitti tämän päähänpiston ja seisoi liikkumattomana työntäen sormensa tukkaansa. Kate painoi päänsä rinnallensa ja katseli alas. Heidän alennuksensa toistensa silmissä oli täydellinen. Philip häpesi häntä, hän häpesi Philipiä.

Hetkisen he seisoivat siten silmä silmää vasten vaieten ja kauhistavan äänettömyyden raadellessa, mutta sitten hitaasti, hyvin hitaasti, tyhmistyneenä ja muserrettuna, Philip kääntyi ympäri ja hoippui ulos talosta.

»Kaikki on lopussa — lopussa.» Mitä hyödytti mennä enää pitemmälle? Hän oli langennut jo liian syvälle. Hänen kurjuutensa ja alennuksensa oli löytänyt rajansa. Kaikki oli toivotonta, auttamatonta, peruuttamatonta. »Lopeta kaikki — lopeta kaikki!» kehoitti ääni hänen ontossa sielussansa.

Hän hoippui rantalaiturille ohjaten askeleensa sinne, missä oli veneitä vuokrattavana. Muutamana iltana hän oli vuokrannut niistä yhden ja soutanut ulomma niemien taa hengittämään meren raitista ilmaa ja nauttimaan sen tyynestä rauhasta.

»Aikooko teidän kunnianarvoisuutenne soutaa kauksi tänä iltana?» kysyi veneitten hoitaja.

»Kauemmaksi kuin koskaan ennen», hän vastasi.

Souda, souda! Pois, pakoon kauheata menneisyyttä. Pois piiloon hirveällä nykyhetkellä. Laiva oli saapunut ja matkustajat olivat astuneet maihin. Se oli vielä paikoillaan punaisen satamajohteen vieressä ja huohotti kuin hevonen pitkän matkan juostuansa.

Soittokunta kaiutteli valssin säveleitä jossain kävelypuistossa. Huvialukset puikkelehtivat sinne tänne lahdella. Vesilinnut lekottelivat vedenpinnalla suurissa joukoissa siellä, johon pienen kaupungin likaviemärit tyhjentyvät.

Souda, souda! Hän pakeni omaatuntoa, epätoivoa, elämän alentavaa kaksinaisuutta, valhetta, joka oli tappanut sisäisen ihmisen. Kuinka syvälle hän olikaan vajonnut! Voisiko hän vajota vielä syvemmälle tulematta julkiseksi rikoksentekijäksi?

Souda, souda! Seuraava askel tekisi hänestä rikoksentekijän. Kun mies on häväissyt itsensä omissa ja rakastettunsa silmissä, rikollisuus nyökyttää hänelle. Hän saattaa yrittää, mutta ei voi sitä vastustaa. Hänen täytyy antautua — ja langeta. Se oli hänelle ainoa kuilu, johon hän saattoi langeta. Parempi lopettaa kaikki kuin joutua siihen.

Souda, souda. Hän oli tämän saaren tuomari, mutta lain ja oikeuden oli hän tallannut jalkainsa alle käyttäen väärää arvonimeä, nauttien ansaitsematonta kunnioitusta. Hän oli alentunut niin, ettei ainoakaan mies tämän jälkeen voisi häntä kunnioittaa eikä ainoakaan nainen osoittaa hänelle hyväntahtoisuuttansa. Hänen tuomionsa oli valmis, hänet häväistäisiin niinkuin hän oli häväissyt lakia ja oikeutta ja koko tätä saarta. Souda, souda, souda ennenkuin on liian myöhäistä; ulos, kauas ennenkuin luode kuljettaa sinut takaisin, niin kauaksi, ettei meri tuo rannalle terveisiä.

Hän oli soutanut niinkuin kaleeriorja, joka on paennut kahleitansa ja pelkää joka hetki, että hänet saataisiin kiinni ja raastettaisiin takaisin. Sataman melu oli häipynyt, soitto lakannut kuulumasta, hevoset kaduilla olivat kuin muurahaiset ja ihmisten hyörinä ja touhu kuului vain kaukaisena huminana. Hän oli tullut merelle, jossa saari katseli sinisestä vedestä omaa kuvaansa niinkuin peilistä, ja jättänyt jälkeensä varjon, joka kuvastui vuoresta lahteen. Meri hänen ympärillään oli nyt vihreä ja säteilevä ja punertava auder leijaili sen yllä kuin savupilvi. Vain kaupungin tornit, patsaat ja lasiset kupukatot, jotka kohosivat korkeimmalle, häämöttivät kaupungin valoissa. Hän saattoi nähdä St. Georgin tornin illan auderta vasten. Seitsemän vuotta hän oli asunut sen naapurina ja se oli todistanut hänen elämässään niin monia onnellisia ja kauheita hetkiä. Työn ilo, menestymisen ihanuus, unelmien suuruus, rakkauden suloisuus ja sitten — omantunnon tuskat, harhakuvat, painajainen, salainen häpeä, itsehalveksunta ja lopuksi se kaksinainen elämä, jota hän oli joutunut viettämään piilotettuaan kotiinsa naisen, jonka kanssa hän vietti salaista, epätäydellistä; kiduttavaa elämää. Kaikki tuo muistui sinä hetkenä hänen mieleensä. Se salainen side, joka heitä oli liittänyt yhteen ja oli joskus tuntunut niin tuskalliselta, tuntuikin nyt suloiselta, kun oli hetki tullut, jolloin se oli katkaistava.

Kuinka kaukaiselta tuo kaikki nyt tuntuikaan. Ja tällä tavallako hän pakenisi tältä saarelta? Tuo saari oli kohottanut hänet kunniaan, ennenkuin hän rohkeimmissa unelmissaankaan oli uskaltanut sitä toivoa. Sen miehet eivät olleet häntä kadehtineet, eivät kilpailijat olleet tuottaneet hänelle levottomuutta, ei nuoruus eikä kokemattomuus olleet voineet estää häntä pääsemästä päämäärään − tuo saari oli ikäänkuin avannut hänelle sylinsä ja huutanut: »Philip Christian, sinä olet isäsi poika, sinä isoisäsi pojanpoika, sinä ensimmäinen man-saarelaisista, astu esille.»

Oh, miten toisin kaikki olisikaan saattanut olla. Hyödytöntä on katumus. Souda, souda ja unohda.

Mutta sitten palasi ajatus lapsuuden kotiin. Ballureen, Nan-tätiin — isään, joka kuolinvuoteellansa iloitsi ja toivoi — ja lopuksi, mutta voi, voi kuinka turhaa Port Mooariin — Peteen —. »Meri kutsuu minua» souda, souda eteenpäin. Meri kutsui häntä todellakin. Se kutsui häntä syvyyteensä, jossa oli vastassa unohdus ja kuolema, ei elämä.

Hän oli päässyt kauaksi. Aurinko oli laskenut, saari oli kuin harmaa lintu, joka siivet levällänsä oli asettunut taivaanrannalle; yön majesteetin suuret siivet laskeutuivat taivaasta alas ja meren salaperäisistä syvyyksistä kuului synkkä kohina aivan kuin maailman mahtavimpain urkujen ääni.

Hän otti airot veneeseen ja pieni alus alkoi lekotella merivirran mukana. Sinä hetkenä hänen silmänsä keksivät veneen pohjalla jotakin. Se oli kukka, taittunut oksa, jossa oli vain muutama kuihtuva orjanruusun lehti. Se oli jäänyt siihen niiltä, jotka viimeksi olivat venettä käyttäneet, mutta se toi hänen mieleensä tuoksun rakkaudesta, hellyydestä, säteilevistä silmistä, hyväilyistä, suudelmista. Hänen ajatuksensa palasivat Sulbyyn, talkoojuhlaan, alankoon, puron varrella, niihin päiviin, jolloin elämä oli täynnä ääretöntä rakkautta, jolloin he ilakoivat kuilun partaalla. Sen jälkeen he olivat syöksyneet itse kuiluun. Oli kuitenkin lohduttavaa tietää, ettei hänen enää tarvinnut häälyä rakkauden ja kunnian vaatimusten välillä.

Entäs Kate? Kun kaikki olisi ohi ja kuuluisi huhu: »Tuomari on hävinnyt», miten silloin kävisi Katen? Hän olisi vielä hänen talossaan Athol-kadun varrella. Se olisikin surkeinta koko asiassa. Hän odottaisi häntä ja kun toivo olisi loppunut, hän itkisi häntä. Se ilmaisisi koko totuuden. Vaikka hän itse makaisi meren pohjassa, repeäisi kuitenkin pilvi, joka nyt peitti hänen elämänsä. Se oli sietämätöntä. Kate saisi yksin kestää koko myrskyn — yksin koko saarta vastaan, joka oli petetty. Yksin Peteä vastaan, jota valhein oli väärille jäljille johdettu ja kavallettu. Oliko se oikein? Oliko se miehekästä?

Ja sitten — entäs sitten? Mitä Katesta sitten tulisi? Julkisesti häväistynä, merkittynä hänen täytyisi kantaa koko rikoksen seuraukset, joita toinen olisi paennut, häpeä tulisi kokonaan hänen osalleen. Mitä tulisi tästä Delilasta ja Isabellasta; miltä olisi hänen kohtalonsa? Mihin hän joutuisi? Kuinka syvälle hänen täytyisi vajota? Hän näki hänen vaipuvan syvemmälle kuin mies ikinä voi vajota; hän kuuli hänen valituksensa ja rukouksensa.

»Oi, mitä minä olen tehnyt», hän huusi, »etten voi elää enkä kuolla!»

Tämä tuska ja epätoivo hämmensi hänet niin, että luonnolliset esineet muuttuivat toisiksi, niin etteivät ulkonaiset esineet enää herättäneet mielikuvia vaan mielikuvat loivat esineitä. Hän luuli näkevänsä veneen pohjalla, jossa ruusu äsken oli ollut, jotakin. Siinä oli miehinen olento ojentautuneena selällensä liikkumattomana ja elottomana. Hän katsoi suoraan sen kasvoihin. Siinä olivat hänen omat kasvonsa. Ne olivat tuhkanharmaat ja silmät tuijottivat tummalle taivaalle. Tämä kuvitelma oli juuri hän itse ja hän oli kuollut. Hän tutki sitä tarkkaan ja vähitellen se häipyi pois. Jäljelle ei jäänyt mitään muuta kuin tuo kuihtunut ruusu irtirevittyine lehtineen ja taittuneine varsineen.

Kauhea varjo oli nyt häipynyt ja hän tunsi, että se oli jättänyt hänet ainiaaksi. Se oli kuollut eikä se kiduttaisi häntä enää. Se oli elänyt niin kauan kuin pahuuden valta oli häntä hallinnut, mutta nyt hän oli tehnyt sen vallasta lopun. Hän ei »näkisi sieluaan» enää tämän jälkeen. Kyyneleet kohosivat hänen silmiinsä ja himmensivät ne. Ne olivat ensimmäiset, jotka hän saattoi muistaa sitten poikavuosien. Yksin, kahden peilin — taivaan ja meren välillä — hän oli katkaissut ne kahleet, jotka hän oli itse takonut ympärilleen ja heittänyt ne pois. Hän oli taaskin vapaa ihminen.

»Palaa takaisin. Sinun paikkasi on hänen rinnallansa. Älä luiki pois elämästä ja jätä toista sovittamaan syntejäsi. Kärsimys on ihana lahja. Se on sielun taistelua vapautuakseen synnistä. Antaudu siihen taisteluun, suorita se ja selviydy siitä puhdistettuna. Palaa saarelle takaisin, sinun elämäsi ei ole vielä loppunut.»

XXIV.

»Me ajattelimme juuri lähettää pienen aluksen herra tuomaria vastaan, kun huomasimme teidän vihdoinkin tulevan tuolla kallioitten luona. — Hän antaa veneensä lekotella nousuveden mukana takaisin, sanoin minä ja niinhän olikin asianlaita. Taisikin olla aika vaikea päästä takaisin rantaan. Me jo täällä ajattelimme, että olitte joutunut turmioon.»

»Lähellä se olikin, mutta tässä minä nyt taas olen, Jumalan kiitos», sanoi Philip.

Hän puhui iloisesti ja meni kevein askelin tiehensä. Oli tullut aivan pimeä, lyhdyt oli sytytetty ja kiertävät soittajat näppäilivät kitaraansa siellä täällä. Philip tunsi saaneensa uutta voimaa ja eloa. Hän oli taaskin nuori. Sydän oli syntynyt uudestaan ja sen täytti toivo ja rohkeus. Hän oli kuin ihminen, joka on herännyt kauan kestäneestä kauheasta horrostilasta. Hänestä tuntui, ettei hän milloinkaan ennen ollut niin joustava, iloinen ja onnellinen. Tulevaisuus oli epävarma. Hän ei vielä tiennyt, mitä se toisi mukanaan ja mitä hänen olisi tehtävä. Jotain erinomaista sen täytyisi olla, jotain, joka kokonaan muuttaisi hänen elämänsä. Oh, hän olisi voimakas, hän esiintyisi päättävästi. Hän ei pysähtyisi miettimään, mihin hintaan hän elämänsä ostaisi, vaan astuisi riemulla eteenpäin. Ja Kate — hän olisi hänen mukanansa. Hän ei voisi tehdä mitään ilman häntä. Se, joka oli erehtynyt hänen kanssaan olisi hänen mukanaan ja yhdessä he erehdyksensä sovittaisivat, Jumala häntä siunatkoon. Hän avasi oven ja suljettuaan sen astui varmasti sisään. Tuli paloi vielä eteisessä, eikä ollut siis kovin myöhä. Varmoin askelin hän nousi yläkertaan omaan huoneeseensa. Lamppu paloi pöydällä ja ympyrässä, jonka vihreä varjostin muodosti, oli kirje. Hämmästyneenä hän sieppasi sen käteensä. Se oli Katen käsialaa:

»Anna minulle anteeksi. Minä lähden täältä pois. Kaikki on minun syyni. Olen murtanut yhden miehen sydämen ja toisen miehen sielun minä turmelen. Jos hetkeäkään kauemmaksi jään tänne, joudut sinä turmioon ja olet mennyttä miestä. Minä olen vain myllynkivi, joka on ripustettu sinun kaulaasi. Minä näin sen, tunnen sen. Ja kuitenkin olen sinua rakastanut niin ja toivonut saavani olla ylpeä ja onnellinen sinusta. Sinun sydämesi on kuitenkin jalo, vaikkakin minä olen tehnyt niin paljon pahaa tallatakseni sen liejuun. Ajan oloon sinä tulet voimakkaaksi, hyväksi ja rehelliseksi, mutta se ei voi tapahtua niin kauan kuin minä olen sinun luonasi. Alusta alkaen olen ollut niin paljon alempana sinua. Koko ajan olen vain ajatellut, kuinka suuresti sinua rakastin, mutta sinulla on ollut niin paljon monia muita asioita ajateltavana. Minun elämäni on ollut vain yhtä ainoata, pitkää taistelua rakkaudesta. Ja se taistelu on minusta ollut kauheaa. Kalliissa tapauksissa minä olen nyt voitettu ja voi, niin väsynyt.

Älä seuraa minua. Minä rukoilen sinua, älä koeta löytää minua. Se on viimeinen pyyntöni. Ajattele minua, niinkuin olisin lähtenyt pitkälle matkalle. Ehkäpä asia onkin niin — suuri Jumala taivaassa sen yksin tietää.

Otan mukaani tämän pienen medaljongin, joka oli tammiarkun pohjalla Siinä oli se ainoa kuva, jonka löysin. Ja se muistuttaa samalla minulle jostakin muusta — se tuo mieleeni pienen Katherineni, äidittömän lapseni.

Minulla ei ole sinulle antaa mitään muuta kuin tämä (siinä oli suortuva hänen kiharoitansa) ensin ajattelin vihkisormusta, jonka annoit minulle, kun tulin tänne, mutta en saanut sitä irti ja sitäpaitsi en voinut siitä erota.

Hyvästi! Tämä minun olisi pitänyt, tehdä aikoja sitten. Mutta ethän sinä sen vuoksi vihaa minua? Me emme olisi kuitenkaan koskaan voineet tulla yhdessä onnellisiksi. Hyvästi!»

Kuudes osa.

MIES JA JUMALA.

I.

Kesä oli mennyt, lehdet olivat karisseet, sillinkalastus loppunut ja Pete oli tullut köyhäksi. Hänen Nickeynsä oli ollut toimettomana, viimeiset sata puntaansa hän oli kuluttanut ja hänen saamamiehensä, jotka olivat olleet tähän asti hiljaa kuin hiiret, hyökkäsivät yhdellä kertaa kuin verikoirat hänen kimppuunsa. Hän myi aluksensa ja maksoi jokaisen pennin saamamiehillensä, mutta entistä arvoansa hän ei kuitenkaan saavuttanut, vaan painui huomaamattomaan asemaan. Takapuheissa hänen nimensäkin oli muuttunut kapteeni Petestä Peter Bridgetiksi. Kun hän tervehti rikkaita sanoen: »Mitäs kuuluu?» he vastasivat tuijotellen häneen ja otsaansa rypistäen: »Te taidatte erehtyä henkilöstä, hyvä mies.» Tähän hän vastasi heilauttaen päätänsä ja nauruun purskahtaen: »Vai niin! Mutta olettehan te nyt kuitenkin vain kuolevainen ihminen?» Ballajora kappelissa oli kolme kuukautta harjoiteltu lasten kantaattia »Palmujen alla» ja sinne oli oikein rakennettu laululavakin, johon palmujen alle oli varustettu Peten uhkealle olemukselle paikka, mutta tämän paikan oli nyt Caesar omistanut.

Olihan Petellä kuitenkin kuusi tuhatta puntaansa; jotka hän oli kiinnittänyt Ballawhaineen. Siitä ei ollut kuitenkaan vähintäkään aavistusta muilla kuin kolmella henkilöllä: Caesarilla, jolla oli omat syynsä vaieta; Peter Christianilla itsellänsä, jonka tuskin teki mieli juoruta siitä maailmalle, ja pormestarilla, joka oli vanhapoika ja saituri ja piti liikeasiat omina tietoinansa yhtä varmasti kuin katolinen pappi rippisalaisuudet. Kun Peten pahat päivät tulivat, eikä maailma hänelle osoittanut osanottoansa, Caesar pelästyi.

»Minä en sinun sijassasi kuitenkaan perisi rahojani takaisin enkä tekisi tuota kiinnitystä mitättömäksi», hän sanoi. »Pidä sitä nyt ainakin Martin markkinoille asti. Ensimmäisen puolen vuoden korko on silloin maksettava. Eihän kukaan tiedä, mitä sitä ennen voi tapahtua. Tulethan sinä toimeen, sillä sanotaanhan: »Hän antaa käskyn enkeleillensä sinusta, että he käsissänsä kantavat sinua.» Minulle on sanottu, että se vanha herra äskettäin on saanut halvauksen. Niin, niin, Herran hyvyys kestää iankaikkisesta iankaikkiseen.»

Pete alkoi myydä huonekalujansa. Hän puhdisti salinsa yhtä tyhjäksi kuin hautaholvi. »Olikin jo aika», hän sanoi. »Kauan minä olen jo tarvinnut huonetta työpajaksi.»

Martin markkinat tulivat ja innoissaan ja kiihtyneenä Caesar palasi hänen luoksensa. »Ei mitään korkoja», hän sanoi. »Anna hänelle kuukauden odotusaika niin saat nähdä kuinka käy. Herra pitää kyllä sinusta huolen. Onhan kirjoitettu: »Maailmassa on oleva teillä tuska.» Ja voihan tapahtua ihmeitä. Eilen illalla, kun minä menin kotiin Ballajorasta näin ruumissaaton tulevan ulos siitä suuresta talosta ja kulkevan Kristus-kirkon hautausmaalle, pappi kulki edellä virttä veisaten. Äijä on kuolemaisillaan — minä näin hänen sielunsa. Ylistetty olkoon, Herra, sinun nimesi.»

Pete myi huonekalut vielä toisestakin huoneesta ja pisti sen ovet lukkoon. »Tämä suuri, vanha talo alkaa tulla hurjan hauskaksi ja kodikkaaksi, Nancy», hän ihasteli.

Myönnetty odotusaika kului ja Caesar palasi Jalavaharjuun hykerrellen käsiänsä. »Heitä hänet pellolle päineen ja sorkkineen, poikaseni. Miehellä ei ole penniäkään jäljellä. Ja seitsemän kuukautta sitten hän sai kuusituhatta puntaa käteensä. Mutta kuka sitä voi ihmeteliä? Ross on tullut takaisin ja matkustelee nyt ympäri saarta, mukanaan koko joukko nuoria lurjuksia ja kylvää rahaa kuin santaa. Sinun rahaasi, poikaseni, sinun. Ja täällä sinä itse olet ja maailma mulkoilee sinua epäluuloisin silmin. Mutta sinulla ei ole mitään hätää. Nöyrät perivät maan, tiedäthän. Ohhoh, Jumala toteuttaa sanojansa ja lupauksiansa yhä enemmän ja enemmän, poikaseni, enemmän ja enemmän. Katsopas nyt tuotakin. Mustaa Tomia. Hän on pitänyt suurta suuta, mutta tänä aamuna hän joutui pormestarin eteen syytettynä noituudesta ja petoksesta ja asia jäi kihlakunnan oikeuden ratkaistavaksi. Jumala varjelkoon häntä hirsipuusta ja helvetin tulesta. Totisesti on tämä herätyksen aika. Jumala puhui minulle silloin merkkien ja tunnustähtien kautta, kun kehoitin sinua panemaan rahasi tuohon kiinnitykseen. Sanotaanhan sanassa: »Minä olen muuttava kuparin kullaksi.» Heitä hänet ulos, poikaseni, päineen ja sorkkineen.»

»Ettekös te sanonut minulle, että vanha Ballawhaine on saanut halvauksen?» sanoi Pete.

»Sanoin kyllä; mutta hän nyt on niin suuri ja suurellinen, hänkin kerran saa kokea, miltä tuntuu», hymyili Caesar.

»Simson oli voimakas mies ja Salomon oli viisas, mutta silloin kun heillä ei ollut rahaa, eivät he voineet velkojansa maksaa», tuumi Pete.

»Koettakoon saada apua pojaltansa», kivahti Caesar.

»Niinhän hän tekeekin», väitti Pete. »Ja minä aion antaa hänen kuolla omassa vuoteessaan. Jumala suokoon hänelle hänen syntinsä anteeksi.»

Talvi tuli ja Pete ajatteli ostaa itsellensä pienemmän veneen, jota hän saattoi yksinänsä hoitaa voidakseen mennä kalastamaan ja saadakseen siten leipänsä. Sitä tarkoitusta varten täytyi vieläkin vähentää huonekaluja ja hän puhdisti siis kolmannen huoneen. Niinpä otettiin patja pois hänen omasta sängystään, kello katosi hänen taskustaan ja arkihuoneen seinät tulivat paljaiksi, sillä kaikki taulut ja koriste-esineet vietiin pois.

»Yksinkertainen elämä ja tavat ovat kaikista paraat sanon minä, Nancy», selitti Pete. »Minä en ole tottunut tällaiseen komeuteen. Se on tehnytkin minun elämäni niin ikäväksi. Tuota kelloa minä en esimerkiksi koskaan muistanut vetää. Ja höyhenpatjoja, jo nyt jotain. Enkö minä muistaisi, miten pikku äitini meni säkki selässä ja sirppi kädessä leikkaamaan ruohoa lehmälle ja siitä sitä ylettyi kourallinen minunkin alleni. Ettenkö muka saattanut sellaisella vuoteella nukkua? Sen jälkeen en ole koskaan nukkunut niin hyvin.»

Tulos Peten ensimmäisen kalastusviikon työstä oli kaksikymmentä turskaa ja suunnaton molsa. Hän pakkasi turskat laatikkoon ja lähetti ne Crowin mukana laivalle vietäväksi Liverpoolin torille myytäväksi. Molsan hän heitti selkäänsä öljytakkinsa päälle ja kantoi sen kotiin pää olkapäillä ja häntä polvissa roikkuen.

»Kas tuossa», hän huudahti heittäen sen lattialle, »perkaa ja suolaa se, niin on siinä aamiaista kuukauden ajaksi.

Kun hän sai tilityksen Liverpoolista, oli postiosoitukseen merkitty seitsemän shillingiä ja kuusi penceä.

»No, eipä tuolla väliä», sanoi Pete, »minä voitin, ainakin Dan Hommyn — se vanha vekkuli ei saanut kuin seitsemän shillingiä ja yhden pennyn.»

Ilma oli epäsuotuisa, kalastus huonoa, pyydykset menivät epäkuntoon ja
Pete alkoi ylistää ravinnon yksinkertaisuutta.

»Tuota minä olen ajatellut», hän sanoi, »minä en ollenkaan ymmärrä, mikä tälle vanhalle saarelle on tullut. Kun minä olin Caesarilla renkinä, söivät kaikki rengit silliä ja perunoita kolme kertaa päivässä. Mutta nyt! Tuoretta lihaa jokaiseksi päivälliseksi. Ja teetä! Tyttöjen pitää saada sitä ehtimiseen — eivätkä edes ollenkaan häpeä! Omasta puolestani minä muistan, miten minun äitini kuiskasi usein: 'Pidäpäs silmällä tietä, poikaseni, sill'aikaa, kun minä laitan itselleni kupin teetä'. Se on aivan totta, Nancy. Luoti teetä ja naula sokeria viikoksi, ja ihmiset kuitenkin sanoivat, että eukko parka eli ylellisesti.»

Ihmisiä oli kielletty ottamasta vuorilta risuja eivätkä lie edes saaneet kerätä turvetta polttoaineekseen; hiilet olivat kalliita, talvi oli kylmä ja Pete alkoi valittaa, ettei hänellä ollut ruokahalua.

»Minun hampaani tulevat niin huonoiksi, Nancy», hän valitti. Ne olivat valkeat kuin maito ja virheettömät kuin neekerin hampaat. — »Joskus minä en ollenkaan voi hienontaa ruokaani. Mutta mitäs siitä, tuota nyt ei kannata surra. Illallista minä en ollenkaan saata syödä ja sillä on kyllä hyvätkin puolensa. Jos sinä, Nancy, tahdot saada hyvän ruokahalun aamiaiseksi, niin älä suinkaan syö muruakaan illaksi, etkä aavista miten suloisia unia silloin näkee. Ihme ja kumma, millaisia päivällisiä ja kekkereitä ja juhlia ja herkkuja saat nauttia unissasi. Mutta jos syöt itsesi täyteen kuin kiiliäinen ennen maatamenoasi, niin lyön vetoa kymmenen yhtä vastaan, että sinua painajainen ahdistaa ja uneksit lakkaamatta kuolevasi janoon. Oh, uni on sentään verraton mestari! Se tekee kerjäläisistäkin kuninkaita.»

Joulu lähestyi. Palvelijat keskustelivat siitä, mitä he saisivat isänniltänsä joululahjaksi ja Pete muisti Nancyä.

»Nancy», hän sanoi. »Minulle on kerrottu, että Liza Billy-ny-Clae saa kaksikymmentä puntaa palkkaa uudessa paikassansa Douglasissa. Hän ei ole hetikään niin hyvä kokki kuin sinä. Älä suinkaan anna tuon pienokaisen olla sinun onnesi tiellä. Hänhän on jo suuri tyttö, ja minä voin ottaa hänet veneeseen mukaan kalastusmatkoilleni. Se voi siellä hyvin nukkua kannen alla kajuutassa ja minä annan hänelle siankyljystä ja hän leikkii ja on niin iloinen ja onnellinen että pois tieltä.» Nancy katsahti häneen, mutta hän ei voinut sitä katsetta kestää, vaan painoi silmänsä maahan.

»Puhutteko te tuolla tavalla päästäksenne minusta, Pete?» kysyi Nancy vapisevalla äänellä. »Onhan minulla musta mekkoni — saanhan minä siitä jotakin kun myyn — minä en ole käyttänyt sitä kertaakaan sitten kuin kirkossa Mummin kanssa sitä seuraavana sunnuntaina, kun saimme Kirrystä tietoja. Enkä minä ole mikään suursyömäri, Pete — en ole koskaan ollut — se täytyy teidänkin tunnustaa. Pala leipää ja juustoa päivälliset kun olette kalassa, enkä pyydä mitään muuta —»

»Vaikene, vaimo, vaikene», huusi Pete. »Vaikene, ennenkuin murrat sydämeni. Minä olen nähnyt rikkaat päiväni, nähnyt myöskin köyhyyteni päivät. Minä olen koettanut molempia ja olen tyytyväinen.»

II.

Sill'aikaa Philip Douglasissa kulki voitosta voittoon, kohosi arvosta arvoon, kunniasta kunniaan. Mihin hän tarttuikin, kaikki se luettiin hänelle ansioksi. Kun hän oli tointunut Katen katoamisen jälkeen, oli hänen sielunsa kuin autio kenttä tulivuoren purkauksen jälkeen: pinnalta mustimman, kauhistavan tuhkan ja laavan peitossa, mutta sen alla oli maaperä voimakas. Huolimatta Katen viimeisestä pyynnöstä, hän alkoi etsiä häntä. Jokin, joka oli suurempi kuin rakkaus, suurempi kuin osanotto, voimakkaampi kuin omantunnon tuskat ja soimaukset, pakotti häntä siihen ja piti häntä yllä. Kate oli välttämätön hänen parannuksellensa, hänen uudestisyntymisellensä. Sen vuoksi hän kävi jokaisessa kaupungin köyhässä kodissa, etsi kaikki viheliäisimmät pesät vanhassa Douglasissa, mutta kaikki tämä selitettiin niin, että hän tahtoi tutustua onnettomain elämään.

Saarella alkoi raivota ankara kulkutauti ja sen herättämä kauhu ajoi varakkaimmat pakenemaan Englantiin, kun taas köyhät etsivät turvaa vuorista. Menivätpä lääkäreistäkin monet terveempiin oloihin, mutta Philip oli vapaa kuin ennenkin ja suuresti häntä ylistettiin hänen mielenmalttinsa ja rohkeutensa vuoksi. Hän selitti tarkasti taudin laadun ja hoitotavat ja järjesti tarkastuslaitoksen, niin ettei yksikään päässyt saarelle eikä saarelta pois, ennenkuin oli terveeksi todettu, päivästä päivään hän kulki talosta taloon, sairashuoneesta toiseen, vartiosta vartioon. Mikään vaara ei häntä peloittanut; hän näytti tahtovan tutkia jokaista tapausta erikseen. Hän etsi vain Katea, hän tahtoi saada varmuuden, ettei Kate ollut joutunut ruton uhriksi tai mihin hän oli piiloittunut vai oliko hän matkustanut pois. Nähdessään Philipin kiihkeän toimeliaisuuden koko saaren valtasi suunnaton hulluuteen vivahtava ihastus, kuten aina, kun jokin valtaa ja lämmittää joukkojen sydäntä. Häntä rakastettiin ja palvottiin, hänestä tuli köyhien epäjumala ja kaikki muut joutuivat hänen loistavan maineensa varjoon; ei ainoatakaan valiokuntaa asetettu, jossa hän ei ollut mukana, ei kirjoitettu ainoatakaan anomusta, jonka alle hänen ei olisi ollut pakko nimeänsä piirtää.

Philip häpesi tätä ylistystä ja loistoa, mutta hänellä ei ollut rohkeutta kieltäytyä sitä vastaanottamasta. Kun kulkutauti asettui, oli hän saanut varmuuden siitä, että Kate oli matkustanut pois tai ehkä kuollut. Poissa oli myöskin hänen elämänsä ankkuri, kuollut hänen toivonsa siveellisestä kohoamisesta ja uudesta ihmisestä. Hän ei voinut tehdä mitään ilman Katea, vaan hänen tuli jatkaa, kuten oli alkanut. Yrittäminen uudeksi ihmiseksi oli nyt samaa kuin kääntyminen oikealle tielle vasta kuolinvuoteella tai kieltäytyminen elämän iloista vasta sitten, kun ne ovat ihmisen jättäneet.

Hänen virkatoverinsa, vanha tuomari, oli saanut halvauksen ja Philip määrättiin hoitamaan myöskin hänen virkaansa. Siitä seurasi, että kaikki oikeuden, istunnot pidettiin Castletownissa ja sen vuoksi häntä harvoin nähtiin Ramseyssä. Päivänsä hän vietti käräjäsalissa linnassa ja yöt kotonansa. Hänen vaalea tukkansa harmaantui ennen aikojaan ja hänen kasvonsa muistuttivat miestä, joka on äskettäin vironnut pitkäaikaisesta kuumetaudista.

»Opinnot», sanoi maailma kumartaen päänsä yhä alemmaksi.

Mutta ei puhuttu ainoastaan hänen opinnoistansa, huomattiin myöskin hänen, surumielisyytensä. Kääntääksensä uteliaiden katseet toisaalle hän alkoi ottaa osaa myöskin saaren seuraelämään ja ajan kuluessa hänen täytyi ottaa huomioon edustusvelvollisuudet, joita hänen asemansa hänelle asetti. Jouluaattona hänellä oli kutsut omassa talossaan Athol-kadun varrella. Hän oli tuskin tullut ajatelleeksi, miten ankarasti se koskettaisi hänen muistojensa hellimpiä kieliä. Ne huoneet, joissa Kate oli asunut, annettiin nyt rouville, jotka tulivat hänen vieraiksensa. Koko iltapäivän oli tungos suuri ja kaikki kieppuivat isännän ympärillä. Hän olikin mieltäkiinnittävä olento — niin nuori ja niin korkealle kohonnut; niin äänetön ja kuitenkin kykenevämpi puhumaan kuin kukaan muu; ja niin kaunis harmahtavine kiharoinansa ja aurinkoisine hymyinensä.

Juhlatilaisuuden vielä kestäessä Philip sai kirjeen Ramseystä, ja se oli kuin vertavuotavan sydämen huuto:

»Minun piku rauka on kippeä sanoovat etä see kuole tulle jumalan tähden minulluo — Peat.»

Alkoi sataa lunta, kun vieraat lähtivät. Kun viimeinen oli mennyt, löi kello kirjoituspöydällä kuusi ja oli tullut aivan pimeä. Kello kahdeksan Philip oli Jalavaharjussa.

III.

Pete istui alimmalla portaalla pesemättömänä, kampaamattomana, vaatteet puoliksi auki ja kengännauhat lattiassa roikkuen.

»Phil», hän huudahti hypähtäen seisoalleen ja tarttuen hänen molempiin käsiinsä ja alkoi nyyhkyttää kuin lapsi.

Yhdessä he menivät yläkertaan. Sänkykamari oli täynnä höyryä ja kaksi naista hyöri siellä kuin utuolennot.

»Tuossa hän on, se pikku raukka», sanoi Pete surkealla äänellä.

Lapsi lepäsi hervottomana Mummin sylissä näyttäen aivan tajuttomalta ja osoittamatta mitään elonmerkkejä ellei ota lukuun vinkuvaa hengitystä, joka kuristustaudille on ominaista.

Philip tunsi oudon liikutuksen valtaavan koko olentonsa. Hän istahti sängynlaidalle ja katseli alas. Pienet kasvot, nytkähtelevä suu ja nenä, jossa sieraimet laajenivat ja supistuivat joka kerta kuin pienokainen koetti hengittää, olivat Katen. Pieni pää pyöreine otsineen ja ohimoilta kaareutuvine vaaleine kiharoineen oli hänen omansa. Hänet valtasi salaperäinen, outo tunne, suunnaton hellyys, haikea ikävä, jokin, joka oli hänelle uutta. Se syntyi sinä hetkenä hänen sielussaan ja täytti koko hänen olentonsa. Merkillinen sisäinen pakko, jota hän tunsi ensimmäistä kertaa, vaati häntä heittäytymään polvillensa lapsen viereen, ottamaan sen syliinsä, painamaan povellensa, hyväilemään sitä ja nimittämään omakseen, päästämään valloillensa sanoin kuvaamattoman tuskansa ja rakkautensa, jota hänen oli niin vaikea hillitä. Mutta toinen oli jo polvistunut siihen ja mustasukkaisessa kaihossansa hän tajusi, että hänen kiihkeän ja tukahduttavan surunsa täytyi jäädä mykäksi.

Mummin jalkain juuressa Pete hyväili äidin hellyydellä pienokaisen käsiä ja otsaa.

»Pikku lemmikki! Onko sen nyt helpompi olla, eikös olekin, Mummi? Onhan se ainakin rauhallisempi? Ei yski enää niin paljoa, vai kuinka teidän mielestänne?» Samassa tuli tohtori ja Caesar seurasi häntä huoneeseen kasvoillaan alistuva hautajaisilme.

»Katsokaa», huudahti Pete. »Tuossa on teidän pieni potilaanne, tohtori. Se lepää nyt niin hiljaa, niin hiljaa, eikä ole ainakaan tuntiin juuri ollenkaan yskinyt.»

»Hm!» virkahti tohtori merkitsevästi. Hän tutki lasta, kyseli jotakin Mummilta ja annettuaan Nancylle muutamia tarkempia ohjeita hän nyökkäsi huoaten päätänsä.

»Olemme joka tapauksessa tehneet kaiken voitavamme», hän sanoi. »Jos lapsi elää yli yön, voi tauti mennä ehkä ohi.»

Naisilta pääsi valitus ja Philip huudahti tuskasta, mutta Pete, joka oli hengittänyt raskaasti, tuijotellut kiihkeästi tohtoriin ja sulkenut lapsen syliinsä kuin suojellaksensa häntä taudilta, kuolemalta, vieläpä taivaaltakin, päästi nyt riehuvan tuskansa valloilleen.

»Lörpötystä, tohtori, mitä te puhutte?» hän huusi »Teitä on aina pidetty etevänä ja viisaana miehenä, herra tohtori, mutta nyt te puhutte tyhmyyksiä. Ettekö näe, että lapsi vain nukkuu rauhallisesti? Ja enkö minä sanonut teille, ettei se ole yskinyt tuntimääriin? Luuletteko, ettei oppimattomalla ole ollenkaan järkeä eikä tuntoa?»

Tohtori oli yhtä kärsivällinen kuin viisaskin — hän jätti huoneen virkkamatta sanaakaan. Mutta Caesar ajatteli vuodattaa öljyä Peten haavoihin huomaamatta, että hänen öljynsä saattoi polttaa ja myrkyttää. Hän virkkoi:

»Jos se on Herran tahto, ei kukaan voi sitä vastustaa. Isäin pahat teot kostetaan lapsille — niin, ja äitien myös, Jumala heille anteeksi suokoon.»

Vihan vimmoissaan Pete hypähti ylös.

»Se on valhe, se on valhe!» hän huusi. »Jumala ei rankaise syytöntä syyllisten puolesta. Jos Hän sen tekee, ei Hän ole hyvä Jumala, vaan hirviö. Miksi olisi tämä lapsi luotu kärsimään ja kuolemaan äitinsä syntien tähden? Tai isänsä? Näyttäkää minulle ihminen, joka menettelee niin kunnottomasti, niin minä lyön hänen päänsä seinään mäsäksi. Minäkö häpäisen Jumalan? En minä, vaan te! Jumala on hyvä, Jumala on oikeus ja vanhurskaus ja asuu taivaassa, mutta te, te teette hänet hirveimmäksi roistoksi, mustimmaksi perkeleeksi, mikä milloinkaan on helvetissä asunut.»

Kauhistuen Peten jumalatonta puhetta Caesar meni matkaansa. »Ellei Herra kaupunkia varjele», hän sanoi mennessänsä, »niin vartijat turhaan valvovat.»

Peten kova ääni oli herättänyt lapsen. Se kirkui hiukan ja Pete koetti heti tyynnytellä sitä. Eukot kostuttivat sen huulia ohravedellä vaientaakseen sen kitinää.

»Tule!» sanoi Philip tarttuen Peten käsivarteen.

»Anna minun nojata sinuun, Philip», pyysi Pete ja horjuen tämä voimakas mies laahusti portaita alas.

He istahtivat molemmin puolin takkaa jättäen portaitten oven auki kuullaksensa, mitä yläkerrassa tapahtui.

»Mene sinä nukkumaan, Nancy», kuului Mummin ääni. »Jumala tietää, kuinka pian sinua taas tarvitaan.»

»Herättäkää minut kello kaksitoista, Mummi — muistakaa nyt, että herätätte.»

»Pete-parka! En todellakaan luule, että hän on niinkään väärässä.
Mitenkäs sanottiinkaan sanassa? »Sallikaa lasten — —»

»Mutta Caesar oli myöskin oikeassa tällä kertaa, Mummi. Lapsi on kuoleman kidassa niin totta kuin varma on varma. Viimeksi kun lapsi oli ulkona, minä näin saman variksen, joka nähtiin hääpäivänä, lentävän kirkuen parkuen lapsen päällitse.» Pete kuunteli henkeä pidätellen. Philip katseli puolueettomana tuleen.

»Minä en voinut sitä auttaa, hyvä veli — en todellakaan voinut», kuiskasi Pete lieden yli. »Kun lapsi on kipeä, voidaan kyllä puhua sielun pelastuksesta, mutta mitä lohtua siitä on isälle? Hän ei ollenkaan välitä sielun pelastamisesta, vaan hän tahtoo pelastaa lapsen — etkö sinäkin voi sitä ymmärtää?»

Philip vastasi epäselvästi mutisten.

»Tietenkään sinä et voi tätä ymmärtää, Philip. Sinä olet suuri mies, sinä olet teräväpäinen ja tunteellinen ihminen, mutta en minä sittenkään usko, että sinä ymmärrät tätä — kuinkapa se olisi mahdollistakaan? Maailman typerin nahjus, joka on isä, on tässä suhteessa viisaampi kuin sinä, Philip. Sen voin sinulle vakuuttaa. Vasta sitten kun mies on saanut oman lapsen, voi sanoa, miltä se tuntuu. Jokin huutaa hänelle — se on veren ääni se on kuin… En tiedä ymmärränkö sitä itsekään oikein — en ainakaan osaa sitä selittää.»

Jokainen sana Peten puheessa viilteli Philipin sydäntä kuin kaksiteräinen miekka. Hän huohotti kuin tukehtumaisillaan.

»Minä tiedän, että sinä voit ottaa osaa toisen suruun Phil — Jumala suokoon, ettei sinun tarvitsisi omasta kohdastasi tällaista tuntea. Kirjat ovat sinun lapsiasi ja ehkäpä ne ihmiset ovatkin onnellisimmat, joilla ei ole mitään rakkaampia siteitä. Mutta kun on tuollaisia pienokaisia Jumala heitä auttakoon — ja saa nähdä heidän sairastuvan ja kärsivän ja kuihtuvan — eikä voi heille mitään tehdä eikä auttaa — kuulla sen valittavan ja huutavan apua — huutavan lakkaamatta — oh, minä en osaa sanoa — Jumala, Jumala!»

Philip oli tukehtumaisillaan. Hänestä tuntui kuin hän jo seuraavana hetkenä kavaltaisi itsensä.

»Ehkä tohtori sittenkin oli oikeassa. Ehk'ei lapsi tahdo jäädä minun luokseni, kun sen äiti on mennyt — ehkä sekin haluaa täältä pois, pikkuinen raukka. Ja kuka tietää? Ehkäpä äiti odottaa lasta jossain rajan tuolla puolen — odottaa rannalla ja viittoo ja viittoo — sellaisesta olen kuullut.»

Philip vaikeroi. Hänen päässänsä humisi ja maailma tuntui menevän sekaisin. Jalat kävivät kylmiksi ja puutuneiksi kuin kivi. Musertava kauhu valtasi hänet. Hän ei ollut rikkonut vain Peteä vastaan. Kuullessaan tätä tuskaista itsetutkistelua, joka paljasti jokaisen ajatuksen ja raateli auki jo arpeutuneet haavat hän tunsi taistelevansa itse Jumalaa vastaan.

Kirkonkellot alkoivat soida.

»Mitä tuo on?» huudahti Philip. Se soi hänen korvissaan kuin kuolonkellot.

»Oiel Verree», vastasi Pete. Vanhan man-saarelaisen tavan mukaan soitettiin ihmisiä kirkkoon laulamaan jouluvirsiä. Ne saivat muistojen kielet väräjämään Peten sielussa. Hän alkoi kertoa jouluistansa ulkomailla — kuinka talven asemesta oli kesä ja kuinka lumen sijasta kypsinä riippuivat hedelmät puiden oksissa — ihmiset jotka eivät olleet ikinä toisiansa nähneet pudistivat toistensa käsiä ja iloisesti toivottivat onnellista joulua. Vihdoin hän lopen uupuneena ja Philipin läsnäolosta rauhoittuneena nukahti tuolilleen.

Yö oli saapunut. Talossa oli kaikki hiljaa, ainoastaan lapsen vaivalloinen, vinkuva hengitys kuului yläkerrasta.

Pahat ajatukset tunkeutuivat valhevaatteissa Philipin sieluun. »Jumala tietää», hän sanoi itsellensä. »Jumala on armollinen. Hän tietää, mikä on parasta meille kaikille. Mitä olemme me, kurjat maan matoset, että voisimme rukoilla häntä muuttamaan suunnitelmiansa? Se on turhaa. Se on jumalatonta… Niin kauan kuin lapsi elää, ei ole rauhaa kenelläkään. Jos se kuolee, seuraa rauha ja lepo ja siitä voi alkaa onnellinen elämä. Äiti on varmaankin mennyt jo edeltä ja silloin meidän elämämme musta sivu on kokonaan unohdettu. Jumala on viisaus, Jumala on hyvä.»

Lapsi äännähti heikosti ja Philip hiipi yläkertaan nähdäksensä, miten se jaksoi. Mummi oli nukahtanut tuolilleen ja pieni Katherine oli vuoteessaan. Peitteellä makasi suullaan nukke, joka välinpitämättömästi oli siihen heitetty. Tuli oli riittynyt eikä kattila enää höyrynnyt sammuvilla hiilillä. Ei kuulunut muuta ääntä kuin lapsen vaikea hengitys, joka pihisi ja raastoi kuin viilan terä. Silloin tällöin kuului käheä yskähtely kuin kaukainen ääni usman läpi.

Philip hiipi ääneti sisään, polvistui vuoteen ääreen ja nojasi tyynyihin. Uunin reunalla palava kynttilä valaisi heikosti pientä päätä, joka siinä lepäsi. Kasvot olivat laihannäköiset, pienet, hyvinmuodostuneet sieraimet sykkivät kuin valtimo, pienellä ylähuulella oli hikipisaroita, pyöreä, kaunis otsa oli kostea ja silkinhienot vaaleat kiharat olivat liimautuneet yhteen.

Philipistä tuntui että lapsi teki kuolemaa, ja hänen inhoittava tekohurskautensa hävisi. Sängyssä liikahti. Pieni kätönen, joka oli puristunut lujasti rintaa vasten livahti peitteen päälle, johon se aukinaisena vaipui. Hänestä se oli kuin pyyntö, äänetön, avuton pyyntö ja isän sydämen tukahdutettu hellyys leimahti uudestaan ilmiliekkiin. Katen lapsi, hänen lapsensa, oli tässä kuolemaisillansa eikä hän kuitenkaan uskaltanut omistaa häntä julkisesti omaksensa!

Uusi pelko valtasi hänet. Hän oli erehtynyt — lapsen kuolema ei tuottaisi hänelle mitään varmuutta, ei rauhaa, ei lepoa, ei tyydytystä. Jos lapsi kuolisi hän kavaltaisi itsensä. Silloin hän ei enää voisi vaieta; hän kertoisi kaiken. »Minun lapseni! Oma lemmikkini! Minun Kateni Kate!» Sitä huutoa hän ei jaksaisi pidättää. Se pääsisi häneltä kaikista ponnistuksista huolimatta. Ja avoimen haudan partaalla tällaisen mustan salaisuuden paljastaminen olisi kauheata, hirmuista ja kammottavaa. »Pelasta hänet, oi, Herra, pelasta, pelasta hänet!»

Hulluuteen asti kiihtyneessä tuskassaan hän hoippui alakertaan ja pudisti Peteä olkapäästä herättääksensä hänet. »Tule pian», hän pyysi.

Pete avasi silmänsä hämmentynein ilmein. »Onko hän nyt parempi, onko?» hän kysyi.

»Rohkeutta», vastasi Philip.

»Onko hän huonompi?»

»Nyt on kysymyksessä elämä tai kuolema. Meidän täytyy koettaa jotakin, jota minä näin ulkomailla.»

»Herra Jumala, ja minä olen nukkunut! Pelasta hänet, Philip; sinä olet voimakas, sinä olet viisas — —»

»Ole hiljaa, Jumalan tähden, ystäväni. Toimita pian kattila kiehuvaa vettä — viltti ja lämpimiä pyyhinliinoja.»

»Ah, sinä olet ystävä ja sinä pelastat hänet. Tohtorit eivät tiedä mitään.»

Kymmentä minuuttia myöhemmin äännähti lapsi heikosti, yski helpommin, suusta tuli limaa ja niin lapsi palasi horrostilasta, jossa se oli ollut kokonaisen viikon. Kun vielä oli kulunut kymmenen minuuttia istui se Peten sylissä lämpimiin liinoihin käärittynä iloisen takkavalkean ääressä avaten pienet silmänsä, supistellen pientä suutansa ja puhellen omalla käsittämättömällä tavallansa.

Silloin Mummi heräsi hätkähtäen moittien itseänsä, että oli nukahtanut. »Herra siunatkoon!» hän huudahti lyöden käsiänsä yhteen. »Lapsikultahan on parantunut aivan ihmeellisesti.»

Nancy palasi myöskin unisena ja sukkasillaan, haukotellen ja silmiään pyyhkien. Nähdessään lapsen hän huusi iloiten hieroen käsiänsä. Silloin löi keittiön kello kaksitoista, kirkonkellot olivat alkaneet uudestaan soida, virrenlaulajat tulivat ulos kirkosta, lumi narskui heidän jaloissansa ja paljaan taivaan alla laulettiin joulu uusin virsin tervetulleeksi.

Tohtori pilkisti sisään kirkosta palatessaan ja onnitteli itseänsä tapahtuneen parantumisen johdosta. Ratkaiseva hetki oli ohi ja lapsi pelastettu.

»Oh, parempihan se on, paljon parempi!» hän puheli iloisesti. »Minä ajattelinkin, että lapsi pelastuisi tällä kertaa.»

»Se oli tuomarin ansio», huusi Pete. Hän puhalteli, leikki ja kujerteli pikku Katherinen kanssa, kun se siinä liinoihin käärittynä hörritti. »Enempää hän ei olisi pienokaisen hyväksi voinut tehdä, vaikka se olisi ollut hänen omaa lihaansa ja vertansa.»

Philip ei uskaltanut puhua. Liikutuksen valtaamana hän riensi pois tästä talosta. »Ei vielä», hän ajatteli, »ei vielä.» Hänen tunnustuksensa hetki ei ollut vielä lyönyt. Se oli kuitenkin varma kuin kuolema hänen edessään — se odotti häntä jossakin. Kerran, jossakin paikassa se tapahtuisi — jonakin vuodenpäivänä, jossakin osassa maapalloa. Ehkä hän oli nähnyt sen päivän kalenterissa, ehkä oli hän jaloillansa tallannut sitä paikkaa, vielä ei sitä voinut sanoa. Joskus ja jossakin — Jumala tiesi missä — Jumala tiesi milloin — Hän säilyttää vielä salaisuutensa omanansa.

Sen yön Philip nukkui »Mitressä» ja seuraavana aamuna hän ohjasi askeleensa Ballureen.

IV.

Kuvernööri ei voinut unohtaa Tynwaldin päivää. Mielikuvituksissaan hän suurenteli nöyryytyksen merkitystä, jonka alaiseksi hän oli joutunut ja päätti, että hänen vaikutusvaltansa saarella oli kokonaan lopussa. Hän myi hevosensa ja vaununsa ja käyttäytyi kuin mies, joka odotti saavansa virkaeron.

Philipille hän ei kuitenkaan osoittanut millään tavalla närkästystään. Kuitenkin hän oli muussakin kuin tässä asiassa pettynyt Philipin suhteen. Hän oli joutunut häväistyksen alaiseksi, ja huomasi samalla, että hänen täytyi luopua salaisesta toivostaan saada Philip vävykseen. Mutta kun aseen varsi katkesi hänen käteensä, kun se oli liian suuri kävelykepiksi ja sopimaton kainalosauvaksi, ei hän kuitenkaan tahtonut rikkoa sitä. Joko jalosukuisen miehen sisäisestä vaistosta tai oman voiman tunnosta hän jatkoi alkamaansa tietä ja edelleenkin osoitti Philipille runsain määrin suosiotansa. Kun hän uuden vuoden alusta vaimoineen ja tyttärineen matkusti Lontooseen ehdotti hän Philipiä sijaisekseen.

Philip ei käyttänyt valtaansa väärin. Koska hän oli vuosisadan suurimman man-saarelaisen pojanpoika ja omasi itsekin suuria lahjoja, oli saari kyllä valmis huutamaan hänet päämieheksensä. Ainoa, mikä oli häntä vastaan, oli hänen oma raskasmielisyytensä. Se lisäsi kuitenkin ihmisten mielenkiintoa häneen, vaikkakin tavallansa vähensi heidän mielisuosiotaan. Rouvat alkoivat kuiskailla, että hän oli rakastunut ja että hänen sydämensä oli »mennyttä kalua». Mutta vanhoja tovereitansa hän ei unhoittanut. Kaikki tiesivät, miten eräs hänen ystävistään oli muuan kalastaja — väärän koivun kautta hänen serkkunsa — joka oli ollut hullu ja tuhlannut koko omaisuutensa.

Pyhän Birgitan päivänä Philip istui tuomarin käräjiä Ramseyssä. Lumi oli sulanut ja maa tuoksui orvokeilta. Tuntui kuin orvokit, jotka eivät vielä olleet kohonneet maan pinnalle, olisivat kuitenkin tavallansa muistuttaneet olemassaolostaan. Aurinko, joka oli viikkoja pysytellyt piilossa, paistoi sinä päivänä täydeltä terältä. Ilma oli lämmin ja taivas sininen. Istuntosalissa oli akkunain yläosa laskettu alas, auringon säteet tervehtivät tuomaria hänen istuessaan korokkeellaan, ja kevättuuli leikki hänen hopeanharmaalla tuomarinperuukillaan. Joskus, kun ihmisten kärisevät äänet vaikenivat, kuului ulkoa puistosta lintujen iloinen laulu.

Istunto tutkintoineen oli pitkä ja ikävä. Esillä oli Mustan Tomin juttu. Kulkutaudin aikana hän oli esiintynyt ihmetohtorina. Ensin hänet oli haastettu maistraattiin ja pormestari oli tuominnut hänet vankeuteen, josta hän kuitenkin Peten takuulla oli toistaiseksi vapautettu, mutta kun oli yrittänyt paeta, oli hän tämän oikeutensa menettänyt. Todistajia oli paljon, ja monet pitkien matkojen päästä. Tahdottiin saada juttu päätökseen samana päivänä. Kello viisi iltapäivällä tuomari nousi ja sanoi: »Oikeus ottaa nyt tunnin loman, hyvät herrat.»

Philip virkistäytyi tuomarin huoneessa istuntosalin vieressä —
Jem-y-Lord oli mukana — sitten hän heitti yltään virkapuvun ja
hiipi vankilan pihan läpi, josta nurkan taitse kääntyi sivukujaa
Jalavaharjuun.

Ilta oli nyt aivan pimeä. Taloa valaisi vain takkatuli, jonka liekit virvoina leikitellen heijastivat avoimen eteisen ovesta pimeään yöhön. Philip hämmästyi kuullessaan omituisia ääniä sisältä. Ensin siellä naurettiin, sitten laulettiin ja naurettiin taas. Kenenkään huomaamatta hän oli päässyt eteiseen. Hän katsoi avoimesta ovesta sisään ja kuunteli.

Huone oli tyhjempi kuin koskaan ennen — pöytä, kolme tuolia, kehto, astiakaappi ja nurkkahylly, siinä kaikki. Nancy istui takan ääressä lapsi sylissään. Pete oli nelinryömin lattialla, johon oli levitetty kaisloja, ja lauloi:

»Tule talooni, pyhä Birgitta, kun kuljet kaikkialla,
On takassa jo tuli ja kaislat lattialla.»

Sitten hän painoi päänsä alas ja mörisi kuin villi eläin samalla hyppien ja kömpien lapsen luo, joka huitoi käsillään, jokelsi ja nauroi niin, että oli »tikahtua».

»No, nyt lakatkaa, te suuri mammutti, lakatkaa», komenteli Nancy. »Se ei tee hyvää lapselle — se on ihan varmaan vaarallista.»

Mutta Peten sydämelle tuotti pienokaisen riemu sellaista tyydytystä, ettei hän voinut kieltää itseltänsä iloa saada nauttia siitä hieman kauemmin. Heittäen kuperkeikkaa huoneen toiseen päähän hän vonki takaisin haukkuen kuin koira. Silloin lapsi nauroi taaskin ja nauru helisi kuin hopeakellot hänen pienessä kurkussaan.

Tätä nähdessään Philip tunsi kurkkuansa kurovan ja tuska alkoi polttaa hänen povessaan. Hänen olentonsa valtasi sama outo kaiho kuin kerran ennen — sama ja kuitenkin toinen, tuskallisempi, mustasukkaisempi, haikeampi. Tässä paikassa hänen ei tulisi viipyä. Hän ajatteli huomaamatta hiipiä takaisin. Mutta ennenkuin hän oli ehtinyt kääntyä, oli Pete huomannut hänet, vaikka olikin lattialla selällään nostellen ja laskien lasta kuin vetoharmonikkaa tai heitellen edestakaisin kuin sukkulaa.

»Kas ihme, herra tuomari! Sisään sisään, hyvä herra, astu sisään!» huusi Pete katsellen päänsä yli ovelle. Sitten hän antoi lapsen takaisin Nancylle ja hyppäsi seisoallensa.

Sairaana kaihosta ja ikävästä Philip astui sisään ja istahti tuolille
Nancya vastapäätä.

»Sinä ihmettelet minua, herra tuomari, sen hyvin tiedän», puheli Pete. »Se onkin luonnollista, itsekin minä itseäni ihmettelen. Luulin, etten enää koskaan saisi ilonpäivää nähdä, ja vaikka taivas olisikin kirkas ja sininen, ajattelin, että se vain tekisi minun murheeni sitä suuremmaksi. Mutta mitäs Man-saaren runoilija sanookaan? »Sun tahtos, suuri Luoja, on mun.» Sen minä nyt täydellisesti ymmärrän. Siitä asti kuin lapsi alkoi parantua, minä olen ollut onnellisempi kuin koskaan ennen elämässäni.»

Philip mutisi joitakin jokapäiväisiä sanoja ja pisti peukalonsa lapsen käteen. Pienet sormet tarttuivat siihen heti aivan kuin merivuokon pehmeät tuntojalat.

Pete veti lähelle kolmannen tuolin ja kaikkien huomio kiintyi nyt lapseen. »Se on kasvanut», sanoi Philip hiljaa.

»Ja on tullut niin hurjan viisaaksi», kehui Pete. »Sinä et usko, mutta sillä on pää kuin partaveitsi ja muisti kuin almanakalla. Saatpa nähdä. Kuulehan nyt — miten lehmä panee, lemmikkini?»

»Muu-u», matki pienokainen.

»Siinä sen nyt näet!» huudahti Pete suunniltaan riemusta.

»Se tietää myöskin, mitä koira sanoo», lisäsi Nancy.

»Kulti, mitä Tuomari sanoo?»

»Vou — vou!» vastasi lapsi.

»Kuulepas vain!» ihasteli Pete kääntyen Philipiin yhä enemmän ihmetelläkseen lapsen yliluonnollista viisautta. »Mutta kumma, kun Tom Hommyn poika — suloinen pikku veitikka muuten — ei puhu vielä yhtään sanaa, vaikka on kuusi viikkoa tätä vanhempi.»

Kuultuaan nimeään mainittavan koira oli hiipinyt esille pöydän alta. Lapsi alkoi heti jokellella leikkien sen kanssa pienillä jaloillaan, hieroen niitä yhteen ja kiemurrellen voimainsa takaa Nancyn polvilla.

»Herra nähköön sitä pikku lemmikkiä, on kuin ankeriasta pitelisi», huudahti Nancy. »Istu hiljaa, no kuuletko?» ja pienokainen asetettiin taas oikealle paikalleen syliin.

»Jaksaahan tuota nyt pitää», sanoi Pete. »Se vain tahtoo vapautua pienistä kengistään ja sukistaan.» Sitten hän puhui lapselle: Um — am im lum la loo? Niin juuri! Minä en kyllä ymmärrä, mitä tuo merkitsee, mutta se ymmärtää, näetkös. Ah, lapsi opettaa minua niin kauheasti. Kuunnellessani sitä minulle johtuu mieleen tuhansia asioita. Jaa, jaa, kaikki me olemme vain suuria lapsia, vaikkemme ehkä olekaan noin viisaita. Sillä tavalla maailma pysyykin iäti nuorena, ja Jumala sitä auttakoon, kun me kaikki olemme tulleet niin viisaiksi, ettei meissä ole ollenkaan jäljellä lasta.»

»Nyt on aika nuorten neitien laskeutua levolle», sanoi Nancy nousten ylös laittaakseen pikku Katherinen kylvyn kuntoon.

»Annapas minun pitää sitä pikku veitikkaa vähän sitä ennen», sanoi Pete, ja kun Nancy tahtoi viedä lapsen pois huoneesta, hän veti sen syliinsä peittäen sen pienen avoimen suun lukemattomilla suudelmilla.

»Sinun osasi ei ole, veliseni, kovin ihastuttava, kun saat katsella, miten vanha isähupakko leikkii pienokaisensa kanssa», myhäili Pete.

Philipin vastaus oli katkonainen ja epäselvä. Kyyneleet olivat kohonneet hänen silmiinsä ja niitä peittääkseen hän käänsi päänsä sivulle. Luullen että toinen katseli tyhjiä seiniä Pete alkoi kehua hyvinvointiansa aivan kuin koko saaren kauppa olisi riippunut hänestä.

»Kalastus näihin aikoihin on suunnattoman tuottavaa, Phil. Minä välitän turskaa aivan tavattomat määrät. Minä saan alituiseen postiosoituksia, merkkejä ja mikä ne kaikki muistaakaan. Seitsemän shillingiä ja kuusi penceä sain minä tässä moniaanakin päivänä Liverpoolista — ja mitä minä muuta saankaan!»

Nancy toi pienokaisen takaisin ja nyt sen hohtavat kiharat olivat kosteat.

»Mitäs nyt? Nuori neiti tulee sisään yöpuvussaan!» hymyili Pete.

»Ja siinä oli työtä, ennenkuin minä sain sen ylle», kertoi Nancy. »Hän ei tahdo ei, ei vaikka mitä! Tuossa, kuivatkaa sen tukkaa sill'aikaa, kun minä lämmitän illallisen.»

Pete kääri villatakkinsa hihat kyynärpäitten taa, otti lapsen polvelleen ja alkoi käsiensä välissä kuivata sen hiuksia laulaen.

»Tule talooni, pyhä Birgitta, kun kuljet kaikkialla.»

Nancy laksutteli edestakaisin puukengissään, murensi korppuja maitoon ja asetti pienen kattilan tulelle.

»Antakaa se minulle, Nancy», sanoi Philip ja kumartuen hiilloksen yli hoiteli kattilaa. Lapsi katseli häntä ihmeissään.

»No, mutta katsopas sitä, Philip», sanoi Pete. »Se ihmettelee sinun hommiasi. Etkö sinä tunne tätä herrasmiestä, lemmikkini? Ah, mutta setä tuntee sinut!»

Kattila kiehui ja Philip antoi sen Nancylle takaisin.

»Menepäs hänelle — no, lähdepäs nyt», puheli Pete. »Mene kummillesi.
Hän olisi samalla sinun kaimasikin, jos sinä olisit ollut poika.
Menepäs nyt», ja hän ojensi karvaisia käsiänsä, kunnes lapsen jalat
koskivat lattiaan.

Philip kumartui ottaakseen pienokaisen, joka hymyili kaisloille ja sätkytteli jaloillaan kuin rumpukapuloilla; sitten se asettui jaloillensa seisomaan, pyörähti ympäri Peten käsissä, painoi värähtelevän alahuulensa pitkälle ja päästi pelästyneenä kauhean porun.

»Ah, se kyllä tuntee oman isänsä, Jumala sitä siunatkoon», sanoi Pete kätkien pienokaisen rinnoilleen.

Philip painoi päänsä alas ja koetti nauraa. Kauhea aavistus ja pelko oli vallannut hänet — hän tunsi, että sovituksen tuli käydä tämän lapsen kautta.

»Tahdotteko syöttää sitä itse, Pete?» kysyi Nancy. Hän oli kaatanut keitosta lautaselle ja maisteli sitä. »Hän on niin taitava lapsenhoitaja, ettei herra tuomari voi arvatakaan. Oikea mestari hän on.» Sitten hän kumartui katsomaan, miten illallinen maistui. »Mutta, rakas neitiseni, eikö ole rahtuakaan unta silmissäsi tänä iltana?»

»Ei, vaan nyökyttelee, hymyilee ja livertää kuin rastas puun oksalla», vastasi Pete. Hän kaateli lusikasta ruokaa lapsen suuhun ja keräsi lusikkaan leualle valuvat liiat tipat. »Se luulee, että uni on sen pahin vihollinen ja taistelee sitä vastaan jokaikinen ilta. Jumala sitä siunatkoon, siitä tulee kauniimpi kuin kenestäkään meistä ja myöskin onnellisempi, vaikkakin ehkä saa taistella sen puolesta toisella tavalla kuin me.»

»Usein se nukahtaa lusikka suussa ja silloin se näyttää oikealta pikku enkeliltä», kertoi Nancy.

»Tänä iltana hän ei juuri huomaakaan muita kuin kumminsa», arveli Pete. »No, katso sinä vain häneen. Sinä olet hänelle kiitollisuuden velassa elämästäsi, sinä pikku hupakko. Ja ihme ja kumma, sinä olet myöskin tavattomasti hänen näköisensä.»

»Eikös olekin?» iski Nancy. »Enkös minä itsekin ole sitä ajatellut? Ei hän voisi olla enemmän hänen näköisensä, vaikka olisi hänen oma lapsensa, vai mitä? Nuo kiharat ja nuo silmät Aivan samat!»

»Jos se olisi ollut poika, niin — —», alkoi Pete.

Mutta Philip oli noussut palataksensa käräjätaloon, ja Pete lisäsi toisella äänellä: »Viivy vielä hetkinen, veliseni — minä tahdon näyttää sinulle jotakin. Tässä, otapas, Nancy, tämä pois.»

Pete sytytti kynttilän ja näytti tietä saliin. Se oli aivan tyhjä huonekaluista, mutta yhdessä nurkassa oli jakkara, muutamia vasaroita ja kivitalttoja ja suuri kivenjärkäle.

Kivi oli hautapatsas.

Pete lähestyi sitä juhlallisesti, valaisi kynttilällä sitä edestä ja sanoi hiljaisella äänellä: »Se on hänelle. Minä olen itse sitä tehnyt ja se on kestänyt koko talven ja olen ollut työssä joka ilta ja rumilla ilmoilla päivälläkin. Tänä iltana toivon saavani sen valmiiksi ja jos Jumala suo, huomenna minä kuljetan sen Douglasiin.»

»Onko se — —» alkoi Philip, mutta ei voinut jatkaa.

Kivi oli yksinkertainen jyrkäle, pyöreä yläpäästä, hiottu kulmista, kiilloitettu edestä ja hakattu takaa sileäksi, mutta siinä ei ollut mitään vertauskuvaa, ei nimeä eikä tunnuslausetta.

»Etkö sinä pane siihen mitään nimeä?» kysyi Philip vihdoin.

»En», vastasi Pete.

»Et?»

»Sanoakseni sinulle totuuden, minä olen lukenut siitä vanhasta kirjasta, että enkeli herättää haudoista kaikki kuolleet viimeisenä päivänä.»

»Entäs sitten?»

»Ja minä olen ajatellut, että hän kulkee hautakiveltä hautakivelle, lukee nimet ja kutsuu heitä sitten tuomiolle — muutamia, kuten sanotaan, iankaikkiseen elämään ja toisia iankaikkiseen vaivaan.»

»Niinkö?»

»Niin, ystäväni, minä olen ajatellut, että kun tulee tämän hautakiven luo eikä näe siinä mitään nimeä.»

Pete alensi äänensä kuiskaukseksi — »ehkä hän menee ohi ja jättää syntisraukan sinne lepäämään rauhassa.»

Hoippuessaan pimeää kujaa takaisin käräjätalolle Philip ajatteli: »Se oli valhe silloin, mutta nyt se on totta. Sen täytyy olla totta. Hän on varmaankin kuollut.» Tämä varmuus tuotti jonkinlaista tyydytystä. Se oli tälle kurjuudelle loppu — onneton ja surullinen loppu, jossa jotenkin luikertelemalla pääsi livahtamaan vapaaksi kohtalon käsistä. Se ei ollut sellainen, kuin hän oli ajatellut ja aikonut, mutta hän koetti kuitenkin sovittautua olosuhteitten mukaan.

Sitten hän muisti lasta ja ajatteli: »Miksi minä häiritsisin sen rauhaa? Miksi minä kiusaisin Peteä? Minä suojelen ja seuraan sen askeleita läpi elämän. Minä varjelen häntä ja keksin kyllä keinon pitää hänestä huolen. Minä täytän velvollisuuteni lasta kohtaan. Hänen ei koskaan tarvitse kärsiä minkään puutetta.»

Hän aikoi juuri pistää avaimen vankilan pihan oveen, kun joku kulki ohi ja katsahti häntä silmiin pysähtyen juttelemaan.

»Kas, onko se tuomari Christian?»

»On kyllä, tohtori. Hyvää iltaa!»

»Oletteko te kuullut uutisia Ballawhainesta? Vanha herra sai tänä aamuna toisen halvauskohtauksen.»

»Ei, en minä ole kuullut. Toisen? Sepä on surullista.»

Palattuaan huoneeseensa Philip puki virkapuvun ylleen ja astui oikeussaliin. Se oli nyt monin kynttilöin valaistu ja tungokseen asti täynnä väkeä. Tuomarin noustessa korokkeelleen nousivat kaikki seisoallensa.

V.

»Tule talooni, pyhä Birgitta, kun kuljet kaikkialla
On takassa jo tuli ja kaislat — —»

»Nyt se nukkuu», sanoi Nancy. »Sen liekuttaminen nukkumaan on samaa kuin odottaisi kattilaa kiehumaan. Saa yrittää ja yrittää ja puhaltaa ja tohottaa, ei vain kuulu mitään ääntä. Mutta niin pian kuin on kaiken unohtanut, alkaa se kiehua ja pihistä ja kaikki käy kuin itsestään.»

Nancy asetti pienokaisen vuoteeseen, painoi tarkasti peitteen sen ympärille, käänsi vuodetta niin, että lämpö takasta heijastaisi siihen, mutta heitti kuitenkin saalin kuomun yli, ettei valo häikäisisi pienoisen silmiä. »Oletteko te kotona niin kauan kuin minä palaan Sulbysta, Pete?»

»Kyllä, minä lopettelen työtäni, tyttöseni», vastasi Pete salista.

»Minä panen polttoainetta uuniin ja sitten lähden», lisäsi Nancy.

Hän sulki tarkasti oven jäljestänsä ja sipsutti nirskuvin askelin hiekoitettua käytävää portille. Talossa ei kuulunut nyt muuta ääntä kuin nukkuvan lapsen hengitys, vieno kuin enkelin rukous, kohennetun valkean ritinä, kellon nakutus ja puukurikan raskas jymähtely ja taltan nirske kivessä.

Pete työskenteli ahkerasti puolisen tuntia ja palasi sitten työkalut kädessä arkihuoneeseen. Hiilet paloivat nyt kirkkaissa liekeissä, jotka hypähtelivät ylös ja alas. Tuolien ja pöydän, kaapin ja kannujen mustat varjot häilähtelivät kuin keijukaisen tanssi. Hymyhuulin Pete laskeutui polvilleen kehdon ääreen, pisti nuijan kainaloonsa ja kohotti hellävaroen saalin reunaa. »Jumala siunatkoon äiditöntä tyttöstäni», hän sanoi äänellä, joka oli vieno kuin henkäys. Äkkiä siinä polvistuessaan — hän hätkähti kuin olisi saanut sähköiskun. Hänen muotonsa synkistyi ja hän vetäysi taapäin yhä pitäen saalia koholla.

Lapsi nukkui rauhallisesti, toinen pikku kätönen peitteellä. Lepattava valo milloin kirkkaampana, milloin tummempana lankesi kasvoille selvittäen pienten kasvojen piirteet, otsan ja silmäin ympärykset hämmästyttävän huomattavasti esille. Juuri sellaisessa valaistuksessa saattaa huomata ihmeellistä yhdennäköisyyttä pienokaisen kasvoissa. Pete hätkähti nyt tällaista yhdennäköisyyttä. Hän oli nähnyt sen ennenkin, mutta ei koskaan sellaisena kuin nyt.

Seuraavana hetkenä hän kumartui taaskin vuoteen yli kädet levällään ja painoi päänsä aivan likelle lapsen kasvoja — tutkien eriksensä jokaista juonnetta kuin olisi hän tarkastellut karttaa. »Ihme ja kumma, hän on aivan hänen näköisensä», hän mutisi. »Aivan kuin hän ilmetty itse.»

Kauhea ajatus oli vallannut hänen sielunsa. Jalat tuntuivat kankeilta hänen noustessansa ylös ja saali putosi paikoilleen. Huone näytti pimenevän hänen ympärillään. Hän kohenteli hiiliä, niin että ne loistivat kirkkaasti, astui toiselle puolelle vuodetta ja katseli yhä lasta. Tulos oli sama. Yhdennäköisyys oli hirvittävä.

Hän tunsi jonkin jähmettyvän sielussaan ja palasi saliin työnsä ääreen. Mutta taltta liukui, kurikan iskut olivat liian voimakkaat ja hän lakkasi. Ajatukset palasivat muinaisiin aikoihin. Hän ei voinut olla muistelematta Port Mooaria, Carashoon miehiä, ja sitä aamua, jolloin hänet ja Philip eräänä varhaisena hetkenä oli sieltä löydetty ja tuotu kotiin.

Hän heitti työkalut kädestään ja palasi takaisin huoneeseen. Hän pidätteli henkeään ja hiipi hiljaa kuin olisi joku näkymätön henki seurannut hänen liikkeitään. Kaikki oli aivan hiljaista — hän kuuli oman sydämensä tykinnän. Hetkisen hän seisoi kuin tajutonna lieden ääressä selkä tuleen päin ja katseli omaa varjoansa vastaisella seinällä ja katossa. Kehto oli hänen jalkainsa juuressa. Hän ei voinut kääntää silmiänsä siitä. Uudestaan ja yhä uudestaan hänen täytyi katsoa siihen.

Pää hieman taaksepäin ja huulet raollaan lapsonen nukkui viattomuuden rauhallista unta. Tuo enkelimäinen viattomuus tuntui nuhtelevan häntä.

»Minun sydämeni on tainnut tulla huonoksi», hän mutisi. »Sinun pahat ajatuksesi tahraavat kuollutta. Häpeä, Peter Quilliam, häpeä!»

Hän tunsi olevansa kuin mies, joka on ulkona, kun ukkonen lyö ja salamat leimuavat. Tutut esineet hänen ympärillään tuntuivat oudoilta ja herättivät kauhua.

Taas hän kumartui vuoteen yli ja heitti pois saalin, kuten tyttö heittää huntunsa yli hatun. Kirkas valo lankesi suoraan lapsen kasvoille, ja pienokainen vavahti unissaan. Se liikahteli ja tuli yhä levottomammaksi hänen tuijotellessaan, vieläpä nyykähteli, aivan kuin se kamala ajatus, joka toisen oli vallannut, olisi koskenut häneen.

Tässä asennossa hän seisoi, kun Caesar tuli sisään kiihkeänä ja puuskuttaen. Hämmästyneenäpä katsahti häneen. »Peter», sanoi Caesar, »tahdotko myydä nyt tämän kiinnityksen?».

Pete murahti epäselvästi jotakin. »Tahdotko siirtää sen minulle?»

»Se aika ei ole vielä tullut», päätti Pete.

»Mikä aika?»

»Se profeetan ennustama aika, jolloin leijona ja lammas lepäävät vierekkäin.»

Pete nauroi katkerasti. Caesar vapisi, hänen suupielensä nytkähtelivät ja hän tuijotteli hurjasti Peteen »Tahdotko sinä sitten tulla minun kanssani 'Mitreen?'»

»Mitä minä 'Mitressä' tekisin?»

»Ross Christian on siellä.»

Pete teki kärsimättömän liikkeen. »Se pahan ilman lintu taaskin! Hän on aina lähettyvillä, kun jotain huonoa on pelissä.»

»Tahdotko sinä tulla ja kuunnella, mitä hänellä on sanottavaa?»

»Mitä se sitten on?»

»Etkö tahdo sitä itse kuulla?»

Pete katsahti tutkivasti Caesariin, katsahti vielä uudestaankin, sieppasi sitten hattunsa ja lähti.

VI.

Parin hengenheimolaisensa kanssa oli Ross viettänyt päivänsä eräässä huoneessa, josta oli näköala sataman lahdelle, juoden ja biljardia pelaten. Aikaisin iltapäivällä oli tullut Ballawhainesta viesti: »Isänne on sairas tulkaa kotiin heti paikalla.» »Kyllä tulen», hän oli vastannut ja jatkanut peliänsä.

Myöhemmin iltapäivällä viesti oli tullut uudestaan sanoen: »Isänne on saanut toisen kerran halvauksen ja tahtoo puhutella teitä». »Antakaa minun ensin lopettaa tämä peli», hän oli vastannut.

Illalla oli viesti palannut kolmannen kerran sanoen: »Isänne on tunnotonna.» »Mikä kiire sinne sitten on?» hän oli vastannut ja hoilannut »Myllärin tyttärestä:»

»Minut vasten mieltä naitettiin ja myllyltä pois laitettiin.»

Lopuksi Caesar, joka oli ollut vakavassa keskustelussa Ballawhainen kanssa, kun halvauskohtaus sattui, tuli jatkamaan samaa keskustelua Rossin kanssa ja toivoi samalla voivansa hänelle antaa jotain myöskin muinaisen edestä..

»Kunnioita isääsi ja äitiäsi ettäs menestyisit — —» oli hän huutanut mahtavalla saarnamiehen äänellä ja kohottanut kätensä taivasta kohti. »Mutta teidän elämänne ei tule pitkäksi ja jos te olette syynä sen vanhan hullun miehen kuolemaan, ei hän kuitenkaan ole ainoa, jonka kuolema lankeaa teidän omalletunnollenne.»

»Uskotteko tekin sitä?» sanoi Ross seisten biljardisauva kädessä. »Te luulette, että teidän tyttärenne on kuollut, niinkö vanha Jefta Jeremias? Hämmästyttäisikö se teitä, jos kuulisitte, että — —» hengenheimolaiset nauraa kikattivat— »että hän ei ole ollenkaan kuollut? — — Ihana vesa — Jessen tammesta. Heipä hei! Jefta Jeremias on nähnyt aaveita, luultavasti. Näin hänet omin silmin, ukkoseni, kun kuukausi sitten pistäysin kaupungissa. Tahdotteko tietää, missä hän on? Sanonko minä? Ah, te olette verraton! Oikea esikuva! Te osaatte kasvattaa lapsia sitä varten − − Punainen pallo − − Te tässä saarnaatte minun isästäni, niinkö? Hän kiertelee Lontoon katuja — ah, Jeremias on mennyt — —

— 'Vaikka olin myllärin ainoa tytär' — Sepä verratonta — se oli mainio lyönti — Kaksikymmentäviisi ja peli voitettu.

Pete tallusti kapakan läpi, kunnes tuli biljardisaliin. Peläten, että syntyisi käsikähmä, vaikka kiihkeästi sitä toivoi, ei Caesar voinut läsnäolollaan antaa sellaiselle hyväksymistään, vaan oli pysähtynyt ulkopuolelle.

»Hei, hei! tuossa on Uria!» huusi Ross. »Siellä paha missä mainitaan — sitä minä juuri ajattelinkin. Oletteko koskaan lukeneet kertomusta Davidista ja Uriasta? Tottahan toki! Tehkää se, se kyllä kannattaa. David oli suuri mies. Ah», — matkien Peten man-saarelaista murretta — »hän ol' sellane julmettunnu, suur' miäs. Uria ol' hänen palvellijans'. Täm' ol' myös vikkelä miäs, mut nii vihriä, ett' vanha lehmä oleks hänet syönny. Ja Urial ol' pulsk' nuar' vaimmo. Niin koria, ett pois tiält vaa. Mut ku Uria ol' tiässäns, David otti sen ja sitten — ja sitten» — hän lopetti murteen — »Raamatussa kerrotaan, että David sanoi Urialle, että tuo vaimo oli kuollut — ha! ha! ha!»

»Kuka näki kuolleheksi?
Minä näin paenneheksi
Minä näin — —»

»Päästäkää — apua — oh — te kuristatte minut — apua — apua!»

Kahdella harppauksella Pete oli hyökännyt Rossin eteen, pannut toisen kätensä miehen kurkkuun ja polvensa takapuoleen, kääntänyt hänet takanojaan polveaan vasten ja piti häntä siinä kuin ruuvipenkissä.

»Apua! — apua! — oo — kraa!» Ross koetti haukkoa ilmaa ja kasvot mustenivat.

»Te ette ansaitse sitä», sanoi Pete. »Minä ajattelin rutistaa hengen viheliäisestä raadostanne siksi, että valehtelette elävästä ja häväisette kuollutta, mutta tuollaisen miehen tähden ei kannata joutua hirsipuuhun. Uh! Suonissanne virtaa samaa verta kuin minunkin ja minä häpeän teidän puolestanne. Pois, ylös!»

Osoittaen suunnatonta halveksumista Pete heitti hänet maahan, ja hän kaatui biljardisauvan päälle ja katkaisi sen.

Ihmiset hyökkäsivät koko talosta tähän huoneeseen ja tapasivat Peten matkalla ulos. Hänen kasvonsa olivat kovat ja rumat. Ensi silmäyksellä he erehdyksestä luulivat häntä Rossiksi, niin oli raivo turmellut hänen ulkomuotonsa.

Caesar tallusteli käytävällä talon edessä. »Annatko sinä nyt minun suorittaa sen asian?» hän kiihkeästi kuiskasi.

»Tehkää, kuten haluatte», kuului Peten harmistunut vastaus.

»Jumalattomat lankeavat omaan paulaansa. Kiitetty olkoon Herra, Sela!» sanoi Caesar ja he erosivat käräjätalon portilla.

Pete palasi kotiinsa mutisten: »Se konna valehteli — Kate on kuollut,
Kate on kuollut!»

Jalavaharjun portilla tuli koira häntä vastaan haukkuen ilosta. Sen jälkeen se hyökkäsi takaisin taloon avoimesta ovesta. »Joku on tullut», ajatteli Pete. »Kate on kuollut. Mies valehteli. Kate on kuollut», hän mutisi hoippuen käytävää pitkin.

VII.

Sill'aikaa kuin tuomari astui arvokkaasti korokkeellensa ja ihmiset käräjäsalissa nousivat seisoallensa osoittaakseen hänelle kunnioitustansa muuan onneton, väsynyt raukka laahusti pitkin tietä, joka johti maaseudulta kaupunkiin. Se oli eräs nainen. Hän oli ilmeisesti kulkenut kaukaa, sillä niin raskaat ja hitaat olivat hänen askeleensa. Kuljettuaan aina vähäisen hän lepäsi, ei istuen, vaan seisten, kun hän tuli porteille, joista tie erkani pelloille, hän raskaasti nojasi ylimmäistä poikkipuuta vasten.

Kun hän pimeiltä kujilta ehti valaistuille kaduille, hän hetkeksi kiirehti askeleitaan; sitten ne hidastuivat ja taas hän kiirehti niitä. Hän hiipi aivan talonrivien vieritse kuin karttaaksen huomiota. Missä suinkin oli mahdollista, hän käytti huonoimmin valaistuja oikokatuja. Jos joku olisi seurannut häntä olisi hän huomannut, että kulkija tunsi kaupungissa jokaisen kulman ja nurkan.

Tuskin voisi kuvitella ihmistä, joka ulkomuodoltaan onnettomamman näköinen. Ei siksi, että hänen vaatteensa olisivat olleet niin kurjat, vaikka nekin olivat kuluneet ja ryysyiset, vaan koko hänen arka, häpeilevä olentonsa, joka oli kuin kulkurikoiran silloin, kun kelvottomat lapset sitä hätyyttävät. Hän oli puettu vanhan vaimon tavalla — pitkään, kotikutoiseen, man-saarelaiseen sinivaippaan, joka pii leuan alle kiinnitetty suurella haalla ja huppukaulus oli tarkasti vedetty pään yli. Mutta huolimatta vanhan vaatteista ja epävarmasta askeleesta, hän kuitenkin teki nuoren vaikutuksen. Missä maalaisnaisten valkea myssynpitsi pistää esille hupun alta, sieltä vilkahti harso, joka varmaankin oli kiinnitetty hattuun.

Hänen omituinen ja harvinainen ulkomuotonsa kiinnitti muutamien huomiota. Naiset tulivat ulos taloistansa ja pistäytyivät kadun yli tervehtimään naapuriansa voidakseen samalla tarkastaa tuota kulkijaa. Vieläpä pojatkin nurkissa leikkiessään kääntyivät katsomaan hänen kulkiessaan ohi.

Erittäin suuresti ei häntä kuitenkaan huomattu. Koko kaupunkia kiihoitti aivan toiset asiat. Kadut lainehtivat ihmisiä tulvillaan. Kaikkien matka kävi samalle suunnalle. Määränpäänä oli käräjätalo.

Kolmelta puolelta olivat ihmisjoukot piirittäneet käräjätalon täyttäen kadut ja käytävät, vielä aidan sisäpuolellakin koko vihreän nurmikon. Neljännellä sivulla kulki pimeä kuja, josta aukeni portti vankilan pihaan ja samaa käytti myöskin tuomari kulkiessaan. Akkunat olivat valaistut ja osaksi auki. Muutamat uteliaimmat olivat tunkeutuneet aivan seinän viereen voidakseen kuulla, toiset olivat kiivenneet akkunan pieliin voidakseen nähdä. Avaran ovikäytävän ympärille oli väki ahtautunut yhteen rysyyn koettaen pysytellä siinä kuin takkiaiset.

Nainen oli ehtinyt torin ensimmäiseen kulmaan, kun ovi heitettiin auki ja aukon yläosasta virtasi valojuova ihmisjoukon yli. Eräs mies astui ulos. Hän tunkeutui väkijoukon läpi portille ja ihmisjoukko vyöryi hänen ympärillään kiihkeästi kysellen.

»Ihmeellinen», hän sanoi, »ihmeellinen oli tuomarin puhe. Ah, hän on todellinen Daniel, joka on tullut tuomitsemaan syntistä ihmissukua. Sääli Tom-parkaa — hän joutuu kyllä vankeuteen. Surkuttelen vanhaa ystävää — mutta Jumalan tahto tapahtukoon! Älköön ystävyyden ja mielisuosion side olko ansana teidän askeleissanne — viisi vuotta hän nyt ainakin saa eikä hän varmaankaan niin kauan elä.»

Puhuja oli Caesar. Hän astui kadun yli »Mitreen». Nainen vapisi ja kääntyi pimeälle sivukujalle. Hän astui sukkelammin kuin koskaan ennen. Mutta juuri kun hän oli kompastua epätasaiseen katukivitykseen, hän kuuli äänen, joka sai hänet äkkiä pysähtymään. Silloin hän oli vankilan portilla, joka oli auki. Myöskin ovi pihalta tuomarin huoneeseen oli selko selällään, aivan kuin olisi tahdottu saada raitista ilmaa ihmisjoukon täyttämään huoneeseen.

»Puhukaa totta, älkääkä pelätkö», sanoi ääni. »Muistakaa, että vaikkakin tietämättömyydestä täällä on tänä päivänä puhuttu paljon turhaa, onpa muutamilla ollut rohkeutta myöskin vannoa väärin — Jumala ja rikollisten omatunto tietävät kyllä, että molempia on tapahtunut — totuus on voimakkain ja lopuksi voittaa.»

Onneton kulkija seisoi pimeässä vavisten. Hän puristi kätensä rinnoilleen viitan alla, pää painui alas ja huulilta pääsi puoliksi pidätetty valitushuuto. Hän tunsi äänen. Kuinka suloista olikaan kerran ollut kuulla tuota ääntä. Se oli kuiskaillut hänen korvaansa rakkauden sanoja. Se oli tuomarin ääni. Hän puhui oikeusistuimelta ja kiihkeästi ihmiset kuuntelivat hänen sanojaan. Ja kulkija seisoi muurin varjossa vankilan pihalla pimeässä.

Kulkija oli Kate. Oli totta, että hän oli ollut Lontoossa, mutta valhetta oli, että hän siellä olisi elänyt häpeässä. Kuudessa kuukaudessa hän siellä oli vaipunut köyhyyden ja puutteen syviin kuiluihin. Eräänä päivänä hän oli tavannut Rossin. Tämä oli juuri äskettäin tullut Man-saarelta ja kertoi lapsen sairaudesta. Samana iltana oli Kate kääntynyt kotimatkalle. Kolme viikkoa sitten hän oli saapunut tälle saarelle sairaana, masentuneena ja tyhjin kukkaroin. Satoi lunta ja ilma oli purevan kylmä. Pyörällä päästänsä ja kankeana vilusta hän oli vetäytynyt muutamaan yksinäiseen taloon, jossa oli pyytänyt suojaa, kunnes paha ilma asettuisi.

Talossa asui kolme henkeä: kaksi vanhaa veljeä ja vanha sisar, jotka koko ikänsä olivat eläneet yhdessä. Tässä talossa hän oli sairastanut kolme viikkoa ja vaipan oli se vanha vaimo heittänyt lähtiessä hänen kovin ohuestipuetuille hartioilleen.

Päästyään takaisin kierteleville kujille Kate tajusi, kuinka hyödytöntä hänen matkansa oli ollut. Hän oli kuin merimies, joka saa hälyttäviä uutisia kotoa johonkin vieraan maan satamaan eikä sitten kuule mitään, ennenkuin kuukauden kuluttua laskee kotirantaan. Kuukausi oli kulunut. Niin paljon oli voinut tapahtua. Lapsi oli saattanut parantua tai oli kuollut ja haudattu. Siitä huolimatta hän kulki eteenpäin.

Lontoosta lähtiessään hänen sielunsa oli ollut täynnä katkeruutta Philipiä kohtaan. Hänen syynsä oli, että hän oli joutunut eroon lapsestaan. Hänen täytyi palata. Jos hän tuotti Philipille häpeää, oli tämän se kärsittävä. Hänen lähestyessään kotia tämä kostonhalu hävisi. Ei jäänyt jäljelle muuta kuin sanomaton kaiho saada olla pienokaisen läheisyydessä ja oman alennuksen tunto. Jokaiset tutut kasvot muistuttivat hänelle häpeästä johon hän sitten viime näkemän oli joutunut. Hän ei uskaltanut kysyä, hän ei uskaltanut puhua, hän ei uskaltanut paljastaa itseään.

Kun hän seisoi pimennossa vankilan aidan vieressä kuunnellen Philipin lumoavaa puhetta, kuului hiljainen sihinä, jota seurasi täydellinen hiljaisuus, kuten juuri ennenkuin raketti lentää ilmaan. Tuomari oli lopettanut; ihmiset salissa alkoivat hengittää kuuluvasti ja liikkua paikoillaan.

Minuuttia myöhemmin Kate oli vanhan kotinsa luona, joka ei enää ollut hänen ja joka hänen mielessään herätti monia surullisia muistoja. Se näytti pimeältä ja ilottomalta. Kynttilä paloi salissa, mutta nyt se rätisi lopuillaan ja pian sammahti kokonaan, kun hän tuijotti akkunaan.

Matkansa viimeisellä taipaleella hän oli miettinyt, miten hän menettelisi. Hän hiipisi hiljaa taloon tarkaten kuuluisiko lapsen ääniä. Jos hän kuulisi ja saisi selville, että lapsi voi hyvin, hän olisi tyytyväinen ja kääntyisi takaisin. Ja ellei hän kuulisi, jos lapsi olisi poissa, eikä enää siellä, jos se olisi taivaassa, silloinkin hän menisi — Jumalan yksin tiesi, minne.

Tie oli tyhjä ja äänetön. Vapisevin sormin hän avasi portin haan ja astui pari askelta pihaan. Sisältä ei kuulunut mitään ääntä. Hän astui vielä pari askelta ja kuunteli henkeä pidättäen. Mitään ei saattanut erottaa. Hänen rohkeutensa lannistui yhä enemmän. Hän kuvitteli mielessään, että jos lapsi eli jossain, tuntui hänen hengityksensä ilmassa ja pienen äänensä helinä kaikkialla. Sitten hän muisti, että hetki oli myöhäinen, että vaikka lapsi olisikin elossa ja terve, hänet olisi jo kylvetetty ja pantu vuoteeseen. »Minähän olen aivan hullu», hän ajatteli ja asteli hiukan eteenpäin.

Hän oli ajatellut hiipiä arkihuoneen akkunaan ja kurkistaa sisään, mutta ennenkuin hän ehti sen tehdä, jokin kiiti käytävää häntä vastaan. Se, oli koira, joka haukkui raivokkaasti. Äkkiä se vaikeni ja alkoi kieppua hänen ympärillään. Silloin tällöin se haukahteli, mutta äänessä soi riemu ja jälleennäkemisen ilo. Se kiiti käytävää taloon, mutta palasi taas haukkuen, hyppien ja ulvahdellen takaisin.

Peläten tulevansa huomatuksi heti paikalla Kate hiipi vanhan puun alle ja odotti. Ketään ei tullut talosta pihalle. »Ketään ei ole kotona», hän sanoi itselleen ja samalla iski mieleen ajatus, että myöskin lapsi oli poissa, tehden hänet sanomattoman onnettomaksi.

Siitä huolimatta hän astui eteiseen ja kuunteli taaskin. Sisältä ei kuulunut muuta kuin kellon nakutus. Kooten kaiken rohkeutensa hän työnsi oven auki sormensa päillä. Se kahisi kaislassa, jota oli levitetty lattialle. Säikähtäen tuota ääntä hän päästi heikon huudahduksen ja vetäytyi vavisten takaisin. Mutta taas oli kaikki hiljaa. Liedestä heijastui kattoon ja seiniin punertava valo. Hänestä tuntui, että huone oli tavattoman tyhjä, mutta sellaisen tutkimiseen hänellä ei ollut aikaa. Hitaasti ja varovasti hän astui sisään.

Silloin hän kuuli unista kitinää, joka pani hänen olentonsa jokaista säiettä myöten väräjämään. Nyt hän oli nähnyt, mitä hän etsi — kehdon, jonka kuomu oli oveen ja jalat lieteen päin. Sinä hetkenä hän oli vuoteen vieressä polvillaan, huudahdellen ja puhellen pienokaiselleen, joka oli niin paljon muuttunut ja tuoksui maidolta ja unelta: »Lemmikkini! Oma lapsikultani!»

Juuri samassa Pete kulki taloon puutarhan käytävää. Koira hyppeli iloisesti haukkuen hänen ympärillään. »Kate on kuollut!» hän toisteli. »Mies valehteli. Hän on kuollut.» Nämä sanat huulillaan hän juhnusti raskaasti taloon. Silloin hän tajusi, että sinne oli tullut joku ennen häntä. Ennenkuin hänen silmänsä olivat ehtineet toimittaa tämän tiedon hänen aivoihinsa, olivat sen tehneet korvat. Hän kuuli äänen, jonka hän hyvin tunsi, vaikkakin sen muisto tuntui kaukaisella ja häipyneeltä, kuin jostain unten takaa, pimeyden ja unen salaperäisiltä mailta. Lempeä, hyväilevä ääni puheli: »Oma ihana lapsukaiseni. Rakas rusohohteinen, suloinen lemmikkini! Oma lemmikkini, lemmikkini!»

Pete näki naisen polvillaan kehdon vieressä molemmat kädet haudattuina siihen aivan kuin syleilläkseen nukkuvaa lasta. Päähine oli heitetty ja pää oli paljas. Valo lankesi hänen kasvoilleen ja Pete tunsi hänet. Hän vei kätensä silmilleen aivan kuin pyyhkien pois tuon näyn, mutta se kesti yhä. Hän koetti puhua, mutta kieli oli kankea. Hän seisoi liikkumattomana ja tuijotti häneen. Hän ei voinut siirtää katsettaan hänestä.

Kate kuuli ovea avattavan ja kohotti kauhuissaan päätään. Pete seisoi hänen edessään raivostunut ilme kasvoillansa. Ilme muuttui ja hän katsoi häneen kuin aaveeseen. Kuin pelko olisi hänet vallannut hän kysyi: »Kuka sinä olet?»

»Etkö sinä tunne minua?» vastasi toinen ujosti.

Näytti kuin hän ei olisi kuullut. »Se on sitten totta», luin mutisi itseksensä. »Mies ei valehdellut.»

Kate tunsi polviensa vapisevan. »Minä en ole tullut tänne jäädäkseni», hän änkytti. »Minulle sanottiin, että lapsi oli kipeä, enkä minä voinut olla tulematta.»

Vieläkään Pete ei puhunut. Katsoessaan hänen kasvonsa muuttuivat kauheiksi. Tuskan hiki kohosi hänen otsallensa.

»Etkö sinä tunne minua, Pete?» kuiskasi Kate avuttomana.

Yhä Pete seisoi katsellen häntä terävin, melkein uhkaavin ilmein.

»Minä olen Katherine», sanoi Kate katse maahan luotuna.

»Katherine on kuollut», sai Pete hajamielisesti sanotuksi.

»Oh, oh!»

»Hän lepää haudassaan», toisti Pete.

»Oh, jospa hän todellakin olisi päässyt hautaan!» sanoi Kate peittäen kasvonsa käsillään.

»Hän on kuollut ja haudattu ja mennyt ainaiseksi pois tästä talosta», lisäsi Pete.

Hän ei suinkaan ajatellut ajaa häntä ulos, hän vain lausui tarkoituksettomia sanoja suunnattomassa tuskassansa, mutta Kate ymmärsi ne poistumiskäskyksi.

Seurasi hetken äänettömyys, ja sitten Kate virkkoi paljastaen kasvonsa:
»Minä ymmärrän — kyllä minä ymmärrän, minä menen. Minun ei olisi
pitänyt tullakaan takaisin — minä tiedän sen. Mutta minä menen nyt.
Minä en kiusaa sinua kauemmin. Minä en enää milloinkaan palaa.»

Hän suuteli lasta intohimoisesti. Pienokainen hieroi kasvojaan pienellä nyrkillänsä, mutta ei herännyt. Kate veti päähineen paikoilleen ja laski harson silmillensä. Sitten hän vaikeasti nousi seisoalleen, seisoi hetkisen katsellen ympärilleen, päästi heikon huudahduksen ja hävisi ovesta.

Kun hän oli mennyt lyyhähti Pete sanaa virkkamatta ja päästämättä pienintäkään huudahdusta tuolille lieden ääreen, vei kätensä kehdon laidalle ja alkoi heiluttaa. Hetkisen kuluttua hän kohotti päänsä katsellen taaksensa kuin olisi juuri herännyt tuntoihinsa ja virkkoi: »Mitä?»

Sieluun sopii kerrallaan vain yksi järkyttävä tunne. Vasta nyt Pete alkoi puhella itselleen: »Hän on elossa! Hän on täällä!» Ilma talossa tuntui muuttuvan suloiseksi hänen läsnä-olostansa. Vaiti!

Hän nousi seisoalleen. »Kate!» hän huusi hellästi, hyvin hellästi, aivan kuin hän olisi lähellä ja aivan juuri astunut kynnyksen yli.

»Kate!» hän huudahti äänekkäämmin.

Sitten hän meni eteiseen ja hoippui pitkin käytävää huudellen uudestaan ja uudestaan äänessään sanomaton tuska ja hellyys:

»Kate!» Kate! Kate!»

Mutta Kate ei kuullut häntä. Pete seisoi ja työnsi porttia avatakseen sen, kun äkillinen tuska lävisti hänen olentonsa ja valitus kohosi hänen rinnastaan.

»Parasta on, että hän on kuollut», hän ajatteli ja palasi hoiperrellen kuin juopunut takaisin taloon.

Hiillos näytti mustalta, kuin olisi se sammunut. Hän istahti tuolilleen pimeässä pureskellen sormiaan, ettei huutaisi.

VIII.

Kynttiläin valaisemassa käräjäsalissa julisti tuomari tuomion.

»Vangittu», hän sanoi, »teidän maanmiestenne muodostama valamiesoikeus on havainnut teidät syylliseksi inhoittavimpaan petokseen. Te olette pettänyt tietämättömiä, kavaltanut varomattomia, valehdellut yksinkertaisille ja ryöstänyt köyhiltä heidän osansa. Te olette perustanut elämänne valheelle ja nyt vanhalla iällänne johtaa se teidät turmioon. Raaempina aikoina kuin meidän teidän rikoksenne olisi saanut toisen nimen; sitä olisi sanottu noituudeksi eikä petokseksi ja siitä olisi tuomittu kuolemaan. Nyt sen sijaan on oikeus tuominnut teidät vuodeksi vankeuteen Rushen linnaan.»

Tuomarin puhuessa oli Musta Tom seisonut kalju pää painuksissa pyyhkien silmiänsä karkean nuttunsa hihalla, mutta päästyänsä ulos hän oli saavuttanut entisen rohkeutensa ja arkailemattomuutensa.

»Te olette oikeassa, herra tuomari», hän huusi. »Noituus ei enää elätä. Nykyjään kannattaa vain uskonnolla lyödä rumpua ja tehdä rahaa. Teidän ystävänne Caesar on viisas, hyvä herra. Sanokaa hänelle terveiseni, herra tuomari, ja koettakaa itse elää oman tekstinne mukaan.»

»Jos minun ahkeruuteni ja kuntoni», kuului juhlallinen ääni ovesta — »ja mitäs sanotaankaan sanassa? — 'Joka ei pidä huolta huoneensa hallituksesta, on pahempi kuin Jumalan kieltäjä.' Mutta Herra on minun kilpeni. Miksi minä puolustaisin itseäni? Minä olen mato enkä ihminen, sanotaan psalmissa.»

»Siinä on psalmi oikeassa, Caesar», huusi Musta Tom kahden konstaapelin välistä.

Sill'aikaa kuin syntyi melua vangin äänekkään kuljetuksen vuoksi, puhui oikeuden sihteeri tuomarille. Nyt juuri oli ilmoitettu tutkittavaksi toinenkin asia — itsemurha-yritys — muuan nainen oli koettanut hukuttaa itsensä satamassa — ottaisiko hänen kunnianarvoisuusuutensa asian tutkittavaksi nyt vai jättäisikö sen pormestarille.

»Me otamme asian esille heti», vastasi tuomari »Sitä pikemmin pääsee naisraukka vapaaksi.»

Nainen johdettiin sisään. Hän oli enemmänkin märän ryysynyytin kuin elävän ihmisen näköinen. Vaippa, joka märkänä näytti mustalta ja päähine peittivät hänet kokonaan. Kasvotkin näyttivät mustilta, sillä harso oli märkä ja painunut tiukasti kiinni piirteitä myöten. Muutamat ihmiset käräjäsalissa tunsivat hänet huonosta valaistuksesta huolimatta. Se oli sama nainen, jonka he olivat nähneet ennen oikeuden alkua saapuvan kaupunkiin.

Puoliksi vedettynä puoliksi nojaten konstaapelien käsiin hän laahautui syytettyjen penkille. Hän tarttui kaksin käsin johteeseen, ettei kaatuisi. Hänen päänsä oli syvälle painunut värisevien olkapäitten väliin ja näytti kuin häpeän ja alennuksen tunto olisi raadellut koko hänen olentoaan.

»Naista ei olisi pitänyt tuoda esille tuossa tilassa, sanoi tuomari — »sukkelaan sitten, antaa asian päättyä niin pian kuin suinkin.»

Todistukset olivat lyhyet. Muuan torilla vartiossa oleva konstaapeli oli kuullut huudahduksen laiturilta. Saavuttuaan paikalle hän oli nähnyt satamamestarin kantavan naista laiturin portaita ylös. Herra Quarry oli satamakonttorista tullessaan nähnyt naisen kiitävän ohi kuin tuulispään. Hetkistä myöhemmin hän oli kuullut parahduksen ja juossut toisille portaille. Laivahaalla hän oli saanut naisen kiinni, mutta tämä oli vastustellut ja koettanut hukuttaa itsensä.

Tuomari tarkasteli kiinteästi syytettyä. »Tiedetäänkö hänestä mitään muuta?» hän kysyi.

Sihteeri selitti, että hän näyttää täällä vieraalta, mutta kieltäytyy antamasta itsestään mitään selityksiä. Silloin astui poliisikersantti aidakkeen luo. Mahtipontisella äänellä tämä suurellinen pikku mies kyseli vangitulta monia asioita. Mikä hänen nimensä oli. Ei vastausta. Mistä hän tuli. Ei vastausta. Mitä hänellä oli Ramseyssä tekemistä. Ei vieläkään mitään vastausta.

»Teidän kunnianarvoisuutenne», sanoi kersantti, »epäilemättä tämä on niitä haaksirikkoutuneita olentoja, jotka kesäiseen aikaan kulkeutuvat saaremme rannoille. Köyhimmät niistä eivät voi päästä täältä pois sitten, kun matkailuliike loppuu, ja niin he kiertelevät tällä saarella levittäen ruttoa ja turmiota, mihin ikinänsä he jalallansa astuvat.»

Sitten hän kääntyi uudestaan penkille kokoonkyyristyneeseen, vapisevaan olentoon ja virkkoi. »Nainen, oletteko te kelvottomia katujen kiertäjiä?»

Naiselta pääsi valitushuuto, kädet irtautuivat kaiteesta ja hän painautui selkänojaa vasten, työnsi syrjään märän hunnun ja peitti kasvonsa käsillään.

»Lopettakaa kuulustelu, herra Cawne», sanoi tuomari kiivaasti ja kuului liikettä ja puheen sorinaa hänen takanansa. »Me emme saa pidättää tätä naista hetkeäkään kauempaa.»

Hän nousi, nojautui kädet ristissä edessänsä kaiteen yli, katseli naista ja sanoi niin hiljaa, että vain hän olisi sen kuullut, ellei salissa olisi vallinnut sellainen kuoleman hiljaisuus: »Onneton vaimoparka, eikö täällä ole ketään joka voisi vastata teidän puolestanne?»

Pidätetty painoi päänsä vieläkin alemma ja alkoi itkeä.

»Kun nainen on niin onneton, että tahtoo riistää itseltään elämän, sattuu joskus, ikävä kyllä, että on joku toinen, joka on osallinen hänen onnettomuuteensa, joku joka viettelee häntä rikokseen.»

Tuomarin ääni oli lempeä kuin hyväily.

»Jos tässä on niin asian laita, tulisi teidän sanoa se. Hänen tulisi seistä teidän rinnallanne se olisi oikeus ja kohtuus. Onko täällä ketään, joka tuntee teidät?»

Vanki itki nyt hillittömän katkerasti.

»Ah, me emme tahdo tuottaa ikävyyksiä kenellekään. On naisen luonnon mukaista kuinka syvälle hän lieneekin langennut ja kuinka suuri olkoonkin hänen onnettomuutensa — että hän tahtoo kuitenkin suojella tuota rakasta vihamiestään. Heikoinkin nainen on tässä suhteessa väkevä ja kaikki hyvät ihmiset osaavat antaa sille arvon. Mutta lailla on oma tehtävänsä ja tällaisessa tapauksessa on lieventäviä asianhaaroja olemassa.»

Nainen valitti ääneen.

»Älkää pelätkö, tyttöparka. Kukaan ei saa tehdä teille mitään pahaa. Rohkaiskaa mielenne ja katsokaa ympärillenne. Onko täällä ketään, joka voisi puhua teidän puolestanne — joka voisi kertoa meille, miten te olette tullut sinne, missä te nyt olette?»

Nainen antoi käsiensä pudota alas, kohotti päänsä ja katsoi tuomariin, kasvot kasvoja, silmä silmää vasten.

»On», hän sanoi, »on yksi!».

Tuomarin kasvot kalpenivat, silmät kiilsivät, katse harhaili, huulet vapisivat — hän puri niitä, että veri juoksi.

»Viekää hänet suojaan», hän mutisi; »katsokaa, että hänestä pidetään hyvää huolta.»

Salissa syntyi liikettä ja tohinaa. Kaikki olivat tunteneet vangin ulos vietäessä, vaikkakin häpeä ja kurjuus olivat häntä suuresti muuttaneet. »Peter Quilliamin vaimo!» — »Caesar Cregeenin tytär — missä mies itse on?» »Ei olekaan siis totta, mitä on kerrottu — hän ei olekaan kuollut, vaan paljon pahemmin.» »Voi, Herra, kuinka surullista!» — »Ajattelepas tuomarin asemaa!»

Kun Kate oli mennyt, olisi istunnon pitänyt heti päättyä, mutta tuomari viipyi vielä paikallansa. Verho oli hänen silmissänsä ja hän näki kaikki sumun läpi. Hän näytti olevan suunniltansa ja samalla ujostelevan. Hänen jäseniään raateli tuska ja hän näki merkillisiä näkyjä. Hänestä tuntui kuin raskas, näkymätön käsi olisi laskeutunut hänen päälaellensa.

Pöytäkirjuri kohtasi hänen katseensa, ja silloin hän nousi mutisten jonkin anteeksipyynnön, tarttui käsinojaan ja koetti laskeutua tuomarin korokkeelta alas. Seuraavana hetkenä hänen palvelijansa Jem-y-Lord oli hypähtänyt hänen luoksensa, mutta kärsimättömällä liikkeellä hän torjui hänen apunsa.

Tuomarin korokkeelta johtaa kolme askelmaa lattialle ja toisella puolella on käsinoja. Päästyänsä portaille hän horjui, mutisi epäselvästi jotakin ja kaatui suulleen. Sen nähdessään olivat ihmiset hypähtäneet ylös; ja monet riensivät hänen avuksensa.

»Peräytykää! Hän on vain pyörtynyt», huudahti Jem-y-Lord.

»Se on paljoa pahempaa», väitti kersantti. »Toimittakaa hänet vuoteeseen ja kutsukaa heti tohtori Mylechreest.»

»Mihinkä me voimme hänet viedä?» kysyi joku. »Jalavaharjussa on huone häntä varten», selitti toinen. »Ei, ei sinne», epäsi Jem-y-Lord.

»Se on lähimpänä eikä ole aikaa hukata», päätti kersantti.

Sitten he nostivat hänet ylös ja kantoivat peruukkeineen ja tuomarin virkapukuineen Peten taloon.

IX.

Joskus tapahtuu henkisiä järkytyksiä, jotka vaikuttavat samalla tavalla kuin maanjäristys vankilan alla vankikopit avautuvat, vangit pakenevat. Jonkun ajan kuluttua Pete tajusi, että hän istui pimeässä, ja hän nousi sytyttääkseen kynttilän. Etsien kynttiläjalkaa ja tulitikkuja hän meni pöydältä kaapille, kaapilta pöydälle ja pöydältä taaskin kaapille, jatkaen samaa uudestaan ja uudestaan ollenkaan tajuamatta, että hän kiersi ympäri samoja jälkiänsä. Kun kynttilä vihdoin oli sytytetty, hän hiipi saliin kuin unissavaeltaja. Hän pisti sen uuninreunalle ja istahti jakkaralle. Järkytetyssä mielessänsä hän luuli näkevänsä epäselviä olentoja leijailevan ympärillään. »Kas, minun työkaluni», hän ajatteli ottaen käteensä kurikan ja kaksi meisseliä. Hän istui nämä kädessään, kun hänen silmänsä sattuivat kynttilänjalkaan, samaan, josta kynttilä oli sammunut. »Minä ajattelin sytyttää kynttilän», hän muisti ja ottaen sen käteensä meni arkihuoneeseen. Palattuaan sieltä palava kynttilä kädessä hän huomasi, että nyt paloi kaksi. »Minä luulen, että olen järjiltäni», hän ajatteli ja puhalsi toisen sammuksiin. Hetkisen kuluttua hän kuitenkin unohti, että oli jo ajatuksensa toteuttanut ja puhalsi toisenkin sammuksiin.

Hän ei käsittänyt, ettei kaikki ollut, kuten olla piti, niin sekaisin oli hänen tajuntansa. Hänen silmänsä näkivät outoja esineitä kaikkialla — ne kasvoivat luvattoman suuriksi ja uhkasivat häntä. Hänen korvansa kuulivat ääniä — ne pitivät hirvittävää melua hänen päässään.

Huone ei ollut aivan pimeä. Silloin tällöin pilkistivät kuun kalpeat säteet sisään akkunasta, mutta katosivat taas melkein samassa. Kuun yli leijailivat vihaiset pilvet jättäen sen toisinaan vapaaksi, toisinaan taas peittäen. Pete istui jakkaralla, joka nyt oli valaistu, nimetön kivi sen sijaan oli varjossa nojallaan seinää vasten. Hän tarttui taaskin työkaluihinsa ajatellen jatkaa työtään. »Hiljaa!» hän virkahti alkaessansa. Hänen aivoissaan jyskytti ja takoi, niin että hän luuli jonkun pitävän melua huoneessa. Tämä työ oli pyhitetty. Äänettömänä ja juhlallisin ilmein hän sitä aina teki.

Kil-kal! Kil-kal! Kauanko hän siinä työskenteli, ei hän tiennyt. On hetkiä, joita ei voi aikayksiköillä mitata. Rautataltan ja vasaran epämääräisesti työskennellessä jokin väistyi niiden edestä. Kuului kumea jymähdys, niinkuin kivi olisi huoannut. Niinkuin salama olisi iskenyt sen sileään pintaan, hän oli jakanut sen kahtia. Osat putosivat hänen jalkoihinsa toinen toiselle puolen. Vasta sitten hän muisti, että kivi oli tarpeeton. »Minä en siitä nyt enää välitä», hän ajatteli. Kaikki oli nyt yhdentekevää.

Istuen paikoillaan, kurikka riippuvassa kädessään, kuun häilyvässä valossa hän tunsi, että koko maailma oli särkynyt pirstaleiksi. Hänen molemmat epäjumalansa olivat kaatuneet yhdellä kertaa — hänen vaimonsa ja hänen ystävänsä. Ne kultaiset siteet, jotka olivat kiinnittäneet häntä elämään, olivat katkenneet. Kun köyhyys oli tullut, hän oli kohdannut sitä valittamatta; kun kuolema oli uhannut, hän oli rohkeasti katsonut sitä silmiin. Mutta nyt hän oli menettänyt vaimonsa ja ystävänsä — ne, joita hän oli rakastanut, olivat pettäneet hänet, ne joita hän oli jumaloinut, olivat hänet kavaltaneet — hän oli vararikon tehnyt ja murtunut mies. Ääretön tuska ja epätoivo oli kaikesta jäänyt jäljelle.

Kun toivo on mennyt, voi tuska joskus muuttaa ihmisen eläimeksi. Kehdosta kuului valittavaa itkua ja melkein tajutonna hän tallusti keinuttamaan sitä. Tuli, joka oli palanut tummana tuhan alla, oli vapautunut ja loisti taas kirkkaina liekkeinä, ja sen valossa lapsi katseli häntä Philipin silmillä. Tuo katse kulki kuin miekan terä hänen sydämensä läpi. Hän oli vielä yksinäisempi ja hylätympi kuin oli luullutkaan. »Rauhoitu lapseni», hän virkkoi ajattelematta sanojensa merkitystä. Hänen lapsensa? Hänellä ei ollut lasta. Sekin lohtu oli häneltä riistetty.

Silloin valtasi hänet viha, joka esti järjen himmenemästä. Ellei hän olisi tuntenut vihaa, hän olisi ollut vähemmän kuin ihminen tai enemmän. Hän muisti, mitä lapsi oli hänelle ollut. Hän muisti, mitä se oli ollut silloin, kun tuli maailmaan ja myöskin silloin, kun hän oli luullut vaimonsa kuolleeksi. Hän muisti, mitä se oli ollut kun kuolema sitä uhkasi ja sen jälkeen, kun kuolema kulki ohitse. Liha hänen lihastansa, veri hänen verestänsä, luu hänen luustansa ja sydän hänen sydämestään. Ei vain osa hänestä, vaan hän itse kokonaan, kaikkineen.

Mikä valhe, mikä petos, mikä harhaluulo, mikä pilkka. Tämän kaiken oli Kate tehnyt. Oh, miten hyvin hän olikaan voinut säilyttää tuon salaisuuden. Hän oli ajatellut, että se ei koskaan tulisi julkisuuteen, mutta lapsi oli sen kavaltanut. Lapsen kasvot olivat kertoneet koko totuuden.

»Ja kuitenkin minä olen nähnyt hänen polvistuvan kehdon ääreen ja rukoilevan: 'Jumala siunaa pientä lapsukaista ja sen isää ja äitiä — —'»

»Miksi ei hän ollut tappanut häntä? Kauhea harhakuva kohosi hänen sielunsa silmäin eteen: hän oli tappanut Katen ja meni sitten tuomarin eteen sanoen: Vangitse minut; minä olen murhannut hänet, koska sinä olit hänet häväissyt. Tuomitse minut kuolemaan, mutta muista, että Jumala elää ja Hän tuomitsee sinut helvettiin.»

Kuinka surkeata tämä oli — kuinka säälittävää. Raivon tunne muuttui äkkiä hellyydeksi ja hän ajatteli Katea juuri sellaisena kuin oli hänet äsken nähnyt polvistuneena kehdon ääreen, kuten vainottu, villi otus, joka käpäliään kohottaen päästää viimeisen, surullisen tuskan parahduksen. Hän muisti hänen muuttuneen ulkomuotonsa, kuinka kalpea hän oli ollut takan valossa, niin laiha ja kulunut ja hänen raivonsa kääntyi Philipiin. Sen kukan, jota hän oli tahtonut ylpeänä kantaa rinnallaan, Philip oli riistänyt ja heittänyt pimeyteen. Kirous hänelle, kirous hänelle!

Kate oli hylännyt kaikki tämän miehen tähden — puolison, lapsen, isän, äidin, ystävät, hyvän nimensä, itse taivaan autuuden. Kuinka hän olikaan häntä rakastanut! Ja kuitenkin Philip oli hävennyt häntä, piiloittanut hänet, vavissut joka hetki, että joku keksisi hänen piilopaikkansa. Kirottu olkoon hän, kirottu, kirottu!

Suunnattomassa vihassaan Pete tuli ajatelleeksi itseäänkin. Mustasukkaisuuden tunne oli liian alhaista hänelle, kuten kaikille suurille sieluille. Mutta tämä yksinkertainen mies oli kuitenkin jotakin ajatellut ystävyyden suuruudesta ja ihanuudesta. Se oli niinkuin kaksi yhteen juoksevaa virtaa, jotka kätkevät taivaan povellaan. Mutta Philip oli työntänyt häntä eroon itsestänsä, kaivanut kuilun heidän välilleen ja kuitenkin kiskoi häntä luokseen. Hän oli paljastanut hänelle koko alastomuutensa — paljastanut koko sielunsa köyhyyden ja kurjuuden.

Pala palalta Pete palautti mieleensä viime kuukausien tapahtumat. Hän muisti sen yön, jolloin Kate oli kadonnut, jolloin hän oli mennyt Ballureen ja huutanut valaistuun ikkunaan: »Minä olen lähettänyt hänet Englantiin», toivoen voivansa peittää hänen virheensä. Sinäkin hetkenä Philip oli tiennyt kaiken, — missä hän oli (sillä hän oli siellä, minne hän itse oli hänet lähettänyt), miksi hän oli mennyt ja että hän oli mennyt ainiaaksi. Kirottu olkoon hän, kirottu!

Pete ajatteli kirjeitään — ensimmäistä, jonka hän oli näyttänyt Philipille, toista, jonka hän oli lukenut hänelle ja kolmatta, jonka Philip oli kirjoittanut hänen sanelunsa mukaan. Hän muisteli niitä väärennyksiä, joita hän oli tehnyt säilyttääkseen hänen nimensä tahrattomana. Niitä keksintöjä, joita oli käyttänyt hyväksensä tehdäkseen kertomuksensa uskottavaksi, pieniä valheita, joita oli tehnyt rakkautensa vuoksi, hassutteluja, joihin oli vertavuotavin sydämin antautunut. Ja sitten kaikki terveiset. Lähetykset lapselle, terveiset tuomarille itsellensä, ja tuomari oli istunut siinä ja nähnyt tämän kaiken, kuten aurinko tunkeutuu lasin läpi, mutta ei ollut antanut pienintäkään merkkiä eikä puhunut sanaakaan. Hän oli pitänyt kädessänsä toisen värisevää, verta vuotavaa sydäntä silloin, kun hänen omansa oli kätketty kiviseen vuoreen. Kirottu olkoon hän, oi, Jumala, kirottu!

Pete muisti sen illan, jolloin Philip oli tullut kertomaan hänelle, että Kate oli kuollut ja kuinka hän oli lohduttanut itseään sillä ajatuksella, ettei hän ollut aivan yksin suuressa surussaan, koska hänellä oli ystävänsä luonaan. Hän ajatteli matkaa haudalle, itse hautaa — toisen hautaa, miten hän oli polvistunut sille ja rukoillut ääneen Philipin kuullen: »Anna minulle anteeksi, rakas onneton tyttöni.»

»Millä tavalla minä tapan hänet!» ajatteli Pete. Hän oli tuomari, vieläpä ensimmäinen tuomari ja hänellä oli runsaasti valtaa ja kunniaa. Häntä jumaloitiin hänen oikeudenmukaisuutensa vuoksi, rakastettiin hänen armeliaisuutensa tähden. Oi, Jumala, Jumala! On olemassa intohimoja, jotka niin valtaavat ihmisolennon, että he menettävät kaikki lahjansa, yksin puhekyvynkin ja alentuvat eläimen tasalle. Kauheasti mölähtäen Pete meni takaisin saliin ja tarttui kurikkaan. Hänen mieleensä oli välähtänyt se hullu ajatus, että hän tappaa Philipin tämän istuessa tuomarin penkillä, koska hän häpäisi ja jalkoihinsa tallasi sen lain, jonka valvoja hän oli. Se hirvittävä oikeus ja tuomio, joka sisältyi tähän ajatukseen, sai hänen korvansa humisemaan. Hän näki itsensä pitämässä tuomaria kurkusta ja kuuli huutavansa ihmisille: »Te luulette, että tämä mies on oikeudenmukainen tuomari — hän on vain valkeaksi sivuttu hauta. Te luulette, että hän on rehellinen kuin aurinko — hän onkin petollinen kuin meri. Hän on ryöstänyt minulta vaimon ja lapsen ja itse taivaan portilla hän on sokaissut minua helvetillisillä valheilla. Oikeudenhetki on tullut ja nyt minä maksan hänelle — noin — ja noin.»

Juopuneena vihansa vimmasta ei hän voinut jatkaa puhetta. Häneltä pääsi mörisevä huuto ja hän heitti kädestään kurikan, joka pyöri lattialla yhä pienemmissä ympyröissä. »Ei, omin käsin, omin käsin minä sen teen», hän ajatteli. Hän tahtoi kuristaa Philipin ja sitten tappaa kaikki, jotka tulevat hänen tielleen pelkästä tappamisen halusta. Miksi ei? Hän oli nyt astunut rajalinjan toiselle puolen. Mikään ei ollut enää pyhää. Koko maailma oli villi erämaa, jossa metsänpedot valtoinaan temmelsivät. Kuin kahleihin sidottu peto hän heittäytyi ovea vasten, tyrkkäsi sen auki ja syöksyi käytävälle.

Siellä hän äkkiä pysähtyi. Hän kuuli kohisevan äänen kadulta, sellaisen kuin aallot synnyttävät luolaan syöksyessään. Joukko ihmisiä astui portista sisään. Muutamat kävivät raskain askelin aivan kuin ruumista kantaen. Toisilla oli lyhtyjä käsissä, ja toisilla oli päihin sidottuja soihtuja, jollaisia kalastajat käyttävät kokiessaan verkkojaan yön pimeässä.

»Kuka siellä?» huusi Pete äänellä, joka paremminkin muistutti ulvontaa.

»Teidän ystävänne», vastasi joku.

»Minun ystäväni? Minulla ei ole yhtään ystävää», huusi Pete melkein mörisevällä äänellä.

»Hän näyttää kuolleelta», kuului ääni pimeässä.

Pete ei sitä kuullut. Kun hän näki ihmisjoukon ja valot, jotka välkkyivät siellä täällä, hän ajatteli, että Philip tulee taaskin, kuten niin monta kertaa ennenkin hänen luokseen suuressa loistossaan ja kunniassaan ihmisjoukon seuratessa ja osoittaessa hänelle suosiotaan.

»Missä hän on?» hän huusi. »Hän on täällä», hänelle vastattiin.

Ja sitten neljä voimakasta miestä kantoi Philipiä käytävää pitkin. Hänen päänsä riippui sivulla ja heilui jokaisella askeleella, kasvot olivat valkeat kuin peruukki hänen päässään ja tuomarinviitta viisti maata.

Äkkiä syntyi haudan hiljaisuus ja Pete vetäytyi taapäin kauhusta ja pelosta. Kuin salama taivaasta olisi iskenyt hänen jalkoihinsa ja häikäissyt hänen silmiensä valon.

Kuollut.

Hänen vihansa oli asettunut, raivonsa särkynyt murskaksi kalliota vasten. Kuohuva vimma oli hävinnyt tämän kauhun-kuninkaan läsnäolon vuoksi. Musta henki oli kulkenut hänen edellään ja siepannut uhrin hänen kädestään. Hän oli tullut ulos tappaaksensa tuon miehen ja tuossa häntä tuotiin hänen kotiinsa kuolleena.

Kuolleena? Silloinhan hänen syntinsäkin oli kuollut. Jumala hänelle anteeksi suokoon. Jumala suokoon hänelle anteeksi, mihin ikinä hän lienee mennytkin. Peräydy takaisin, sinä turmeltunut ihminen!

Oi kuolema, sinä mahtava, armahtava ystävä. Sinä olet pelastava, vapahtaja, anteeksiantaja ja rauhan rakentaja. Jo sinun kasvojesi varjo sammuttaa vihan ja kostonliekin; sinun pelkkä siipiesi suhina asettaa hulluuden raivon ja muuttaa vihan rakkaudeksi ja kirouksen siunaukseksi.

X.

Autiossa, paljaaksi ryöstetyssä talossa oli yksi huone, johon ei oltu koskettu. Se oli se huone, joka oli varattu tuomarille. Philip makasi vuoteella liikkumattomana ja ilmeisesti kuolleena. Jem-y-Lord seisoi jalkapäässä käsiänsä väännellen. Pete istui pääpuolessa matalalla jakkaralla, nojaten päätään polviinsa. Nancy, joka oli palannut Sulbysta, puhalteli takkaan voimainsa takaa saadakseen tulen syttymään. Pieni joukko miehiä oli kokoontunut yhteen kuin lammaskatras oven viereen.

Joku väitti, että tuomarin sydän vielä lyö. Toisesta huoneesta haettiin pieni, norsunluulla reunustettu käsipeili ja asetettiin hänen suunsa eteen. Kun peiliä sitten kohotettiin, huomattiin lasissa kevyt höyryn jälki.

Tämä pieni pilvenhattara peilin pinnalla herätti heissä enemmän toivoa kuin loistava valojuova, joka ilmaisee enkelin kulkevan vedenpinnalla. Jem-y-Lord otti sienen ja alkoi sillä kostutella kylmää otsaa. Vähitellen alkoivat miehet esitellä vanhojen vaimojen erinomaisia parannuskeinoja. Joku muisti, että hänen isoäitinsä aina pani suolaa ihmisten sieramiin silloin, kun he näyttivät aivan kuolleilta. Toinen kertoi, että juuri samana päivänä, jolloin Rauta-Christian oli kuollut, oli hänen isänsä pudonnut varsan selästä ja maannut kaksitoista tuntia tunnotonna ja kun seppä oli iskenyt suonta, oli hän heti paikalla avannut silmänsä.

Puolisen tuntia sitten oli tohtori mennyt Ballaughiin ja mies oli lähetetty ratsain noutamaan häntä. Mutta matkaa oli kaksitoista peninkulmaa, yö oli pimeä ja kestäisi ainakin tunnin, ennenkuin hän palaisi takaisin.

Joku taputti Peteä olalle ja ehdotti jotakin.

»Mitä?» hän vastasi hajamielisesti.

»Hän on suunniltansa», he kuiskailivat. Miesparalta ei voinut saada ainoatakaan viisasta vastausta. Hän oli saanut iskun ja vieläkin vaikeampi isku oli hänellä edessä. He keskustelivat matalalla äänellä Katesta ja Ross Christianista: he surkuttelivat Peteä, mutta vielä enemmän heidän mielensä oli paha tuomarin vuoksi.

Tuomarin peruukki oli otettu irti ja heitetty pukeutumispöydälle. Se oli siinä ylösalaisin ja ammotti kuin vanhan vaimon yömyssy. Sen mukana oli hänen tukkansa vedetty sivulle ja levinnyt tyynylle. Mustaa tuomarin vaippaa ei oltu riisuttu, vaan se oli avattu edestä niin, että kurkku jäi vapaaksi. Philipin toinen käsi riippui sängynlaidalla ja tuo kapea laiha käsi oli kylmä, vihertävä ja läpinäkyvä kuin marmori.

Tämän käden vieressä Pete istui kumarassa. Hänen ei tarvinnut ollenkaan ponnistaa voimiansa voidaksensa nyt tarttua siihen. Kylmät sormet olivat hänen kourassaan ja hänen kuumat kyyneleensä kostuttivat niitä. Muistellessaan sitä rikosta, jonka oli aikonut juuri tehdä, hän kauhistui itseänsä. Tuossa oli hänen ystävänsä, hänen lapsuutensa ystävä, hänen ainoa ystävänsä koko elämässä. Hän ei ollut enää tuomari, oli vain ihminen. Hän ei ollut enää mieskään, vaan lapsi. Kauheat vuodet raskaine suruineen ja kuormineen olivat häipyneet mielestä. Unohdetut päivät palasivat takaisin — päivät, jotka aikoja sitten oli haudattu muistojen kätköihin. He olivat molemmat taaskin poikia. Toinen oli pieni, vaalea veitikka samettipuvussa ja toinen suuri, kudotussa lakissansa; pieni puhui lakkaamatta, hän oli aina äänessä: suuri vain kuunteli, kuunteli aina, pienempi ehdotellen, suurempi hyväksyen, pieni johtaen, suuri seuraten, pieni katsellen ylös ja kuitenkin alas, suuri katsellen alas ja kuitenkin tavallansa myöskin ylös. Oi, ne onnelliset, iloiset ajat, enenkuin viha ja mustasukkaisuus ja raivo ja hullu murhahalu oli pimentänyt heiltä auringon valon! Ne muistot, jotka herättivät suurinta hellyyttä Peten mielessä hänen siinä istuessaan ja hyväillessään elotonta kättä, liittyivät niihin suurtöihin, jotka hän oli suorittanut Philipin hyväksi — kuinka hän oli tapellut hänen puolestansa ja piesty veriin asti hänen tähtensä ja kuinka Musta Tom häntä vielä kotiin tultuaan sen vuoksi löi. Mutta oli vielä toisia muistoja, jotka olivat melkein yhtä helliä. Philipin tuli jättää koti matkustaaksensa King Wilhamsiin kouluun, ja Pete vaivasi hidasta päätänsä, mitä hän antaisi hänelle lähtiessä lahjaksi. Päätös oli sitäkin vaikeampi tehdä, kun hänellä ei ollut mitään annettavaa. Lopuksi hän oli päättänyt tehdä hänelle pajupillin — ainoan esineen, jonka hänen kömpelöt sormensa saattoivat valmistaa. Puukollansa hän oli laittanut uhkean pajunvesan, kuorinut sen, uurtanut sen ja nyt se vonkui kuin sumutorvi. Aamu oli kylmä ja hänen jalkansa paljaat, mutta hän ei vähääkään välittänyt kylmästä; hän ei sitä tuntenut — ei, sellaista ei kannattanut ajatella. Hän oli piiloittautunut pensaaseen Balluren portin taakse odottamaan postivaunuja, joilla Philipin tuli matkustaa. Sill'aikaa silitti ja kiilloitti hän pilliään kiiltäviin housuihinsa ja koetteli viimeisen kerran sen äänen sointua. Vihdoin tuli Crow ja Philip riensi ulos uusissa polvihousuissansa ja kouluhatussansa. »Ptruu, ptruu, nousepas ylös ja nyt lähdetään.» Ja niin he lähtivät eikä Philip ollut ollenkaan nähnyt häntä, ei edes kääntänyt päätään, ja Pete istui pistelevässä pensaassa ja jalkoja paleli ja surusta hänen huulensa värähtelivät, ja nyt täytyi luo pilli pistää omaan taskuun.

Hän huokasi raskaasti muistellessaan näitä surullisia tapauksia, mutta samalla kuului heikkoa ääntä vuoteesta. Se oli hiljaista, houreissa lausuttua mutinaa, niin vienoa kuin mehiläisen surina, mutta kuitenkin Pete kuuli sen.

»Peittele minua, Pete», sanoi Philip unissaan ääneen.

Philip eli. Jumalan olkoon kiitos! Jumalan olkoon kiitos!

Kuiskaus kuuluu joskus kauemmaksi kuin huuto. Miehet kuiskasivat uutisen käytävään, käytävästä se levisi portaalle, portaalta arkihuoneeseen, arkihuoneesta pihalle, jonne suuri ihmisjoukko oli kokoontunut pimeään tarkastaen akkunoita, ja lakkaamatta tuijotellen tuohon taloon, jonka yllä kuoleman enkeli leijaili.

Sinä hetkenä syntyi huoneessa sorinaa kuin sammakko-lammikossa. »Jumala olkoon kiitetty ja ylistetty», huudahti joku. »Hänen armonsa ulottuu iankaikkisesta iankaikkiseen» lisäsi toinen. »Mitä hän sanoo?» tiedusteli kolmas. »Päästään on sekaisin ja hourailee, miesparka», tiesi neljäs.

Pete ajoi heidät ulos jok'ikisen — paitsi Jem-y-Lordia, joka kostutteli yhä tuomarin kasvoja ja availi hänen käsiänsä, jotka puristuivat suonenvedon lapaisesti nyrkkiin.

»Ulos täällä! Menkää tiehenne!» huusi Pete käheästi.

»Ei maksa vaivaa suuttua hänelle nyt — miesparkaa on kohdannut kovat koetukset», he mutisivat ja menivät tiehensä.

Jemmy ei kuitenkaan ollut mielissänsä heidän poistumisestaan. Häntä peloitti jäädä yksin Peten kanssa — hän pelkäsi, että tuomari jäisi tuon miehen armoille, jonka koko olento oli villi ja silmät leimusivat.

Ja nyt kun Philip oli elossa. Pete alkoi itsekin pelätä itseään. Hänen katsellessaan Philipin kasvoja, jäätävä tuska palasi. Hän oli ajatellut, että hän oli vihansa voittanut, mutta nyt alkoi uusi kaksintaistelu anteeksiannon puolesta. Tuossa oli se mies, joka oli ryöstänyt häneltä vaimon ja lapsen ja kodin. Ehkä hän seuraavana hetkenä jo antaisi vallan oikeudetulle vihalleen.

Merkillinen ja kauhea tosiasia on, että juuri sinä hetkenä, jolloin ihmisen hyvä enkeli on voittanut, mutta voitosta uupunut, hänen pahahenkensä käyttää tilaisuutta hyväkseen saadakseen uudestaan uhrinsa valtoihinsa. Philip houraili yhä kiihkeämmin ja otellen viimeistä kamppausta pedon kanssa omassa rinnassaan Pete seisoi vuoteen ääressä katsellen häntä. Levottomuudessaan Philip riisti vaatteensa auki ja veti esille jotakin paidan alta. Hetkistä myöhemmin se putosi hänen hervottomista sormistansa lattialle. Se oli musta hiuskiehkura. Pete tiesi, kenen hiuksia se oli ja pani jalkansa sen päälle ja sinä hetkenä valtasi hänet taaskin hullu halu tarttua Philipin kurkkuun ja kuristaa hänet. Uudestaan ja yhä uudestaan se palasi. Hänen täytyi taistella sitä vastaan silloinkin, kun ankarimmin nyyhkytti ja huokaili.

Mutta rakkautta ei voida silmänräpäyksessä surmata. Sitä ei voida kuolleen mukana haudata. Ihmeellisen herkkää ja hellää oli siinä ajatuksessa, että tuossa oli se mies, jonka vuoksi Kate oli hylännyt koko maailman. Peten tunne Philipiä kohtaan muuttui hellemmäksi ja herkemmäksi sen vuoksi, että Kate häntä rakasti; Philipin kasvoissa oli jotakin Katesta. Tuo hellyyden tunne yhä kasvoi, kun hän kuunteli Philipin hourailua. Hän ajatteli, että hänen täytyisi jättää tämä huone, mutta hän ei voinut riistää itseänsä siitä irti. Hän istui kumaraan jakkaralle, kietoi kätensä päänsä ympärille ja koetti tukkia korviaan. Se oli hyödytöntä. Hän ei voinut olla kuuntelematta. Ne olivat vain hajanaisia lauseita, outoja lehtiä, joita kiskottiin irti elämän kirjasta, ja joita kyyneleet olivat kostuttaneet. Mutta ne olivat kuin viileän käden kosketus kuumeisen otsalle, ja siksi hän kuunteli niitä.

»Minä olin lapsi, Philip — — minä en tiennyt mitä rakkaus oli, siksi — — hän tulee Ramseyhin höyrylaivalla — sano hänelle yksinkertainen totuus, Philip sano hänelle, että me koetimme olla uskollisia ja rehellisiä, mutta emme voineet, koska rakastimme toisiamme, emmekä voineet sitä auttaa — — sano Kirry — — kyllä, täti — minä olen lukenut isän kirjeet — — pienoiskuva meni rikki — —»

Tämä sanottiin niinkuin hän olisi puhunut unissaan ja sitten tuli kuumana, salaperäisenä kuiskauksena: »Eikö minulla ole oikeutta sinuun? — — on, minulla on oikeus — — ota päällystakini yllesi, tulee myrsky — minä en koskaan jätä sinua — — etkö muista — — voitko koskaan unohtaa — — minun mieheni — — mieheni.»

Pete kohotti päänsä kuunnellessaan. Hän oli ajatellut, että Philip oli ryöstänyt häneltä Katen, mutta oliko nyt niin, että hän oli ryöstänyt Katen Philipiltä?

»Minä en voi hetkeäkään kauemmin elää tässä talossa, Philip — — seinät puristavat minua; katto putoaa minun päälleni; ilma tukahduttaa minut — − kello kolme Pete — — — niin, kello kolme huomenna hallintoviranomaiset kokoontuvat Douglasissa — — minä en ole huono nainen, Philip Christian — — on jotakin, jota sinä et ole arvannut, enkä minä koskaan ole sinulle kertonut — — onko se lapsi, Kate — — sanoitko sinä lapsi? — — oletko sinä varma siitä — — ethän sinä vain petä itseäsi?»

Tämä kaikki sanottiin rukoilevalla, lämpimällä äänellä ja sitten tuli kiihkeästi ja tukahtuneesti: »Jemmy, ota vaunut Shimminin liikkeestä ja aja itse — — jos Ramseyssä tahdotaan riisua hevoset — — aja kappelin ja Jalavaharjun väliselle kujalle — — sinä hetkenä, kun rouva nousee vaunuihin — — sinä olet oikeassa, Kate — — sinä et voi elää täällä kauemmin — — tämä petollinen elämä sinun täytyy lopettaa — — se on yömiehen kärryjen ratina Balluren kujalla.»

Jem-y-Lord, joka pöyhi tyynyä, pudotti sen kädestänsä niin, että se lensi tuomarin kasvoille, tuijotteli kauhistuneena Peteen. Eikö ikinä tämä kauhea hourailu loppuisi? Missä oli tohtori? Eikö hän koskaan tulisi?

Pete oli noussut seisoallensa ja tuijotteli alas, tuntien olevansa suunniltaan. Hän oli ajatellut, että Philip oli ryöstänyt häneltä lapsen. Oliko hän itse ryöstänyt lapsen Philipiltä?

»Kyllä. Pete kertoo samaa juttua yhä. Hän kirjoittaa kirjeitä itsellensä — niin yksinkertaisia ja niin luonnollisia. — — Vanha onneton Pete-parka — — hän ci tarkoita mitään pahaa — — hän ei aavista, että jokainen sana polttaa — — Jemmy, tuo enemmän konjakkia yöksi, karahvi on tyhjä — —»

Pete kumartui tyynyjen yli. Äkkiä hän vetäytyi takaisin. Philipin silmät olivat auki ja loistivat häntä kohti. Vaikea oli uskoa, ettei Philip puhunut hänelle silmä silmää vasten. Mutta heidän välillänsä oli läpinäkymätön harso, ja se harso oli Jumalan käsi.

»Minä tiedän, Philip, minä tiedän», sanoi tunnoton mies, kiihkeästi kuiskaten; hän hengitti puuskuttaen ja ääneen. »Sano hänelle, että minä olen kuollut — — kyllä, kyllä, niin se on, niin se on — — kauheatako? — — ei, se on ystävällistä — — »tyttö parka», hän sanoo, »minä rakastin häntä kerran, mutta nyt hän on poissa» — — minä teen sen, minä teen sen.» Sitten itkevällä äänellä ja pelolla; »Se on hulluutta — — nähdä kasvoja pimeässä; kuulla ääniä ilmojen läpi on hulluutta.» Ja sitten juhlallisesti ja pelolla tuskin saaden sanoja esille: »tuossa − − tuossa — — tuo tuossa aidankulmauksessa — —»

Suuret hikikarpalot kohosivat Peten otsalle. Oliko hän ajatellut, että Philip oli kiduttanut häntä? Päinvastoin, juuri hän oli kiduttanut Philipiä. Kirjeet, terveiset ja lahjat, kaikki nuo olivat olleet ruoskan ja skorpionin iskuja hänen kädestään. Jokainen tarkoitukseton sana, jokainen katse, jokainen liike oli ollut piikki siinä kidutuskoneessa. Peten alkoi käydä Philipiä suuresti sääliksi. »Hän on kärsinyt paljon», hän ajatteli. »Hän on jo kantanut ristiänsä kyllin kauaksi.»

»Hyvää iltaa, venemies! — — minä olen ollut liian kaukana — — kyllä, minä olen palannut taas. Jumalan kiitos — —»

Sanat lausuttiin reippaasti, iloisesti ja toivorikkaasti; mutta sitten hyvin surullisella ja masentuneella äänellä: »Hyvästi, Philip — — kaikki on minun syyni — — yhden miehen sydämen minä olen murtanut, ja minä olen turmelemaisillani toisen sielun — — minä jätän tämän hiussuortuvan — — se on kaikki, mitä minulla on jättää — — hyvästi! — — minun olisi pitänyt mennä paljoa ennemmin — — ethän sinä vihaa minua nyt — —»

Vaivoin hän sai esille viimeiset sanat aivan kuin ne olisivat tahtoneet tarttua kurkkuun. Hetkisen kuului ääni kiihkeänä ja kuohottavana: »Kate. Kate, Kate!» kerraten lakkaamatta tuota samaa sanaa, ensin äänekkääsi! ja rukoillen ja sitten hiljeten valittavaksi painuen aivan kuin häipyen erämaan autiuteen.

Jem-y-Lord oli hivuttautunut ovelle, jossa väänteli tuskissansa käsiään kuin nainen ja rukoili Jumalaa, ettei tuomari enää koskaan tuntoihinsa tulisi. »Hän on kertonut hänelle, kaiken», ajatteli Jem. »Tuo toinen varmaankin iskee hänet kuoliaaksi.»

»Minä tulin heidän väliinsä», ajatteli Pete. »Kate ei ollut syntynyt minua varten. Hän ei ollut minun. Hän oli Philipin. Se oli Jumalan tahto.»

Katkeruus oli haihtunut Peten sydämestä. »Mutta minä toivon — mitä hyötyä on toivomisesta? Jumala meitä kaikkia auttakoon», hän mutisi murtuneella äänellä ja sitten hän taas kyyristyi jakkaralleen ja peitti kasvonsa käsillään.

Philip oli kohottanut päätään ja nojasi toiseen kyynärpäähänsä. Hän tuijotteli lasimaisin silmin tyhjään ilmaan kuin olisi katsellut jotakin näkyä.

»Kyllä, ei, kyllä — — älkää sanoko — — tuoko Kate? — — Se on erehdys — — tuo ei ole. Kate — — nuo kalpeat kasvot! — — tuo ontto katse! — — tuo onneton vaimo! — — Sitäpaitsi Kate on kuollut — — hänen täytyy olla kuollut — — mitä lampuille on tehtävä? — — sammuvatko ne? — — syytettyjen penkillä ja minun tuomittavanani — — hän tuolla ja minä täällä — — hän vangittu ja minä tuomari!»

Tätä puhuessaan Philipin ääni värisi ankarasta mielenliikutuksesta ja toinen käsi oli ojennettu Peten kumartuneen pään yli.

»Jos minä vain saisin kuulla hänen äänensä, ehkä − − ehkä se on hänen äänensä minä kaadun se on Kate, se on Kate! Oh! Oh!»

Philip oli vaiennut useita sekunteja aivan kuin kuunnellen, ja sitten, tuskasta huutaen hän sulki silmänsä ja kaatui takaisin tyynyille.

»Jumala on tahtonut, että minun on täytynyt kuulla tämä», ajatteli Pete. Jumala oli tahtonut, että hän sielunsa rauhan vuoksi saisi nähdä koko tämän järkyttävän murhenäytelmän kehityksen — näkisi toisen sydämen alastomana ja kurjana. Hän nyyhkytti ja hänen nyyhkytyksensä oli ankara valitus.

»Mitä hän nyt aikoo?» mietti Jem-y-Lord. »Pitäisikö minun kutsua jotakin?»

Pete oli kumartunut ja otti lattialta hiuskiehkuran, jota juuri oli tallannut, ja asetti sen takaisin Philipin rinnalle.

»Ei ole ketään muuta kuin minä, joka olen heidän välillään», päätteli
Pete, »ei muita kuin minä.»

»Istukaa, hyvä herra», huudahti tunnoton mies. Se oli viimeinen, mitä
Philip tajuttomana puhui, mutta Pete vapisi ja vetäytyi takaisin.

Philip alkoi valittaa ja hänen sinertävät huulensa nytkähtelivät. Hän avasi silmänsä. Ne harhailivat ensin ympäri huoneita, mutta sitten pysähtyivät Peten katsellen häntä pitkään ja kauhistunein ilmein. Peten omat silmät olivat niin täynnä kyyneleitä, ettei hän voinut selvään nähdä, mutta hän ymmärsi kuitenkin, että muutos oli tapahtunut. Riemukkaasta odotuksesta löi hänen sydämensä ja hän katseli Philipiä kuin ihastunut koira.

Vallitsi hetken hiljaisuus ja sitten kuului Philipin ääni hiljaisena kuin huokaus, kun hän mutisi: »Mitä on? − − missä olen? — — onko se Pete?»

Silloin päästi Pete riemuhuudon. »Hän on tunnoissaan! hän on tunnoissaan, Jumalan kiitos!»

»Mitä niin?» kysyi Philip avuttomana.

»Älä vaivaa nyt itseäsi», puheli Pete. »Makaa nyt rauhassa, poikani; sinä olet omassa huoneessasi ja voit kuin herran kukkarossa.»

»Mutta», väitti Philip, »etkö sinä tahdo hyväntahtoisesti — —»

»Ei sanaakaan enää, Phil. Ei se ole mitään. Ole sinä vain aivan tyyni, kaikki on hyvin ja paremmaksi tulee.»

»Teidän kunnia-arvoisuutenne on hourinut», virkkoi Jem-y-Lord.

»Hiljaa!» kuiskasi Pete kätensä suojasta ja lisäsi sitten iloisesti:
»Tahdotko sinä pihvikimpaleen, Phil, vai kupin teetä ja silliä?»

Hämillään Philip katseli ympärilleen. »Mutta ettekö te voisi auttaa minua», hän sammalsi.

»Te pyörryitte oikeussalissa, herra», selitti Jem-y-Lord.

»Ah!» Hän muisti nyt kaiken.

»Hillitkää suunne, te kielikello», kuiskasi Pete polkaisten salaa
Jemmyä johonkin pehmeille paikoille.

Pete nauroi ja itki samalla kertaa. Vapauduttuaan hirveistä ajatuksistansa hän oli iloinen kuin nuori poika. Hän kohensi hiiliä, niin että ne leimahtivat kirkkaihin liekkeihin ja puhdisti kynttilän sydäntä sormillansa ja virkahti: »uhhuh!» kun poltti niitä. Sitten hän asteli ja pyörähteli huoneessa liverrellen kuin pääskynen sadekuuron jälkeen.

Philip katseli häntä ja vaipui äänettömyyteen. Hänestä tuntui, kuin hän olisi ollut jossain matkalla ja oli jotakin tapahtunut hän poissa ollessansa. Se salaisuus, jota hän niin kauan oli säilyttänyt, oli jotenkin tullut julkisuuteen.

Jem-y-Lord kohenteli hänen tyynyjänsä. »Tietääkö hän?» kysyi Philip.
»Tietää», vastasi Jem.

»Kaikkiko?»

»Kaikki. Te olette houraillut.»

»Houraillut!» huudahti Philip säikähtäen.

Silloin hän koetti nousta. »Auta minua ylös. Päästä minut pois. Miksi te toitte minut tänne?»

»Minä en voinut sitä auttaa, herra. Minä koetin estellä — —»

»Minä en voi katsoa hänen kasvojaan», sanoi Philip.

»Minua peloittaa. Auta minua, auta minua.»

»Te olette liian heikko, herra. Maatkaa aivan hiljaa. Kukaan ei saa tehdä teille pahaa. Tohtori tulee pian.»

Philip painui takaisin vuoteeseen pelokkain ilmein. »Vettä», hän vaikeasti pyysi.

»Tässä on», sanoi Jem-y-Lord ottaen pesupöydältä kannun, jossa oli kastellut sientä.

»Odottakaa!» huudahti Pete tyrkäten kannua niin, että puoli sen sisällyksestä loiskahti lattialle. »Te olette sitten oikea tomppeli, joka ei ymmärrä, että sairaan täytyy saada konjakkia. Odotahan, poikaseni. Minulla on tilkkanen oikeata ainetta kaapissani. Vain puoli minuuttia, veikko. Yksi pisara ei vahingoita; ja hän hyökkäsi portaita alas kuin myrskytuuli ollen vähällä tyrkätä kumoon Nancyn, joka oli sukkasillaan hiipinyt oven taa ääniä kuullessaan.

Lapsi oli herännyt, heittänyt pienen, pullean jalkansa peitteelle ja leikitteli ja jokelteli omille varpailleen.

»Hohoi, sinä pikku turulluru, mitäs kuuluu», huudahti Pete ohimennen.

Seuraavana hetkenä hän jo harppasi portaita yläkertaan konjakkipullo kädessään.

Sill'aikaa Jem-y-Lord oli lähestynyt vuodetta ja kauhulla salaperäisesti kuiskannut: »Älkää juoko sitä.»

»Mitä?» kysyi Philip.

»Konjakkia», vastasi Jem.

»Miksi ei?»

»Se varmaankin on…» alkoi Jem, mutta Peten askeleet kaikuivat jo portaissa ja suuri, avoin suu ilmaisi enemmän kuin ääni, kun Jem lisäsi: »myrkytetty.»

Philip ei voinut sitä tajuta, ja Pete tuli samassa sisään puhellen:

»Missä teidän vetenne nyt on, te vanha vesileili?»

Sill'aikaa kun Pete sekoitti lasiin vettä ja konjakkia, Jem repäisi palan sanomalehden reunasta, kaivoi taskustansa lyijykynän, kirjoitti siihen muutamia sanoja ja pisti sen Philipin kouraan.

»Pitäisikö minun pelätä Peteä?» ajatteli Philip. »Se olisi julmaa — kerrassaan järjetöntä!»

Sinä hetkenä kuului hevosten kuvioi tien kopsetta tieltä.

»Siinähän on tohtori», huudahti Jem-y-Lord. »Vihdoinkin tulee tohtori.
Odottakaa, herra, odottakaa», hän lisäsi juosten portaita alas.

»Tässä tämä on», virkahti Pete tullen lasi kädessä vuoteen viereen. »Juo se poikaseni. Se vahvistaa sinua. Vakuutan, että se on ensiluokkaista. Ah, Jumala on hyvä kaikesta huolimatta! Hän kääntää kaikki parhain päin—hän on rajaton hyvyys.»

Pete nauroi ja itki taas. Uusi suloinen tunne valtasi hänet — hän sai maistaa sen esimakua — tunsi jälleen olevansa hyvä ihminen.

Philip piti Jem-y-Lordin antamaa paperia silmäinsä edessä ja koetti lukea sitä.

»Mitä tämä on, jonka Jemmy on minulle antanut?» hän sanoi. »Lue se.
Pete. Minun silmäni hämärtävät.»

Pete otti paperin vasempaan käteensä yhä pitäen lasia oikeassa. Paremmin nähdäkseen hän painui polvilleen vuoteen viereen kallistuen valoon päin. Kuin läksyjänsä lukeva koulupoika hän tankkasi laulavalla äänellä: »Älkää juoko konjakkia. Pete tahtoo tappaa teidät.»

Pete purskahti kaikuvaan nauruun. »Sepä oli kohteliaasti sanottu», hän alkoi, mutta ei voinut lopettaa. Hänen naurunsa lakkasi, suu kävi ammolleen, kieli tuntui tahtovan tunkeutua ulos ja kääntäen päänsä hän katsoi Philipiin kasvoillaan hämmästys ja tuskainen epävarmuus.

Philip koetti päästä ylös. »Anna minulle lasi, Pete», hän pyysi.

Hän sai lasin Peten kädestä ja hetkeäkään arvelematta hän hymyillen ja luottavana kohotti sen huulilleen ja tyhjensi viime tippaan. Silloin astui tohtori sisään, ja hetkistä myöhemmin Pete oli haudannut päänsä lakanoihin ja nyyhkytti pitäen Philipin kättä omassaan.

XI.

Varhain seuraavana aamuna Pete meni tervehtimään Katea vankilaan. Hänellä oli jotakin sanottavaa hänelle, jotain kysyttävää, mutta hän oli päättänyt hillitä omat tunteensa ja miehekkäästi esiintyen vahvistaa hänen rohkeuttaan. Vankilanmuurien sisällä tuntui kylmältä ja pimeältä ja kun hän seurasi vartijaa koppiin, hän ei voinut olla ajattelematta Katea sellaisena kuin hän oli hänet oppinut tuntemaan: iloisena, säteilevänä ja elämänhaluisena. Nyt hän tapasi hänet kokoon kyyristyneenä vastasytytetyn takan ääressä vartijan omassa huoneustossa. Hän kohotti kauhistuneena päätänsä Peten lähestyessä eikä voinut olla huomaamatta hänen syvälle-painuneita silmiään, kalpeita, kuluneita kasvojaan ja takkuista partaansa.

»En ole tullut tänne kiusaamaan sinua», sanoi Pete. »Minä olen antanut anteeksi hänelle ja tahdon antaa anteeksi myöskin sinulle.»

»Voi, kuinka sinä olet hyvä!» kuiskasi Kate onnettomana.

»Hyvä!» kertasi Pete naurahtaen katkerasti. »Minä aioin tappaa hänet — niin hyvä minä olen. Ja koko yön on ollut kuin kaikki helvetin voimat olisivat koettaneet houkutella minua siihen. Ehkäpä minulla ei ollut paljoa anteeksi annettavaa. Olen melkein kuin lepakko päivänpaisteessa — en tiedä, missä olen. Olen että ihmiset nauravat minulle saatuansa tietää Varmaan he pitävät minua kurjana raukkana, pitäkööt — koskaan ei moni surkutellen hyväile piestyä koiraa.»

Ääni värisi, vaikka kuuluikin kovalta ja käheältä. »En minä kuitenkaan sitä ole tullut sanomaan. Sinä jätät pian tämän paikan ja minä tahtoisin kysyä — tahtoisin tietää——»

Kate oli peittänyt kasvonsa käsillään ja virkkoi nyt niiden takaa: »Tee minun suhteeni, mitä tahdot, Pete. Sinä olet minun mieheni ja minun täytyy totella.»

Pete katseli hetkisen häntä. »Mutta sinä et voi rakastaa minua?»

»Minä olen pettänyt sinut ja sen vuoksi teen kaikki, mitä sinä käsket.»

»Mutta sinä et voi rakastaa minua?»

»Tulevaisuudessa minä olen oleva sinulle hyvä vaimo, Pete — Minä lupaan sen, minä lupaan sen sinulle.»

»Mutta sinä et voi minua rakastaa?»

Kate alkoi itkeä. »Siinä on kylliksi», sanoi Pete.

»Minä en tahdo pakottaa sinua.»

»Sinä olet hyvin hyvä», sanoi Kate taas.

Pete nauroi vielä katkerammin kuin ennen. »Luuletko sinä, että tahtoisin sinun ruumiisi, kun toinen mies omaa sinun sielusi? Siihen leikkiin minä luulen jo kyllästyneeni. Hyvä? Ei, se minä en ole.»

Hän oli tuijotellut tuleen, mutta nyt hän käänsi katseensa vaimoonsa ja silloin hänen huulensa alkoivat vavista ja koko hänen olentonsa muuttui.

»Minä olen kova — minä tahdon lopettaa sen lyhyeen. Tosiasia on, että minä olen päättänyt tehdä jotakin, mutta ensin minun täytyy kysyä sinulta jotakin. Sinä olet kärsinyt sen jälkeen, kuin jätit minut, Kate. Hän on vetänyt sinut alas kuiluun — mutta sano minulle; vieläkö sinä häntä rakastat?»

Kate värisi ja vetäytyi lähemmäksi seinää.

»Älä pelkää, naisethan aina rakastavat sitä miestä, joka on tehnyt vääryyttä heille. Ei merkitse mitään, että muut ovat hyviä hänelle — ehkä palvelevat häntä — se ei ole minkään arvoista — ystävyys ja uhraus on turha. Ehkäpä muutamat ihmiset häpäisevät heitä sen vuoksi mutta minä en tee niin. Hän antautuu kokonaan sieluineen ja ruumiineen ollenkaan ajattelematta, mitä saa vastalahjaksi niin suurenmoinen on nainen, kun rakastaa jotakuta. Sano minulle, Kate – rakastatko sinä häntä vielä kaikesta huolimatta?»

Vastaus oli hiljainen kuin huokaus:

»Rakastan.»

»Se riittää,» sanoi Pete.

Hän painoi ankarasti kädellänsä sitä kylkeä, jossa oli vanha haava. »Minun olisi pitänyt ymmärtää, ettet sinä koskaan voi välittää minusta se minun olisi pitänyt tietää», hän sanoi vaikeasti. »Mutta älä kuitenkaan luule, etten minä voi kuormaani kantaa, kuten sanotaan. Nyt minulle on suuntani selvä tiedän, mitä minun on tehtävä.»

Kate nyyhkytti ääneen ja Pete huohotti kuin tukehtumaisillaan.

»Vielä yksi sana — vain yksi entäs lapsi?»

»Pikku Katherine!»

»Onko minulla oikeutta häneen?»

Kate huohotti ääneen, mutta ei vastannut, ja Pete kysyi toisen kerran.

»Kuuluuko hän minulle, Kate?»

Kate joutui yhä enemmän hämilleen. Pete koetti kolmannen kerran puhuen entistä ystävällisemmin ja lempeämmin.

»Jos minä jättäisin tämän saaren, Kate, voisinko — pitäisikö minun saisinko minä ottaa lapsen mukaani?»

Nyt voitti pelko häpeän ja Kate huusi: »Älä ota häntä mukaasi. Oi, älä suinkaan vie häntä pois!»

»Ah!»

Pete painoi kylkeään kädellään yhä kovemmin.

»Mutta ehkä se on äidin rakkautta vain, sillä kukapa äiti − −»

Pete vaikeni ja alkoi taas uudestaan niin hiljaisella neliä että sitä tuskin saattoi kuulla. »Sano minulle, kun aika tulee − ja se aika tulee, Kate — älä ollenkaan pelkää, että — −» Hän taisteli ankarasti mielenliikutustaan vastaan. »Kun aika tulee, jolloin sinä ja hän olette yhdessä, etkö sinä pelkää pitää pienokaista luonasi — eikö se tuntuisi sinusta vääryydeltä, Kate — te kaksi ja pikku Katherine kuuluen samaan talouteen samaan perheeseen eikö se olisi sinusta väärin, eikö?»

»Ei».

»Se riittää.»

Sanat tuntuivat tulevan rinnasta asti. »Nyt minulla, ei ole enää mitään epäilemisen syytä eikä miettimistä. Hän saa ajatella kaiken muun.»

»Entäs sinä. Pete?»

»Mitä väliä minusta on? Luuletko sinä, että minulle voi vielä jotakin pahempaa tapahtua? Luuletko sinä, että välitän siitä, mitä syön taikka juon taikka mitä minusta tulee?»

Hän nauroi taaskin ja Katen nyyhkytykset tulivat äänekkäämmiksi.

»Jumala on hyvä», Pete sanoi hyvin tyynesti. »Hän kyllä pitää huolen minunkinlaisistani.» Hänen katseensa viipyi liikkumattomana rätisevässä tulessa, jonka hyväilevässä valossa hänen kasvonsa olivat kuin kivettyneet. »Minulla ei enää ole lasta», hän mutisi kuin itsellensä puhuen.

Kate heittäytyi polvilleen hänen jalkoihinsa, otti hänen sivullaan riippuvan käden omaansa ja alkoi peittää sitä suudelmilla. »Anna minulle anteeksi», hän pyysi» »olen ollut hyvin heikko ja rikollinen.»

»Mitä hyödyttää puhua noin?» vastasi Pete. »Mitä on tapahtunut, on tapahtunut», hän lisäsi vetäen pois kätensä. »Minulla ei ole enää lasta, ei ole lasta,» hän mutisi taas aivan kuin huutaen tuskansa ja epätoivonsa suoraan Jumalalle.

Hän oli kuin haaksirikkoutunut ihminen keskellä valtamerta. Joku lankku tuli häntä kohden laineiden mukana. Se oli ainoa, mihin hän saattoi tarttua, ainoa jäännös laivasta, jossa hän oli matkustanut maailman ympäri, laulanut, nauranut ja nukkunut. Hän oli toivonut, että hän olisi voinut tarttua tuohon lankkuun ja sen avulla voinut pelastaa elämänsä, mutta toinen mies oli jo kietonut kätensä sen ympärille ja hänen täytyi heittää otteensa irti ja upota pohjaan.

Kate ei voinut enää katsahtaa hänen kasvoihinsa, ei koskea hänen käteensä, eikä rukoilla häneltä anteeksiantoa. Hetkisen Pete seisoi hänen rinnallaan puhumatta sanaakaan ja sitten hän lähti kalpeine kasvoineen, syvälle painuneine silmineen ja takkuisine partoineen, tallustellen hitaasti ja raskaasti aamuiseen auringonpaisteeseen.

XII.

Philip oli vaipunut raskaaseen uneen. Kun hän eräsi, hän näki kuin peilissä elämänsä murheellisen näytelmän ratkaisun. Se oli ihana ratkaisu, vapauttava ja anteeksiantava päätös, joka irroitti hänet raskaista kahleista ja hän sai tuntea vapautuksen ensimmäistä riemua. Mitäpä siitä, vaikka taistelu oli ollut kova, vaikka se oli ollut vaikea. Mitäpä siitä, vaikka se oli ollut katkera kuin kuoleman kalkki ja tie jyrkkä kuin Golgatan vuorelle? Hän oli valmis, nyt hän saattoi alkaa. Oh, siunattu uni! Se oli hajoittanut pilvet, jotka olivat peittäneet hänen entisen elämänsä, ja heittänyt valoa sille tielle, joka oli hänen edessään.

Hän avasi silmänsä ja näki Nan-tädin istuvan vieressään lukemassa paksua postillaansa. Kun vanha, herttainen neiti kuuli hänen hengityksensä muuttuvan, katsahti hän ympärilleen, laski kirjan kädestään ja alkoi askarrella huoneessa. »Hiljaa, lemmikkini, hiljaa vain.» hän kuiskasi.

Kuului voimakas yksitoikkoinen sävel aivan kuin rummutus jostain kaukaa tai koneen jyskytys jossain maan alla.

»Täti!»

»Mitä niin, lemmikkini?»

»Mikä päivä nyt on?»

»Sunnuntai. Ah, sinä olet nukkunut hyvin, hyvin kauan, Philip. Sinä nukuit koko eilisen päivän.»

»Onko Luo kirkonkellojen soittoa?»

»On rakkaani ja niin ihana aamu sitten — niin lämmin ja keväinen. Minä avaan akkunan.»

»Minä varmaankin olen saanut kuulooni vian.»

»Oh! He ovat verhonneet kellon — sitä se on. 'Kirkko on niin likellä' sanoivat he, 'soitto ehkä häntä häiritsee'.»

Kärryt kulkivat katua pitkin. Ne jäisivät kivikolla, mutta ääni hiljeni lähelle tullessaan aivan kuin, olisi hiljaa ajettu puista siltaa pitkin. »Mitäs tuo on?» kysyi Philip koettaen, nousta.

»Kadulle on levitetty olkia», selitti Nan-täti. »Ihmiset ovat tuoneet niitä kaikilta ilmansuunnilta. »Meidän täytyy vaientaa jyrinä talon lähettyvillä», he selittivät. Oh, sinä et voi aavistaa, kuinka hyviä ne kaikki ovat olleet. Eilen oli markkinat, mutta minkäänlaista kauppaa ei käyty, ei voitu käydä: he kyselivät vain lakkaamatta sinun vointiasi. »Kuinka tuomari nyt jaksaa?» »Onko hän virkistymään päin?» Se oli aivan saada ihmisen itkemään. Minä olen aivan varma. Philip, ettei ainoakaan koko Ramseyssä mennyt vuoteeseen silloin ensimmäisenä yönä. Jok'ikinen odotti ja odotti voidaksensa olla valmiina auttamaan, jos tarvittaisiin ja kattila kiehui joka talon liedellä tässä lähettyvillä. Mutta vaiti. Hiljaa nyt, lemmikkini. Mc emme ollenkaan saa puhella niin paljoa. Pysy hän nyt hiljaa, rakas poikaseni.»

»Missä on Pete?» kysyi Philip kasvot seinään päin.

»Hän panee öljyä saranoihin, lemmikkini. Koko eilisen päivää hän asetteli mattoja portaisiin. Vasaraa ei hän kuitenkaan käyttänyt. Mies on kerrassaan ihmeellinen. Hänen nyrkkinsä ovat kovat kuin rauta. Mutta hänen sydämensä sitä vastoin on pehmeä. Mutta kaikki todellakin ovat niin äärettömän hyviä jok'ikinen, ei ole yhtään poikkeusta. Tohtori, pastori ja sanomalehdet — oh, kyllä se on kerrassaan suurenmoista! Pete sanoo aivan oikein.»

»Mitä Pete sitten sanoo, täti?»

»Hän sanoi tässä kerran, että enkelit varmaan ajattelevat, että jokaisessa talossa koko saarella on joku sairas.»

Avoimesta akkunasta kuului nyt laulu, joka voitti tuulen tohinan puissa ja lintujen viserryksen niiden oksilla. Se oli virsi, jota kirkossa laulettiin:

»Siunattu olkoon, ken köyhiä auttaa, hän palkkansa Luojalta saa!»

»Kuuntele, Philip. Tuo virsi on aivan erikoisesti valittu. Minä olen aivan varma, että ne laulavat sitä sinulle. Kuinka ihmeen hyviä he ovatkaan! Mutta me puhumme liian paljon, lemmikkini. Tohtori toruu meitä. Minun täytyy jättää sinut nyt. Philip. Mutta minä palaan pian takaisin, minä pistäyn vain Balluressa ja toimitan Cottierin sinun luoksesi.»

»Hyvä on. Lähetä vain Gottier tänne», sanoi Philip.

»Kuulepas nyt, rakkaani», sanoi vanha neiti sitoen kiinni hattunsa nauhoja. Makaathan sinä nyt aivan hiljaa? Lupaathan sinä minulle sen? Kas niin, hyvästi nyt vain, poikaseni.»

Hänen maatessaan siinä yksin Philipistä tuntui, että virren mahtavat säveleet täyttivät koko huoneen. Oh millaista ivaa tämä olikaan. Hullua, inhoittavaa, kauheata ivaa. Hän makasi tässä, hän, rikoksentekijä, ja koko saari valvoi hänen vuoteensa ääressä, surkutellen ja surren häntä tuskin uskaltaen hengittää pelosta, että hän lakkaisi hengittämästä ja se toinen, hänen rikostoverinsa, hänen uhrinsa, hänen viaton uhrinsa, oli vankityrmässä kärsien häpeästä, joka oli pahempi kuin kuolema. Yhä kaikuivat virren voimakkaat sävelet. Hän koetti piilottaa päänsä tyynyihin, ettei hän kuulisi. Yhä kaikuivat virren voimakkaat sävelet. Hän koetti piilottaa päänsä tyynyihin, ettei hän niitä kuulisi.

Jem-y-Lord tuli kiireesti sisään ja Philip viittasi häntä luoksensa.
»Missä hän on», hän kuiskasi.

»He muuttivat hänet myöhään eilen illalla Rushen linnaan, teidän kunnianarvoisuutenne», vastasi Jemmy hiljaa.

»Kirjoita heti kuvernöörin sihteerille», sanoi Philip. »Sano, että hänet täytyy asettaa velkavankien osastoon ja että hänen täytyy saada sairasruokaa ja nauttia kaikkia mahdollisia etuja. Minun Kateni, minun Kateni!» hän kertasi lakkaamatta. »Se ei kestä kuitenkaan kauan, rakastettuni, pian tämä kurjuus on lopussa!»

Parantuminen kävi hitaasti ja Philip oli kovin kärsimätön. »Minä voin paljoa paremmin tänä päivänä tohtori», hänellä oli tapana sanoa, »ettekö luule, että voin jo nousta vuoteesta?»

»Traa dy liooar (siihen meillä kyllä on aikaa, tuomari)», vastasi tohtori yhtä usein. »Meidän täytyy katsoa, mitä muutamat päivät voivat saada aikaan.»

»Suuri ja tärkeä tehtävä odottaa minua, tohtori», sanoi Philip taaskin.
»Minun täytyy päästä alkamaan heti paikalla.»

»Teidän elämänne työ odottaa teitä, tuomari, ja sitä teidän pitää päästä sangen pian alkamaan, mutta ei juuri vielä.»

»Mutta minulla on aivan erikoista tehtävää, tohtori», hän väitti lopuksi. »Hetkeäkään ei saa hukata.»

»Teillä ei ole hetkeäkään hukata ja juuri sentähden teidän täytyy vielä maata joku aika.»

Eräänä aamuna hän ei voinut hillitä levottomuuttaan vaan nousi vuoteesta. Mutta päästyään jaloilleen hänen päätään huimasi, koko ruumis vapisi, mutta hän sai kiinni sängynpäästä ja pääsi takaisin vuoteeseen. »Oi, Jumala, sinä olet minun todistajani! Tähän viivytykseen en minä ole syynä», hän mutisi.

Päivät pitkät hän odotteli yötä voidaksensa sulkea silmänsä ja pimeässä ajatella Katea. Hän koetti muistella häntä sellaisena kuin hän ennen oli — iloisena, onnellisena, viisaana, säteilevänä, rakastettavana ja kiihkeänä, joko kiivenneenä omenapuuhun tai hiipien puun runkoa pitkin laakson puron yli vetäen ja viekoitellen häntä. Se oli kuitenkin mahdotonta. Hän saattoi ajatella häntä nyt vain vankilan pimeydessä. Se täytti hänen mielensä kauhulla. Joskus yön pimeinä hetkinä hänen mieleensä ilmestyi ihmeellisiä harhakuvia, koska hänen ruumiinsa oli niin heikko. Hän pyysi paperia ja kyniä ja tahtoi kirjoittaa kirjeen, mutta ei saanut paperille ainoatakaan luettavaa sanaa, ainoastaan epäselviä koukerolta ja mustia tahroja. Sitten hän taittoi ne huolellisesti, antoi Jemy-Lordille hyvin juhlallisesti ja salaperäisin elein kuiskaten hiljaa: »Anna tämä hänelle.» Sellaiset yöt eivät tuottaneet hänelle lepoa eikä rauhaa ja kun päivä alkoi sarastaa, hän oli jo kauan sitä odottanut, että voisi avata silmänsä ja auringon valossa ajatella: »Hänen on parempi olla siellä, missä on; Jumala lohduttakoon häntä!»

Kului kaksi viikkoa, jolloin hän ei ollut nähnyt vilahdustakaan
Petestä. Vihdoin hän kokosi kaikki voimansa ja rohkeutensa ja kysyi:
»Täti, miksi ei Pete koskaan tule tänne.»

»Kyllä hän tulee, rakkaani, mutta vain silloin, kun sinä nukut. Silloin hän seisahtuu sukkasillaan tuonne ovelle. Minä nyökkään hänelle ja hän tulee sinun luoksesi ja katselee sinua. Sitten hän menee sanaa virkkamatta matkoihinsa.»

»Mitä hän tekee nykyjään?»

»Minä luulen, että hän usein matkustaa Douglasiin. Sanotaan — mutta ihmisethän puhuvat niin hirveän paljon kaikenlaista.»

»Mitä ihmiset sitten sanovat, täti?»

»Ne puhuvat avioerosta, rakkaani.»

Philip huokasi raskaasti ja kääntyi seinään päin.

Eräänä päivänä, kun Philip heräsi unestaan, hän näki Nancy Joen rehelliset kasvot, jotka olivat reunustetut punaisella nenäliinalla. Tämä yksinkertainen olento Puhui Nan-tädille ja nämä kaksi vanhaa naimatonta neitiä neuvottelivat, niinkuin asia olisi molempia koskenut.

»'Miksi te ette pidä lupaustanne?' sanoin minä. 'Ettekö te sanonut, että te otatte hänet takaisin, mitä hän lienee tehnytkin ja minkälainen hän olkoonkin?' muistutin minä. 'Eikö hän raukka ole saanut hävetä jo tarpeekseen, tarvitseeko teidän häväistä häntä vielä? Eikö teillä ole ollenkaan sydäntä? Oletteko te kuiva kuin paistettu silli vartaassa?' sanoin minä. 'Miksi te ette pidä kiinni lupauksestanne?' 'Sentähden', sanoi hän, 'että minä tahdon tehdä suhteeni selväksi myöskin toiseen', hän sanoi ja niin hän lähti tiehensä astellen rantaan päin.»

»Se on aivan epäkristillistä, Nancy», sanoi Nan-täti, »mutta se on kuitenkin inhimillistä, sillä vaikka mies antaakin anteeksi vaimolle, on vaikea odottaa, että hän antaisi anteeksi miehelle, eikä hän voi rangaista toista ilman, että sama rangaistus myöskin kohtaa toista.»

»Mutta mitä hyödyttää nyt ruveta rankaisemaan heitä kumpaistakaan?» sanon minä. »Mitä varten hänen enää tarvitsee asettaa matoja koukkuun, kun hän kerran on koukun jo nielaissut? Mutta sellaisia ne miehet ovat. He puhuvat ja puhuvat lakkaamatta rakkaudesta ja rakkaudesta, mutta kun kova päivä tulee, ei se ole enemmän arvoista kuin hapan kerma ukkossäällä. Kyllä on parasta, että me emme ole antautuneet siihen pyykkiin — ettekös tekin, neiti Christian, ajattele aivan niin. He saavat meidän puolestamme meistä puhua, ettei kukaan ole meitä huolinut — minä en yhtään välitä heidän puheistaan — vai välitättekö te, neiti Christian? Minä olen kerran koettanut — en voi kuitenkaan tietää, oletteko te neiti. Minulla ainakin oli sulhanen — se nyt oli joka tapauksessa jonkinlainen sulhanen, sanottakoon mitä tahansa. Mutta enemmän hän rakasti rahoja kuin minua. Lakkaamatta hän kyseli, kuinka paljon minä olin säästänyt sukkaan, ja kun hän kuuli, että olin laittanut kolme uutta leninkiä, hän sanoi: 'Nancy, eiköhän meidän nyt ole paras mennä papin puheille, ennenkuin sinä olet ne leninkisi lopen kuluttanut?'»

Kuvernööri, joka yhä oleskeli Lontoossa, kirjoitti erinomaisen ystävällisen ja myötätuntoisen kirjeen. Kuvernöörinsihteeri oli järjestänyt asian siten, että ensimmäisestä päivästä lähtien hänelle lähetettiin päivittäin kaksi sähkösanomaa, joissa tehtiin selkoa Philipin tilasta. Lopuksi tuli tuo sihteeri itse katsomaan ja Nan-täti aivan kauhistui hänen hermostunutta ja kovaäänistä esiintymistään.

Hän huudahti ja puhui äänekkäästi tullessaan käytävään eikä ollenkaan hillinnyt itseänsä päästessään eteiseen ja arkihuoneeseen, ja kun hän nousi portaita ja astui sairasvuoteen ääreen, huusi ja pajatti hän taaskin nähdessään Philipin, väittäen ja vannoen, että tämä sairas oli arvokkaampi kuin viisisataa kuollutta; kirosi — kyyneleet silmissä — että hänen tekisi mieli panna kiikkiin sellaiset hullut, jotka säikyttelevät turhilla uutisilla ja peloittavilla huhuilla. Sitten hän ajoi kaikki pois huoneesta, saadakseen keskustella Philipin kanssa kahden kesken. »Menkää ulos, Cottier. Mitä siinä nahjustelette, mies.»

Kauhuissaan Nan-täti livahti ulos huoneesta. Kun hän vihdoin kokosi kaiken rohkeutensa palatakseen takaisin sille paikalle, jossa karhu oli iskenyt kyntensä hänen karitsaansa, nousi kuvernöörinsihteeri tuoliltaan sängyn jalkopäästä ja sanoi:

»Asia saa siis jäädä siihen, Christian. Nämä hiton − − sellaistahan tapahtuu; mutta älkää vaivatko itseänne koko tuolla asialla. Minä selvitän sen kyllä ilman muuta. Sitä paitsi, eihän tuo ole mitään — ei kerrassaan mitään, kerrankos sellaista sattuu? Haaste minun täytyy joka tapauksessa teille lähettää. Sen ei tarvitse kuitenkaan huolestuttaa teitä, heittäkää se uuniin.»

Philip oli painanut päänsä alas, katsellen peitteitään ja heikko puna oli kohonnut hänen laihtuneille kasvoilleen.

»Kas, johan te olette tullut takaisin, neiti Christian? Minun täytyykin lähteä. Hyvästi, vanha veikko. Pitäkää huolla itsestänne — hyviä miehiä on niin harvassa. Hyvästi, neiti Christian. Hyvästi, kaikki, hyvästi, Phil. Jumala teitä siunatkoon.» Touhuten ja meluten hän meni alakertaan, mutta tulla jyristi hetken päästä takaisin, pistäen oven raosta päänsä sisään ja huutaen.

»No, ihme ja kumma, enkös minä unohtanut puhua teille eräästä uutisesta, hyvin tärkeästä uutisesta. Siitä ei ole vielä sanomalehdissä mainittu, mutta minä olen saanut luotettavista lähteistä tietää. Voitteko arvata, mitä se on? Kuvernööri on ottanut eron. Se on totta kuin vettä. Toissa iltana hän on jättänyt erohakemuksen sisäasiainministeriöön. Minä kyllä odotin sitä. Hän ei ole ollutkaan entisensälainen Tynwaldin tapausten jälkeen. Pitäkää nyt huolta itsestänne. Hyvästi.»

Seuraavana päivänä Philip nousi ensi kertaa jalkeille. Ilma oli kaunis, ja keväimen kuiskeet täyttivät luonnon; akkuna oli avattu ja Philip istui sen ääressä katse käännettynä merelle. Nan-täti istui hänen vieressään huvittaen häntä kaikenlaisilla pikku jutuilla. Iloinen ja kevyt ajatusleikki leijaili hänen sielunsa pinnalla kuin lokki meren yllä silloin tällöin kuvastellen itseään veden kalvoon, jota se joskus hipaisi, kadoten välistä sen syliin ja joutuen pois oikeasta suunnastaan.

»Pete-parka! Tuo kelpo Nancy sanoo, että hän on kova ja saattaa hän tuossa väitöksessään olla oikeassakin, mutta kyllä miesparka on surkuteltava. Ross on käyttäytynyt kerrassaan huonosti ja ansaitsee kaiken sen rangaistuksen, minkä hän saa. Hän on minulle yhtä läheinen kuin sinäkin, rakas Philip—veren puolesta, tarkoitan — mutta jostakin syystä minä en ollenkaan häntä sääli… Ah! Sinä olet liian helläsydäminen, Philip, totisesti sinä olet. Sinä selität kaikki asiat parhain päin. Tohtori sanoo, että olet liiaksi rasittunut, lemmikkini, mutta minä sanon, että sinuun vaikutti tuon raukan näkeminen sellaisessa kauheassa tilassa. Voi, miten hirveästi minä pelästyin! Sanoakseni sinulle totuuden, minä luulin, että sinun kohtalosi hetki oli lyönyt. Etkö koskaan ole kuullut, miten isoisäsi pyörtyi tuomarin penkillä? Etkö? Niin hänen kävi, eikä hän siitä enää koskaan tointunut. Kuinka hyvin muistankaan sen! Sana levisi kuin kulovalkea yli kaupungin: »Tuomari on pyörtynyt ja kaatunut tuomioistuimellaan.» Isäsi kuuli sen Ballureen ja juoksi avopäin Oikeustaloon. Isoisäsi vaunut olivat portaitten edessä, ja he toivat hänet Ballawhaineen. Minä muistan, miten minä juuri olin tulossa alakertaan, kun näin vaunujen pysähtyvän portaitten eteen. Hetkistä myöhemmin näin isäsi hurjin katsein ja avopäisenä nostavan jotakin ulos vaunuista. Tom-parka! Hän ei ollut kertaakaan jalallaan astunut taloon sen jälkeen, kun isoisäsi oli osoittanut hänet portille. Ja vähän aavisti sinun isoisäsi, kenen käsiin nojaten hän taivaltaisi viimeisen jakson maisesta matkastaan.»

Philip oli uinahtanut uneen. Jem-y-Lord toi sisälle kirjeen. Se oli suljettu suureen kirjekuoreen ja saapunut kotimaan postissa.

»Avaankohan minä sen?» ajatteli Nan-täti. Hän oli avannut ja vastannut kaikki Philipin kirjeet sairauden aikana, mutta tässä oli virallinen leima ja siksi hän epäröitsi. »Avaankohan?» hän arveli sukkapuikko hampaissa. »Kyllä minä avaan. Ehkä säästän häntä siten ikävyyksiltä.»

Hän korjasi silmälasejaan ja avasi kirjeen. Se oli Korkeimman Oikeuden haaste avioerojutussa. Eron vaatija oli Peter Quilliam — — rikoksesta syytetty — — kanssarikollinen — —

Kun Philip heräsi unestaan suloinen merentuoksu nenässään ja kevätlintujen laulu korvissaan, laitteli Nan-täti juuri parhaillaan kirjettä takaisin kuoreen. Hänen kätensä vapisivat ja kun hän puhui, hänen äänensä värisi. Ensi silmäyksellä Philip huomasi, mitä oli tapahtunut. Täti oli sattunut kaatumaan siihen kuoppaan, johon hänen hoidokkinsa elämän salaisuus oli haudattu.

Sinä hetkenä astui tohtori huoneeseen. Hän katsoi tutkivasti Nan-tätiin ja sanoi merkitsevällä painolla: »Te olette uuvuttanut itseänne liian kauan sairasvuoteen ääressä, neiti Christian, teidän täytyy mennä vähäksi aikaa kotiin lepäämään.»

»Minä lähden heti kotiin», vastasi Nan-täti hiljaisella, myöntyvällä äänellä.

Philipin pää oli painuksissa. Tällainen oli siis hänen ensimmäinen askeleensa parannuksen tiellä. Oi, Jumala häntä auttakoon! Antakoon Jumala hänelle voimaa, ettei hänen askeleensa horjuisi eikä heikkous, pelko tai häpeä häntä kääntäisi pois oikealta tieltä.

XIII.

Caesar kävi puhuttelemassa Katea Rushen linnassa. Hän tapasi hänet suuressa, valoisassa huoneessa — joka aikoinaan oli ollut jonkun Man-saaren lordin ruokasalina — ja huomasi hänen nauttivan kaikenlaisia mukavuuksia, niin ettei häneltä puuttunut muuta kuin vapautta. Kun vartija sulki oven jäljessään, kohotti Caesar molemmat kätensä huudahtaen: »Herra on minun voimani ja varjelukseni; Hän on sangen sovelias apu kaikessa tuskassa.» Sitten hän kysyi, oliko Pete ollut siellä ennen häntä ja saatuaan vastaukseksi »ei» hän sanoi: »Tämän maailman lapset ovat paatumuksessansa viisaampia kuin valon lapset.» Tämän jälkeen hän alkoi ylistää tuomaria, joka ei ollut ainoastaan Katelle osoittanut hyvyyttänsä toimittamalla hänelle kaikkia näitä etuja, jotka olivat mieluisia hänen kuolevalle ruumiilleen, joskin vaarallisia sielulle, vaan myöskin lievittänyt hänen omaistensa kuormaa levittämällä huhua, että Kate oli kuollut, tietäen, että hän oikeastaan olikin kuollut ylitsekäymistensä ja syntiensä tähden. Hän oli pitänyt parempana, että he surisivat häntä ruumiillisesti kuolleena kuin tietäisivät hänen elävän synnissä ja häpeässä.

Lopuksi hän levitti nenäliinansa kiviliuskareista lasketulle lattialle, taivutti toisen polvensa korkean hattunsa viereen ja kehoitti Katea rukouksessa palaamaan takaisin Jumalan lasten tykö. »Rankaise häntä, oi Herra, hänen kevytmielisyydestään!» hän huusi. »Anna hänen tuntea, ettei hänellä ole sijaa sinun lastesi joukossa ennenkuin katuu pahuuttansa. Vahvista, Herra, palvelijaasi etsiskelyn aikana. Vyötä hänen kupeensa ja varusta hänet kristityn sota-aseilla. Auta häntä läpi kyynelten ja valituksen huutamaan sinun puoleesi: Vaikka vielä minun ja lapseni sydän pakahtuisi, älköön Sinun Nimesi häpeään tulko, minun Jumalani ja Vapahtajani.»

Noustuaan ylös ja pölytettyään polvensa Caesar tarttui korkeaan hattuunsa ja jätti Katen, joka ei virkkanut sanaakaan, samaan asentoon, jossa oli hänet tavannut, kokoon kyyristyneenä ja kasvot kätkettyinä käsiin tämän vanhan huoneen suuren takan ääreen.

Caesar oli vielä samassa korkealentoisessa mielentilassa, kun hän asteli alas vankilan portaita, jossa tapasi muutaman vanginvaatteisiin puetun miehen lakaisemassa luudalla lattiaa. Se oli Musta Tom. Caesar pysähtyi juuri hänen eteensä, liikutti huuliansa, kohotti kasvonsa taivasta kohti, sulki molemmat silmänsä ja avattuaan ne jälleen virkkoi niin murheellisella äänellä kuin ikinä saattoi:

»Oi, Tuomas! Tuomas Quilliam! Minulle tekee kipeää nähdä sinut täällä, mies. Vanha ystävä, jonka käsi on levännyt minun kädessäni, nyt lakaisemassa vankilan lattiaa! Niin, niin, minä varoitin sinua usein. Mutta minun sanani lankesivat kivikkoon, Tuomas. Ja nyt saat nähdä itse, enkö ollut oikeassa lausuessani, että rehellisyys maan perii. Katsopas nyt itseäsi ja katsopas nyt minua. Herra on minut pelastanut ja lahjoittanut minulle työni hedelmänä myöskin ajallista hyvää. Minulla on talot ja tavaraa. Mutta mitä sinulla on? Ei muuta kuin omatuntosi ja häpeäsi. Sinulta on otettu pois omat vaatteesi ja olisivat riistäneet tukkasikin, jos sinulla tukkaa olisi ollut.»

Musta Tom seisoi hajasäärin luudanvarteensa nojaten ja vastasi: »Älkää seiskö siinä näyttelemässä minulle hurskasta naamaa, herra Henki Pyhä. Rehellisyys ei tee eroa meidän välillämme, vaan — onnellinen sattuma. Te olette voittanut ja minä olen hävinnyt, teillä on päässänne kirkkohattu ja minulla tämä pannun kansi, mutta te olette kuitenkin vanha fariseus ilman mittaa ja määrää.»

Caesar heilautti mahtavasti kättään. »Minä en voi vihastua sinulle, Tuomas», hän sanoi vetäytyen ovelle. »Minä uskoin, että pahan valta sinussa olisi murrettu meidän viimeisen suuren rukouskokouksemme jälkeen, mutta lienen erehtynyt. Vihollinen käy vielä ympäri kuin kiljuva jalopeura etsien, kenen hän saisi niellä.»

»Älkää koettakokaan masentaa minua raamatunlauseillanne», murahti Tom heittäen luudan olallensa. »Kiekukoon jokainen kukko omalla tunkiollansa.»

»Sinä et sitä voi auttaa, Tuomas», päivitteli Caesar päästyänsä tarpeellisen välimatkan päähän »Joka voi noin pyhyyttä pilkata, ei ole minun vanha ystäväni. Sen tekee saatana, joka on astunut hänen sydämeensä ja hallitsee häntä. Mutta aja se ulos, ihminen, aja se ulos, tai helvetti on oleva sinun osasi.»

»Minä olin siellä viime yönä unissani, Caesar», kertoi Musta Tom löntystäen hänen jäljessänsä. 'Ah, hyvä herra paholainen, päästä minut sisälle', sanoin minä. 'Mistä sinä tulet?' hän kysyi. 'Tulen Man-saarelta', vastasin minä. 'Minä en ota ainoatakaan sieltä vastaan, ennenkuin palvelijani, ylipiispani tulee', hän penäsi. 'Kuka se on?' kysyin minä. 'Piispa Caesar, kapakoitsija — kuka muu se voisi olla?' hän sanoi.»

»Minä ihmettelen sinua, Tuomas», puhui Caesar ollen nyt puolivälissä ovelta sivuportille, »mutta Belialin pojat taistelevat ankarasti valtaistuimestansa. Minä rukoilen kuitenkin puolestasi, ettei tätä luettaisi sinulle viaksi siellä, missä pitää oleman itku ja hammasten kiristys.»

Saman päivän iltana Caesar tuli tervehtimään tuomaria Jalavaharjuun.
Hänen silmänsä kiilsivät ja rajaton kiihko kuvastui hänen kasvoillaan.
Hän oli yhä korkealla hengellisellä jalustallaan, josta hän
papillisella saarnaäänellänsä sinutteli kaikkia ihmisiä.

»Ballawhaine on kuollut, teidän kunnianarvoisuutenne», hän huudahti. »Ne eivät ole suoneet minulle tilaisuutta tulla sanomaan tätä sinulle, sinun tomumajasi sairauden aikana, mutta nyt ne suostuivat siihen. Hän huusi ja valitti kauheasti tuskissansa! Hirveätä, kerrassaan hirveätä! Lopuksi hän sai päähänsä, että pitäisi kaadettaman vettä hänen päällensä. Mutta vesi ei kuitenkaan voinut häntä puhdistaa. Kuolevalla äänellänsä hän huusi: »Minä olen syntiä tehnyt, oi, Jumala, minä olen syntiä tehnyt! Oh, minä jätän sieluni hänen käsiinsä, hän voi minut vapahtaa.» »Turvautukaa vapaaseen armoon», sanoin minä. »Minä en ole elänyt oikein», hän valitti. »Se on kyllä totta», sanoin minä, »te olette elänyt lihallisessa vapaudessa, mutta nyt on otollinen aika. Sanokaa: 'Herra, minä uskon; auta minun epäuskoani'.» »Liian myöhään, herra Gregeen, liian myöhään», hän huusi ja tuskin oli saanut sanat suustansa, kun oli muuttunut jääkylmäksi ja mennyt siihen yöhön, jossa kaiken lihan pitää häviämän. Niin, niin, hänen oma poikansa hänet juuri tappoi, herra; ryösti häneltä jokaisen kolikon ja jätti hänet puille paljaille. Viimeinen kiinnitys tehtiin siksi, että saatiin poika pelastetuksi vankeudesta, johon olisi joutunut väärennyksestä. Surkeata, herra, surkeata! Hemmoittelee lapsen pilalle, niin että se joutuu ajalliseen ja iankaikkiseen kadotukseen, se on surkeata. Se on kuitenkin inhimillistä heikkoutta ja minä säälin onnetonta syntistä, sillä olenhan itsekin ollut kiusattu — tuota ollut taipuvainen — mutta ylistetty olkoon Herra, että hän on auttanut minua kädellänsä — —»

»Joko hänet on haudattu?» kysyi Philip.

»On kyllä, ja viheliäiset hautajaiset ne olivatkin», kertoi Caesar, joka ylpein askelin, polvet jäykkinä ja varpaat ulospäin asteli edestakaisin huoneessa. »Satoi vettä ja salamoi, tuuli vinkui puissa, maassa oli vettä nilkkoihin ja pappia valkeassa kaavussaan suojeltiin sateenvarjolla. Kukaan ei siellä puhunut, eikä muita arvohenkilöitä ollut läsnä kuin minä ja muutamat uskonveljet.»

»Missä Ross oli?»

»Mennyt, herra, jo ennen kuin näki vanhan, hullun isänsä peitettävän turpeen alle. No, eipä hänellä ole paljoa odotettavaakaan. Se nuori mies on ollut kuin kuluttava tuli ja polttanut kaiken. Ei ole edes sen vertaa jäljellä, että voisi ostaa nuoran pätkän, johon hirttäisi itsensä. Ja Ballawhaine on minun, herra; me voimme nyt kuitenkin sanoa, että se on minun — ainakin se on vävypoikani oma — ja hän on antanut minulle oikeuden ottaa sen haltuuni ja hallita sitä. Ah, mikä sunnuntaipäivä, hyvä herra, mikä juhlahetki! Sinä iltana kun tuo mies löi minua kasvoihin omassa kodissani Sulbyssä, minä päätin saada tuon talon haltuuni. Hän petti tyttäreni ensin ja sitten hän otti hänet pois kotoansa, mutta vävypoika oli lainannut kuusituhatta puntaa kiinnitystä vastaan. 'Menetelkää kiinnityksen kanssa, miten tahdotte', hän sanoi ja minä ajattelin itsekseni: 'Se nuori lurjus joutaa kuolla nälkään; hän saa tarttua kerjuusauvaan, älköön hänellä olko leipää syödä eikä vettä juoda eikä kattoa pään päälle'. Ja sinä hetkenä, jona vanhus lakkasi hengittämästä, minä sanoin kiinnityksen irti.»

Väristys kävi läpi Philipin ruumiin. »Tarkoitatteko te», hän änkytti, »että te teitte sen siitä syystä?»

»Herran käsi on siinä kohdannut roistoa», päätti Caesar, »ja minä olen ylpeä, että olen saanut olla ase Herran kädessä toimittamassa kostoa. Jumala ilmaisee itsensä yhä enemmän ja enemmän, herra. Ja minulla on enemmänkin sinulle sanottavaa. Ballawhaine kuuluisi oikeastaan sinulle, herra, jos asiat olisivat oikealla tolalla. Se oli sinun esi-isäisi perintötila ja sen olisi pitänyt olla sinun isäsi ja myöskin sinun. Ota se, herra, ota se niillä ehdoilla kuin tahdot; sen arvo on vähintäänkin kaksitoistatuhatta, mutta sinä voit saada sen yhdeksällä ja maksa sitten, kun Jumala antaa sinulle varoja siihen. Sinä olet ollut hyvä minulle ja minun omilleni ja erittäinkin sille kadonneelle lampaalle, joka on suljettu vankilaan häpeissään ja häväistynä. En suinkaan minä voinut aavistaa, että joskus voisin korvata sinulle sinun hyvyyttäsi, mutta ihmeelliset ovat Herran työt. Ne näyttävät mahdottomilta meidän silmissämme. »Salaisuuksien syvyyksissä» — —»

Caesar kulki edestakaisin yhä huoneessa ja puhui hurskaalla kiihkolla.
Philip, joka oli istunut pöydän ääressä, nousi, tuskan ilme kasvoillaan.

»Kauheata! Kauheata!» hän mutisi. »Erehdys, erehdys!»

»Herra Jumala ei Lee mitään erehdyksiä, herra», kiivasteli Caesar.

»Mutta entäs jos se kuitenkaan ei olisi ollut Ross», alkoi Philip, mutta Caesar ei kiinnittänyt huomiota hänen sanoihinsa.

»Jos ei se olisi ollut Ross — −» Caesar katsahti häneen yli olkansa.

»Jos se olisi ollut joku muu — —» kertasi Philip. Caesar pysähtyi hänen eteensä.

»Joku, jota ette koskaan ole tulleet ajatelleeksi — joku, jota te olette pitäneet arvossa ja kunnioittaneet — —»

»Kuka sitten?» sanoi Caesar käheästi.

»Herra Greegen», sanoi Philip. »Minun on hyvin vaikea puhua, en ollut ajatellut puhua vielä, mutta joutuisin halveksimaan itseäni, jos nyt vaikenisin. Te olette elänyt hirvittävässä erehdyksessä. Maksakoon mitä tahansa, seuratkoon mitä hyvänsä, te ette saa uskoa tuohon erehdykseenne hetkeäkään kauemmin. Se ei ollut Ross, joka vei pois teidän tyttärenne.»

»Kuka se sitten oli?» huusi Caesar. Hänen äänessään oli särkyneen kellon sointu.

Philip taisteli ankaraa sisäistä taistelua. Hän koetti tunnustaa. Hänen silmänsä harhailivat seinissä. »Yhtä paljon kuin te olette osoittaneet turhan vuoksi kunnioitustanne», hau sammalsi, »yhtä suuri erehdys on teidän ollut osoittaa kiitollisuuttanne.»

»Kuka? Kuka?» huusi Caesar tuijotellen terävästi Philipin kasvoihin.

Philipin kankeat sormet leikittelivät pöydällä olevissa papereissa. Ne koskettivat haastekirjelmää, joka koski avioerojuttua ja hän otti sen käteensä.

»Lukekaa tuo», ojentaen sen Caesarille.

Caesar otti sen, mutta katsoi yhä edelleen Philipiin silmissään hurja uhkaus. Philip tunsi, että sinä hetkenä heidän suhteensa oli muuttunut. Hän ei ollut enää tuomari, ainoastaan rikollinen, joka oli joutunut tämän vanhan, kiihkomielisen, jo ennestään puolihullun tekopyhän miehen käsiin.

»Voimallinen on Herra Sebaot», mutisi Caesar ja sitten Philip kuuli paperin ratisevan hänen käsissään.

Caesar etsi silmälasit taskustaan. Kun hän oli saanut ne ulos kotelosta, hän asetti ne ylösalaisin nenälleen. Ne kohosivat hänen rypistettyyn otsaansa kiinni, niin ettei niistä silmille apua lähtenyt, kun hän ojensi kätensä koettaen lukea paperia. Sitten hän otti taskustansa punaisen, kirjavan nenäliinansa ja alkoi puhdistaa laseja. Samalla, kun hän vapisevin käsin hankasi silmälasejansa tajuamatta mitä tehdä paperille, kotelolle, lasille ja nenäliinalle, mutisi hän koko ajan vapisevalla äänellä aivan kuin vahvistaakseen itseänsä kestämään sitä mitä näkisi: »Voimallinen on Herra Sebaot.»

Hän luki vihdoin paperin, eikä saattanut sen merkityksestä erehtyä.
»Kantaja Quilliam ja vastaajat Quilliam ja Christian.»

Hän heitti haastekirjelmän pöydälle ja pisti silmälasit koteloonsa. Ilma tuhisi kuuluvasti hänen sieraimissaan. »Ugh cha nee!» (Voi minua) hän mutisi. »Ugh cha nee! Ugh cha nee!»

Sitten hän avuttomana katsahti ympärilleen ja sanoi: »Erota itses minusta, Herra, sillä minä olen syntinen ihminen.»

Kosto, jota hän päivästä päivään oli suunnitellut ja josta oli jo etukäteen nauttinut oli sinä hetkenä häipynyt hänen käsistään. Hänen tekopyhyytensä oli riisuttu alastomaksi. »Minä ymmärrän kuinka asiat ovat», hän sanoi synkästi. »Herra on johtanut minut tähän erhetysten pyörteeseen rangaistakseen minua. Se on tuon kapakan vuoksi. 'Sinä et voi palvella Jumalaa ja mammonaa'. 'Mitä väärin saadaan, se surulla ja murheella haaskataan'. Minä luulin, että olin Jumalan lapsi, mutta rikkauden himo on sokaissut minut ja häväissyt tuon sanan. Ugh cha nee! Minun rikkauteni on ollut kuin kangastus erämaassa. Se on annettu minulle vain, että minä sen kautta turmioon joutuisin.»

Hänen hengellinen ylpeytensä oli murrettu. Kaikkivaltias ei sallinut, että Hänen nimeänsä voitonhimosta turhaan lausuttiin. Hän otti hattunsa ja pisti sen päähänsä takapuoli eteenpäin. Puolitiessä ovelle hän pysähtyi. »Niin, niin, minä jätän teidät nyt, voikaa hyvin, herra», hän sanoi kumartaen hitaasti päätänsä. »Herra on koko ajan tiennyt, millainen te olitte, mutta mitä hyötyä Hänen tiedostansa on — Hän ei kuitenkaan ilmaise kenellekään. Ja minä olen kehoittanut muita syntisiä pelkäämään Hänen tuomiotansa ja vihaansa, ja Hän on kuitenkin antanut perkeleitten lyödä leikkiä minun itseni kanssa. Ugh cha nee! Ugh cha nee!»

Philip oli lysähtänyt takaisin tuolilleen ja hänen päänsä oli painunut pöytää vasten. Hän kuuli vanhan miehen astuvan ulos; hän kuuli hänen raskaan, hitaan astuntansa notkahtelevan portaissa; hän kuuli hänen kenkäinsä narskeen ulkona käytävällä. »Ugh cha nee! Ugh cha nee!» nämä sanat soivat kuin kuolinkello hänen korvissaan.

Jem-y-Lord, joka oli ollut kaupungilla, tuli takaisin tavattoman innoissaan.

»Sellaisia uutisia, teidän kunnianarvoisuutenne! Seilaisia verrattomia uutisia.»

»Mitä sitten?» kysyi Philip kohottamatta päätään.

»Koko saarella on pantu kiertämään listoja, joisa on pyydetty kuningatarta tekemään teistä kuvernöörin.»

»Taivaan Jumala!» huudahti Philip, »se olisi kauheata.»

XIV.

Kun Philip saattoi mennä ulos, tuotiin vaunut portaiden eteen ja hän teki matkan ympäri lahtea. Kaupunki oli herännyt talviunestaan ja satamassa oli vilkasta elämää ja iloista puhelua ja naurua. Enemmän kuin sata miestä oli lähtenyt majoistaan saaren sisäosista ja he valmistelivat nyt veneitään ja vehkeitään makrillin kalastusta varten Kinsalessa. Missä alukset olivat talviteloillaan lekottaneet, siellä oli nyt kokonainen metsä mastoja, kaikki maalattuina ja puhdistettuina ja verkot, joihin vasta oli laitettu uudet kohot, ovat ripustetut laiturin reunalle.

»Hyvää huomenta, herra tuomari», huusivat miehet.

Kaikki he tervehtivät häntä ja muutamat tulivat Man-saaren vanhan tavan mukaan vaunun ovelle ja nostivat tahraisilla käsillään hattuaan sanoen:

»Onpa erittäin hauska nähdä teitä taas, tuomari. Kun mies on kärsinyt sellaisen kohtauksen ja pelastunut, on aivan ilmeistä, että Herralla on aivan erikoista tehtävää häntä varten.»

Philip vastasi hymyillen ja kumarrellen ja iloisin puhein, mutta heidän kohteliaisuutensa ja ystävällisyytensä tuntui vaivaavan häntä. Hän ajatteli Katea. Hän oli hänen menestyksensä uhri. Kaikki, mitä hän oli saanut, oli Kate saanut maksaa. Hän ajatteli Katen unia, hänen kultaisia unelmiansa, jolloin hän oli kuvitellut kohoavansa hänen rinnallaan, kulkevansa käsi kädessä arvoon ja kunniaan sen miehen kanssa, jota hän rakasti. »Oi lemmikkini, oma rakastettuni», hän mutisi. »Ainoastaan vähän aikaa vielä.»

Tohtori istui häntä odottamassa, kun hän palasi kotiin takaisin.

»Minulla on jotakin teille sanottavaa, tuomari», hän sanoi katsellen poispäin. »Se koskee teidän tätiänne.»

»Onko hän sairas», kysyi Philip —» onko hän hyvinkin sairas?»

»On, hyvin sairas.»

»Mutta minähän olen joka päivä saanut tietoja hänen tilastaan.»

»Hänen nimenomaisesta pyynnöstään on totuus tähän asti teiltä salattu.»

»Vaunut ovat vielä ovella — —» alkoi Philip.

»En ole koskaan nähnyt kenenkään voimain loppuvan niin sukkelaan. Ainoastaan sielun voimat pitävät häntä vielä elossa. Epäilemättä teidän hoitamisenne häntä suuresti väsytti.»

»Ei se ole vain sitä — minä lähden heti hänen luoksensa.»

»Hän odottaa teitä vasta kello viisi.»

»Vaikkapa niinkin, minä en voi hetkeäkään odottaa», sanoi Philip ja sinä hetkenä hän riensi ulos. »Oi, Jumala!» hän ajatteli. »Kuinka jyrkkä onkaan se tie, jota minä olen joutunut kulkemaan.»

Kun hän tuli Ballureen, hän kiirehti eteisen läpi ja portaita ylös. Nan-tädin sänkykamarin ovella hän tapasi Marthan, sisäkön, joka nyt oli sairaanhoitajattarena. Hän näytti hämmästyneeltä ja teki muutamia hermostuneita eleitä estääkseen häntä menemästä eteenpäin. Mutta ennenkuin hän oli ehtinyt mitään saada sanotuksi, oli toinen jo huoneessa. Ilma oli raskas ja tuoksui lääkkeeltä, etikalta ja sairaudelta.

»Hiljaa!» sanoi Martha liikuttaen huuliansa ja kulmiansa.

Nan-täti nukkui vuoteellaan puoliksi istuvassa asennossa. Tuskaista oli nähdä sitä suurta muutosta, mikä hänessä oli tapahtunut. Kauniit, vanhat kasvot olivat valkeat ja tuskien vääntämät; leuka riippui alhaalla; silmät olivat puoliksi auki; päässä ei ollut myssyä; hänen hiuksensa olivat levällään tyynyillä ja tahmeat hiestä.

»Hän on varmaan hyvin sairas», sai Philip hiljaa sanotuksi.

»Hyvin sairas hän on», myönsi Martha. »Hän ei odottanut teitä, ennenkuin kello viisi, herra.»

»Onko tohtori sanonut hänelle? Tietääkö hän itse?»

»Kyllä, herra, mutta itse hän ei ole siitä pahoillaan. Hän tietää, että hän ei tältä sijaltaan nouse, mutta hän on hyvin tyytyväinen — aivan — aivan iloinen — mutta hän pelkää, että te saisitte tietää — vaiti!»

Sairas liikahti vuoteessaan.

»Hän saattaisi kauhistua, jos hän — eikä hän ole valmistunut ottamaan teitä vastaan — menkää tuonne, herra», kuiskasi Martha osoittaen siirrettävää varjostinta, joka oli oven ja vuoteen välissä. Kuului syvä huokaus ja kuinka hän kostutti huuliansa ja sitten Nan-tädin ääni — ei tuttu ja rakas, vaan niinkuin entisensä kaiku. »Mitä kello on, Martha?»

»Kahtakymmentä minuuttia vaille viisi, hyvä neiti.»

»Niinkö myöhä. Nyt sinä et tehnyt kauniisti, kun annoit minun maata niin kauan, Martha. Minä odotan kuvernööriä kello viisi. Mikä onni, ettei hän ole tullut aikaisemmin. Ei olisi soveliasta antaa hänen odottaa» ja sitten: »anna minulle sieni, tyttö. Kasta sitä ensin. Nyt pyyheliina. Sitten kampa. Kas niin! Miten eloton tukkani nyt onkaan. Öljyä sanot sinä? Sitä itsekin ajattelin. Koko elämässäni minä en ole koskaan sitä käyttänyt. Mutta tällaisessa tilaisuudessa — no, ehkä pikkuisen. Nyt riittää. Tuo minulle myssy, se jossa on vaaleanpunaiset ruusukkeet. Minun kasvoni ovat niin kalpeat — se antaa minulle hiukan väriä. Hyvä on. Et suinkaan sinä tahdo sanoa hänelle, että minä olen ollut kipeänä? En ainakaan hyvin kipeänä? Nyt syrjään kaikki nuo. Rohdot pois! Pane ne kaikki kaappiin. Noin paljon pulloja. 'Kuinka kipeä hän onkaan mahtanut olla', hän saattaisi sanoa. Avaapas nyt vasemmanpuolinen laatikko, Martha, tuo, jossa on avaimet, ja anna minulle se paperi, joka on päällimmäisenä. Juuri se valkea paperi. Se taitettu, jossa on virallinen leima. Ah! Minä olen elänyt koko ikäni lakimiesten parissa. Pane se tähän peitteelle. Avaimetko, ne voit panna siihen viereen. Ei, pane ne tänne tyynyn alle minun selkäni taakse. Niin sinne — alemma, hiukan alemma vielä — hyvä on. Aseta nyt tuoli, että hän voi istua minun vieressäni. Tälle puolelle vuodetta — ei tuolle puolen. Silloin lankeaa valo häneen ja minä voin katsella hänen kasvojaan — minun silmäni eivät ole enää niin hyvät kuin ne ovat olleet, tiedäthän. Pikkusen edemmäksi, ehkä — ei kuitenkaan niin kauaksi — no, se on hyvä. Ah!»

Nan-täti huokasi syvään tyytyväisyydestä ja sitten hän sanoi:

»Nyt minä luulen — — mitä kello on, Martha?» »Kymmentä minuuttia vailla viisi, neiti.»

»Kävitkö puhumassa Janelle kotleteista? Hän pitää niistä, jos ne ovat kastetut leipäjauhoon, tiedäthän. Minä toivon, ettei tyttö unohda sanoa »teidän ylhäisyytenne.» Minä voin kuulla hänen äänensä, kun hän tulee alas eteiseen. Minun korvani eivät ole huonot, vaikka silmät ovatkin. Voihan sattua, ettei hän mitään puhukaan. 'Hän on ollut niin kipeänä', hän ehkä ajattelee. Martha, minä luulen, että sinun olisi parasta avata hänelle ovi. Jane unohtaa niin helposti. Hän saattaisi myöskin sanoa kaikenlaista. Jos hän kysyy: 'Kuinka hän tänään jaksaa, Martha?', täytyy sinun vastata oikein iloisesti: 'Paremmin tänään, teidän ylhäisyytenne.'»

Mutta silloin hän alkoi taaskin tuskasta valittaa.

»Oh, voih — oh! Oh! Auta, Herra Jeesus!»

»Oletteko varma, että olette kylliksi voimakas, neiti?

»Eikö minun olisi parasta sanoa hänelle — —»

»Ei, minä olen pahempi huomenna ja seuraavana päivänä sitäkin pahempi. Anna minulle ryyppy rohtoa, Martha — aamupäivän rohtoa — sitä, joka tekee minut iloiseksi. Kiitos, Martha! Jos tunnen tuskaa silloin, kun hän on täällä niin kärsin niin kauan kuin voin ja sitten sanon: 'Minä tunnen itseni hiukan uniseksi; sinun on nyt parasta mennä nukkumaan.' Ymmärrätkö sitten, Martha?»

»Kyllä, neiti», vastasi Martha.

»Minä pelkään, että meidän täytyy olla pikkuisen viekkaita, Martha, mutta emmehän me voi sitä auttaa, emmehän? Hänellä on sangen pian virkaanasettajaiset ja se kysyy voimia. Jos hän luulee, että minä olen ollut hyvin kipeänä, niin — hyvin, hyvin kipeänä, ymmärräthän — niin ehkä hän tuumii siirtää koko juhlallisuuden, enkä minä tahtoisi sitä mistään hinnasta. Hän on aina pitänyt niin paljon vanhasta täti-pahasestaan. Katsos, ne nyt ovat sellaisia nuo pojat. Minä voin sanoa, että ihmiset ihmettelevät, ettei hän ole koskaan mennyt naimisiin, vaikka on kohonnut niin suureen arvoon ja vaikka hänelle kaikki on niin erinomaisesti menestynyt. Mutta katsos, minun tähteni hän ei ole sitä tehnyt. Hän tiesi, että minä voisin — —»

Philip hengitti raskaasti. Nan-täti kuunteli. »Minä olen varma, että joku on eteisessä, Martha. Onko se — —? On, hän se on — —; riennä kiireesti hänen luokseen.»

»Kyllä, neiti», sanoi Martha pitäen melkoista touhua ja väliverholla varjoten, kun Philip varpaisillaan hiipi ulos. Sitten tyttö tuli hänen luokseen portaille pyyhkien silmiänsä esiliinaansa ja ollen nyt johtavinaan Philipiä takaisin huoneeseen.

»Oma poikani, poikani», huusi Nan-täti sulkien hänet syliinsä.

Muutos oli ihmeellinen. Hän näytti nyt nuorelta melkeinpä hilpeältä. »Minä olen kuullut suuria, suuria uutisia», hän kuiskasi ottaen hänen kätensä.

»Ne ovat vain huhuja, hyvä täti», sanoi Philip. »Voitko sinä nyt paremmin?»

»Niin kyllä, mutta siitä kyllä vielä tulee tosi. Kyllä, kyllä, paljoa paremmin, minä olen varma, että siitä tulee tosi. Ja rakkaani, minkälainen suurenmoinen voitto! Minä uneksin siitä koko yön, kun sitten huomenna sen kuulin. Sinä olit Tynwaldin kukkulalla ensimmäinen mies ja sinun ympärillesi oli kokoontunut suuri joukko. Mutta tule nyt ja istu tänne ja kerro minulle kaikki, kaikki. Sinä itse olet siis nyt parempi? Oletko sinä saanut voimasi takaisin, rakkaani? Oh, kyllä, mihin vain — istu mihin vain. Tässä, tämä tuoli on sopiva — tämä, tässä minun vieressäni. Ah, miten reippaalta sinä näytät?»

Hän oli suunniltansa ilosta, nojautuessaan tyynyihinsä ja yhä pitäen hänen kädestänsä hän sanoi: »Tiedätkö sinä, Philip Christian, kuka on onnellisin ihminen maailmassa? Minä olen aivan varma, ettet sinä sitä tiedä, vaikka oletkin niin viisas. Mutta minä sanon sen sinulle. Ehkä sinä ajattelet, että onnellisin on joku kaunis, nuori vaimo, joka on juuri vihitty mieheen, joka jumaloi häntä. Ei, siinä sinä olet aivan, aivan väärässä, ystäväni. Onnellisin on joku vanha, vanha rouva, joka on hyvin heikko ja kallistuu iltaa kohden, eikä enää toivo saavansa vaeltaa kauan, mutta jolla on ympärillänsä poikansa, täysikasvuiset, suuret, voimakkaat pojat, joilla on koko maailma edessänsä avoin. Hän on maailman onnellisin ihminen. Ja sitä seuraava olen minä, rakas poikani. Oma rakas poikani poika — —»

Hän vaikeni ja sitten näyttäen katselevan kauas, lisäsi: »Mahtaako hän nyt arvella, että minä olen täyttänyt velvollisuuteni?»

»Kuka?» kysyi Philip.

»Sinun isäsi», hän vastasi.

Sen jälkeen hän kääntyi palvelijattareen ja sanoi hyvin iloisesti: »Sinun ei tarvitse odottaa, Martha. Hänen ylhäisyytensä kutsuu sinua sitten, kun minä tarvitsen rohtoa. Eikö totta, teidän ylhäisyytenne?»

Philipillä ei ollut sydäntä korjata hänen erehdystään uudelleen. Tyttö jätti huoneen. Nan-täti katsoi oveen, kunnes se oli kokonaan sulkeutunut ja sitten koettaen kumartua Philipiin kuiskasi hyvin salaperäisenä:

»Sinä et saa hämmästyä, Philip, etkä säikähtää, etkä luulla, että minä olen hyvin kipeä tai että olen kuolemaisillani, mutta arvaapas, mitä olen tehnyt.»

»Mitä niin?»

»Minä olen tehnyt testamenttini. Onko se sinusta niin kauheata?»

»Siinä olet tehnyt aivan oikein, täti», myönsi Philip.

»Niin, pormestari on ollut täällä ja kaikki on järjestyksessä pienintä seikkaa myöten. Katso», ja hän nosti paperia, jonka palvelijatar oli asettanut hänen peitteilleen. »Annapas, kun minä nyt sinulle kerron.» Hän nyökytti päätänsä selitellessään eri pykäliä. »Ensin tulee muutamia pieniä lahjoituksia, ymmärräthän. Katsos, ensinnäkin on tuo Martha, joka on sellainen hyvä tyttö — hänelle minä olen antanut silkkiset leninkini. Ja sitten vanha Mary, Ballawhainen taloudenhoitajatar. Vanha, onneton raukka, hän on nyt kärsinyt kolme vuotta reumatismia ja hänen on niin paha maata villanöyhtäpatjalla, ne tulevat niin kuhmuisiksi — minä olen lahjoittanut hänelle höyhenpatjani. Ensin ajattelin, että jättäisin sinulle kaikki pienet tuloni. Tiedätkös, sinun vanha tätisi on ollut oikea saituri. Olen ollut niin ihastunut vähiin rahoihini ja minusta tuntui niin suloiselta ajatella — mutta nythän sinä et niitä tarvitse? Nehän eivät merkitsisi yhtään mitään? Minä olen ajatellut — no, mitä sinä luulet, mitä olen aikonut tehdä pienelle omaisuudelleni?»

Philip silitteli hänen ryppyisiä sormiansa toisella kädellään.

»Jotakin, joka on hyvää ja oikeata, täti, siitä olen aivan varma. Mutta mitä se on?»

»Sitä sinä et ikinä arvaisi.»

»Enkö?»

»Minä olen ajatellut», — hyvin vakavasti, — »Philip. Koko maailmassa ei ole ketään niin onnetonta kuin kurjuuteen joutunut sivistynyt nainen, joka on erehtynyt langennut. Erään raukan isä on kääntänyt hänelle selkänsä, kuten minulle on sanottu, eikä hän suinkaan voi odottaa, että hänen miehensä välittäisi hänestä, niin minä olen ajatellut, katsos — —»

»Mitä?» kysyi Philip silmänsä maahan luotuina.

»Sanoakseni sinulle totuuden, minä olen ajatellut, että olisi niin kaunista — —»

Ja sitten hermostuneesti sammaltaen vapisevalla äänellä aivan kuin anteeksi pyytäen tuli ilmi tuo suuri salaisuus, tuo paljon mietitty sotajuoni. Nan-täti oli testamentissaan määrännyt koko omaisuutensa Katelle.

»Sinä olet enkeli, täti», sai Philip vaikeasti sanotuksi.

Mutta hän kyllä näki hänen uhrauksensa tarkoituksen. Täti puhui Katesta, mutta ajatteli samalla häntä, Philipiä. Hän tahtoi vapauttaa lemmikkinsä kuormasta, poistaa esteen hänen tieltään, vapauttaa hänen omantuntonsa soimauksilla, peittää hänen erehdyksensä ja salata kaiken.

»Ja sitten tämä talo, rakkaani», jatkoi Nan-täti. »Sehän on sinun, mutta sinä et sitä koskaan käytä. Se on ollut pieni, tyyni satama, mutta nythän on myrsky ohi. Tahtoisitko — eihän sinulla ole mitään sitä vastaan — sallisitko ehkä — etkö voi antaa sen onnettoman raukan asua täällä lapsinensa sitten, kun minä — kun kaikki on ohi, tarkoitan — kun hän on erossa — vai?»

Philip ei voinut vastata. Hän tarttui ryppyiseen käteen ja vei sen huulilleen.

Vanhus oli suunniltaan ilosta. »Sittenhän minä sinun mielestäsi olen menetellyt oikein? Oletko varma, että tämä on sinusta oikein? Pane se takaisin laatikkoon, rakkaani. Ylimpään laatikkoon vasemmalla. Oh, avaimet? No, voi minun päiviäni, missä ovat avaimet? Sehän nyt on. Nyt minä muistan. Ne ovat minun tyynyni alla. Tahdotko kutsua Marthan? Tai ehkä sinä tahdot itse — tahdotko sinä?» (hyvin viekkaasti) − »eikö se ole sinusta vaikeata? Siellä ne ovat vähän alempana, vielä vähän — ah! Oma poikani, rakas poikani!»

Vanhan kyyhkysen toinenkin sotatemppu oli onnistunut. Löytääkseen avaimet tyynyn alta täytyi Philipin vielä kerran kiertää kätensä hänen kaulaansa ja täti suuteli häntä otsalle ja poskille.

Mutta sitten tuli tuskankohtaus. Se väänsi hänen muotoansa, mutta senkin läpi hän koetti hymyillä. Hän hengitti vaikeasti ja sanoi sitten:

»Ja nyt — rakas — minusta tuntuu — minä tunnen itseni hieman — uniseksi — kuinka itsekäs minä olen — sinun kotlettisi — ruskeutetut — kauniin ruskeat — kastellut leipäjauhoissa, tiedäthän — —»

Philip pakeni huoneesta ja kutsui Marthan. Hän kierteli talossa koko illan ilman määrää. Eräänä hetkenä hän tapasi itsensä Nan-tädin sinisestä työhuoneesta, joka oli täynnä tuttuja esineitä — rukki, ompelukehys, vanhanaikainen piano, ilmassa lavendelin tuoksu — kaikki siistiä ja järjestyksessä kertoen hänen läsnäolostansa. Lamppu paloi, koska tohtoria odotettiin, mutta takassa ei ollut tulta.

Kellon lähetessä kymmentä tuli tohtori. Mitään ei voitu tehdä; mitään ei voitu toivoa; ehkä hän saattoi elää aamuun, ellei — —

Puolen yön maissa Philip hiipi hiljaa tätinsä huoneeseen. Sairaan tila oli muuttumaton. Philip aikoi mennä vuoteeseen, mutta pyysi että hänet herätettäisiin jos tapahtuisi muutosta pahempaan.

Kesti kauan, ennenkuin hän nukahti ja hänestä tuntui, että hän oli nukkunut vain hetkisen, kun hänen ovellensa koputettiin. Hän oli vielä nukuksissa, kun hän sen kuuli. Päivä oli jo valjennut ja merellä loisti hohtava valojuova ilmaisten auringon nousua. Puistosta kuului varpusen yksitoikkoinen sirkutus.

Nan-tädin voimat olivat suuresti vähenneet, mutta tuskan ilme oli häipynyt hänen kasvoiltansa ja sijaan oli levinnyt melkein enkelimäinen kirkkaus. Kun hän tunsi Philipin, hän vei hänen kätensä sydämelleen pitäen sitä kauan siinä. Hän puhui vain muutaman sanan, sillä hengitys oli lyhyt ja katkonainen. Hän jätti sielunsa Jumalan huomaan. Sitten hän, kasvoillaan onni ja tyytyväisyys, viittasi Philipille. Philip painoi korvansa lähelle hänen huuliansa ja hän kuiskasi: »Vaiti, rakkaani! Älä kerro kenellekään, sillä kukaan ei ole sitä koskaan tiennyt — ei edes uneksinutkaan — mutta minä rakastin sinun isääsi — ja — Jumala antoi hänet minulle sinussa.»

Vanha, suloinen kyyhky oli paljastanut sydämensä viimeisen salaisuuden. Philip painoi huulensa hänen poskelleen, joka jo oli kylmä, ja jolle kuolema oli painanut leimansa. Sitten hänen silmänsä sulkeutuivat, pää painui taaksepäin, huulten väri muuttui, mutta sittenkin hän näytti hymyilevän. Näin uinahti Nan-täti ikiuneen rauhallisena, toivorikkaana, luottavana ja melkein iloisena, sillä hänen rakkautensa ylpeät unelmat olivat täyttyneet.

»Oi, Jumala», ajatteli Philip, »suo minun pysyä kiinni päätöksessäni. Anna minulle voimaa vastustaa tuollaisenkin rakkauden kiusauksia, millaiset ne lienevätkin.»

Tädin rakkaus oli koko hänen elämänsä ajan ollut hänen houkuttelevana kiusauksenaan. Hänen isänsä oli levännyt haudassansa kaksikymmentä vuotta, mutta tädissä oli elänyt hänen henkensä — hänen pyrkimyksensä. hänen pelkonsa ja epäilyksensä ja hänen elämänkokemuksensa. Siinä oli alku Philipin onnettomuuteen, hänen alentumukseensa ja syvän kaksinaisuuden ensimmäinen syy. Hän oli saavuttanut kaiken, mitä silloin oli menetetty, hän oli voittanut kaiken, mitä hänen pienessä maailmassaan saatettiin voittaa, mutta minkä arvoista se kaikki oli? Minkä hinnan hän siitä kaikesta oli maksanut? »Mitä se auttaisi ihmistä, jos hän kaiken maailman voittaisi ja sielullensa saisi vahingon?»

Philip painoi huulensa kylmälle otsalle. »Sinä suloinen olento, suo minulle anteeksi! Jumala vahvista minua! Älä salli voimani loppua viimeisessä koetuksessa.»

XV.

Philip ei palannut enää Jalavaharjuun. Hän hautasi Nan-tädin isänsä haudan jalkapäähän. Kummallakaan sivulla ei ollut tilaa, kun vasemmalla puolella lepäsi hänen äitinsä ja oikealla seisoi hänen isoisänsä rauta-aitauksella ympäröity patsas. Heidän täytyi sen vuoksi siirtää hopeapajua pari askelta tiehen päin.

Kun kaikki oli ohi, hän palasi yksin kotiin viettäen iltapäivän järjestellen Nan-tädin tavaroita, ja kun hän oli ne varustanut nimilapuilla, hän lukitsi kaikki siniseen kamariin. Ilma oli ollut viime päivinä hyvin huolestuttava. Pilkkuja oli nähty auringossa. Suuria sähköhäiriöitä oli huomattu, ja edellisenä iltana olivat revontulet leimunneet pohjoisella taivaalla. Kun aurinko oli mailleen, menossa, oli läntisellä taivaalla matalalla pilvenjälli hohtaen auringon valossa. Sen yläpuolella leijailivat mahtavat, synkät pilvet ja välistä loisti ihmeellinen valojuova merelle aivan kuin enkeli olisi avannut taivaan oven. Kun sitten aurinko painui piiloon, levisi tulipunainen pilvenmöhkäle poikittain yli taivaan ja kuului kaukainen ukkosen jyminä.

Pysähtyen työssään Philip katseli rannalle ja huomasi miehen ratsastavan hurjaa vauhtia taloa kohden. Tämä oli lähetti, joka saapui kuvernöörin virastosta. Hän pysähtyi portille. Hetkistä myöhemmin hän seisoi huoneessa ojentaen Philipille kirjeen.

Jos joku olisi nähnyt tuomarin hänen ottaessaan kirjeen vastaan, hän olisi saattanut pitää sitä hänen kuolemantuomionaan. Hänen kasvonsa valahtivat kuolonkalpeiksi kun hän rikkoi sinetin ja veti kirjelmän kuoresta. Se oli sisäministeriön valtakirja. Philip oli nimitetty Man-saaren kuvernööriksi. »Minun rangaistukseni, rangaistukseni!» hän ajatteli. Kuta korkeammalle hän kohosi, sitä syvempi oli hänen lankeemuksensa oleva. Se oli julmaa kohteliaisuutta, tuskallista huomaavaisuutta, ja tuo rangaistus oli kauhea. Totisesti hänen tiensä kärsimyksen vuorelle oli jyrkkä. Kykenisikö hän koskaan nousemaan sille?

Lähetti kumarsi ja teki alamaisesti kunniaa. »Pyydän saada tuhannesti onnitella teidän ylhäisyyttänne.»

»Kiitoksia, poikaseni. Menkää alakertaan. Siellä antavat teille jotakin syötävää.»

Jollakin tekosyyllä tuli Jem-y-Lord hetkistä myöhemmin sisään kieppuen iloisena kuin västäräkki. »Kyllä, teidän ylhäisyytenne — Ei, teidän ylhäisyytenne — Aivan niin, teidän ylhäisyytenne.»

Seuraava oli Martha, joka kohtasi hänet portaan päässä reippaasti hymyillen ja syvään niiaten. Ja koko talo, joka äsken oli ollut synkkä ja iloton, tuntui nyt iloiselta ja hymyilevältä, aivan kuin pitkän unettoman yön jälkeen ilostuu nähdessään uuden aamun pillastuvan sisään säleverhojen välitse ja kuulee lintujen visertävän säveleitään häkeissään alakerrassa.

»Kate saa myöskin siitä kuulla», ajatteli Philip.

Hän kirjoitti hänelle pari riviä, ensimmäiset sairautensa jälkeen:

»Pysy rohkealla mielellä, rakkaani; minä olen pian luonasi.»

Tämän, lappusen, joka oli ilman puhuttelusanaa ja allekirjoitusta, hän pisti kuoreen ja kirjoitti osoitteen. Sitten hän meni ulos ja vei sen itse postiin.

Hänen palatessaan leimahtelivat salamat. Hänen teki mielensä kiertää tässä valossa Port Mooarille, kulkea sieltä luolille ja piiloittautua rotkoihin sinne, missä vesilinnut kirkuvat.

XVI.

Ilta oli pitkälle kulunut ja hän istui huoneessaan, kun hän kuuli melua ja äänekästä puhetta alakerrasta. Joku kaipasi siellä tuomaria. Siellä oli Nancy Joe. Hän oli juuri tullut Sulbystä. Jotakin oli Caesarille tapahtunut eikä kukaan voinut hillitä häntä.

»Menkää hänen luoksensa, teidän ylhäisyytenne», hän huusi ovelta. »Kukaan muu kuin te ei voi hänelle mitään, emmekä me käsitä, mikä ihme häneen on mennyt. Hän on ottanut pässinsarven, johon hän hirveästi puhaltaa kiertäen ympäri taloa kuin mielipuoli ja huutaen Herraa kukistamaan talon, kuten Jerikon muurit hajosivat.»

Philip kutsui vaununsa ja lähti heti paikalla Sulbyyn. Myrsky oli yltynyt. Ukkosen jyrähdykset kaikuivat vuorissa. Välähtelevät salamat iskivät puihin ja livahtelivat kuin käärmeet oksia pitkin. Kun he ajoivat Lezayren kirkkomaan ohi, kääntyi ajaja penkiltään puhumaan taaksensa: »Tuolla on varmaankin jotakin tapahtunut, herra. Näettekö?»

Kirkas loimo valaisi pimeää taivasta sillä suunnalla, johon he olivat menossa. Tien mutkassa lähellä »Ginger»-kapakkaa joku juoksi kiireesti heidän ohitsensa.

»Mitä tuolla on?» kysyi ajomies.

Ja ääni pimeästä vastasi hänelle: »Salama on sytyttänyt »Keijukaisen», ja Caesar on tullut hulluksi.»

Niin todellakin oli käynyt. Silloin kun Caesar kiihkossansa oli puhaltanut pässinsarveensa kiertäen taloa varmasti vakuutettuna, siitä, että se oli Jeriko, oli salama iskenyt siihen.

Tuli oli saanut niin suuren vallan, että oli turhaa ajatellakaan sammuttamisia. Suuri reikä oli puhjennut kattoon ja liekit roihusivat siitä korkealle taivaalle kuin savupiipusta. Koko Sulby oli rientänyt paikalle. Muutamat raahasivat huonekaluja ulos palavasta talosta, toiset kantoivat joesta vettä ämpäreillä ja kiuluilla ja valelivat sillä palavaa olkikattoa.

Mutta huomattavin kaikista oli mies, joka kiersi ympäri, ensin tietä sillalle, sieltä joen toista puolta myllyn padolle ja taas takaisin päästäen hirvittäviä ääniä ja välistä pauhaten voitonriemulla ja ivaten niille, jotka kaikin voimin toimivat pelastustyössä: »Tuo ei hyödytä mitään, minä sanon teille. Ette voi sitä sammuttaa Se on tullut taivaasta. Enkö minä sanonut, että olen saanut sen iskemään?»

Mies oli Caesar. Hänen silmänsä säteilivät, huulensa nytkähtelivät suonenvedon tapaisesti ja hänen kasvonsa olivat lentävästä noesta mustat kuin padan kylki.

Kun hän näki Philipin, levisi kauhea hymy hänen nokisille kasvoilleen ja taloa osoittaen hän huusi niin, että se kaikui yli ihmisten melun, ukkosen jyrinän ja tulen rätinän: »Tuolla sisällä asui rietas henki, herra. Se on kiduttanut minua nämä kymmenen vuotta.»

Hän näytti kuulostavan ja kuulevan jotakin. »Miten hurjasti se mölisee», hän huusi ja sitten nauroi villistä ihastuksesta.

»Rauhoittukaa, herra Gregeen», pyyteli Philip, koettaen tarttua hänen käsivarteensa.

Mutta Caesar riuhtaisi itsensä irti, puhalsi hirveästi torveensa ja tallusti taas ympäri talon. Kun hän tuli seuraavan kerran samalle kohdalle, kuului synkeä jyrinä, ja hän sanoi: »Tuo on Ballawhaine. Hänellä oli munuaiskivi viisi vuotta ja tuolla tavalla hän juuri valitti.»

Taas Philip koetti rauhoittaa häntä. Se oli hyödytöntä. Lakkaamatta hän kulki palavan talon ympäri puhaltaen torveensa ja kehoitellen ihmisiä lakkaamaan jumalattomasta työstä, koska Herra itse oli käskenyt hänen puhaltaa alas Jerikon muurit, mutta hän oli polttanut ne sen sijaan.

Ihmiset alkoivat pelätä hänen hulluuttansa. »Heidän täytyy kai viedä hänet linnaan», sanoi joku. »Tai sitoa hänet kahleihin johonkin ulkohuoneeseen», keksi toinen. »Kirk Mangholdin hullu sai viisitoista vuotta virua oljilla huoneen ylisillä, sill'aikaa kuin hänen lapsensa sisällä talossa kasvoivat miehiksi ja naisiksi.» »Tytär on tehnyt Caesarille kaiken tämän. Hävetkööt sellaiset tytöt, jotka saattavat vanhat isänsä perikatooni.»

Mutta Caesar jatkoi kiertoansa talon ympäri torveensa puhaltaen ja huutaen: »Ei mitään hyödytä! Se on Herran Jumalan tahto.»

Kuta enemmän liekit leimusivat, sitä turhemmat olivat ihmisten sammutusyritykset ja sitä yliluonnollisempana kaikui Caesarin torvi ja hänen riemuhuutonsa.

Lopuksi Mummi meni hänen luoksensa ja tarttui hänen käteensä. »Tule kotiin, isä», hän nyyhkytti. Caesar katsoi häneen hämmentynein ilmein, sitten hän katsoi palavaan taloon ja näytti hetkeksi saavan järkensä takaisin.

»Tule kotiin, rakas», pyysi Mummi hellästi.

»Minulla ei ole kotia», virkahti Caesar avuttomana.

»Eikä minulla ole myöskään rahaa. Tuli on polttanut kaiken.»

»Älä ole milläsikään, isä», lohdutteli Mummi. »Meillä ei ollut mitään, kun aloimme; me alamme uudestaan.»

Silloin Caesar alkoi mutista raamatunlauseita ja Mummi lohdutteli häntä omalla koruttomalla tavallaan.

»Minun sieluni kulkee syvissä vesissä. Minä olen heikko ja luuni ovat musertuneet. Pelasta minut, Herra, sillä vedet käyvät ylitseni, minä uppoan liejuun eikä minulla ole, mihin jalkani nojaisin.»

»Voi, voi, Caesar, mehän kuljemme maantietä ja tässä toki on ihan kuivaa.»

»Monet härjät ovat minut piirittäneet; suuret Baasanin härjät saartavat minut. Pelasta minut jalopeurain kidasta; sillä sinä olet kuullut minun huutoni, vapahtanut minut sarvikuonon puskulta.»

»Älä välitä koko jalopeurasta äläkä sarvikuonosta vaan tule, että saan muuttaa sinulle kuivat vaatteet.»

»Puhdista minua isopilla, että minä puhdistuisin, pese minua, että minä lumivalkiaksi tulisin.»

»Ah, kyllä, kyllä me sinut pesemme, kun tulemme Ramseyhin. Tule nyt vain mukaan!»

Caesar oli jättänyt sarven jonnekin ja Mummi otti häntä kainalosta. Caesar antoi johtaa itseänsä, ja niin nämä kaksi vanhaa lasta katosivat pimeään.

XVII.

Philipiä odotti kirje hänen palatessaan kotiin. Se oli kuvernöörinsihteeriltä. Siinä oli väin muutamia rivejä, jotka oli kirjoitettu pöytäkirja-arkin takapuolelle, ja siinä ilmoitettiin, että avioerovaatimus oli käsitelty samana päivänä suljettujen ovien takana. Vaatimukseen oli myönnyttyjä kaikki oli nyt sitä myöten valmista.

»Ei ole tarkoitukseni yhä haavoittaa teidän jo ennestäänkin kiihoittuneita tunteitanne, Christian», kirjoitti kuvernöörinsihteeri, »tai lisätä teidän vastuunalaisuutenne tunnetta, kun on kysymys tuosta naisesta, mutta se minun täytyy sanoa, että hän on hylännyt teidän tähtenne kunniallisen, kelpo miehen.»

»Minä tiedän sen», virkahti Philip ääneen.

»Kun minä sanoin hänelle, että kaikki oli järjestyksessä ja ettei hänen hairahtunut vaimonsa enää vaivaisi häntä, luulen, että mies rupesi itkemään.»

Mutta Philipillä ei ollut vielä aikaa ajatella Peteä. Hänen sydämensä oli nyt kokonaan Katen luona. Hän saisi ehkä vankilaan virallisen ilmoituksen avioerosta ja se kohtaisi häntä kuin salaman isku. Hän saattaisi ajatella, että koko maailma oli häntä vastaan, kun hänellä, Philipillä, oli koko maailma jalkainsa juuressa. Philip halusi juosta hänen luoksensa, sulkea hänet syliinsä, suudella häntä suulle ja sanoa: »Minun, vihdoinkin minun!» Kate, hänen vaimonsa — hän hänen miehensä — kaikki anteeksi annettu — kaikki unohdettu!

Koko sen illan lopun Philip käytti kirjeen kirjoittamiseen Katelle. Hän sanoi hänelle, ettei hän voinut elää ilman häntä, että Kate nyt ensi kerran oli hänen ja hän Katen ja että he nyt olivat yksi; että heidän rakkautensa oli syntynyt uudestaan ja että hän aikoi käyttää koko tätä seuraavan elämänsä hyvittääksensä kaikkea sitä pahaa, mitä oli hänelle tehnyt menneisyydessä. Sitten hän muutti sävyä ja vuodatti sydämensä hänelle laverrellen tavallista rakkauden korkeata veisua — melkein lapsellista, hullua lörpöttelyä, hellää järjettömyyttä. Mitä merkitsi, että hän nyt oli kuvernööri, saaren ensimmäinen mies? Sen hän oli unohtanut. Mitä merkitsi, että hän kirjoitti langenneelle naiselle vankilaan? Sitä hän ajatteli vain siksi, että voisi unohtaa itsensä sitä enemmän.

»Vain vähän aikaa vielä, rakkaani, ainoastaan vähän aikaa. Minä tulen pian luoksesi, minä tulen. Ehkä vähän vanhempana, ehkä vakavampana ja surullisempana, en enää nuorena poikana, mutta yhä toivorikkaana ja valmiina kohtaamaan tulevaisuutta, millaisena se esiintyneekin, kun minulla on rinnallani se, jota rakastan.»

Seuraavana päivänä Jem-y-Lord vei kirjeen Rushen linnaan tuoden tullessaan vastauksen. Siinä oli vain yksi rivi: »Oma rakkaani! Vihdoinkin! Vihdoinkin! Oi. Philip, Philip! Mutta entäs meidän lapsemme?»

XVIII.

Philipin nimitys kuvernööriksi oli luettu kaikissa Man-saaren kirkoissa ja maalattu oikeussalien oville, ja kuvernöörinsihteeri valmisteli kaikin voimin virkaanasettajaisjuhlaa.

»Sopisiko pääsiäisen edellisenä tiistaina», hän kirjoitti, »ja tietenkin Rushen linnassa? Eronnut kuvernööri on valmis saapumaan tänne siksi päiväksi ja antaa itse teille virkasinetin ja tarkastaa virkanimityksenne.

P.S. — Yksityistä. Ja jos teidän mielestänne se pehmeä-ääninen tyttö on nauttinut kyllin kauan »Hänen Majesteettinsa suosiota», toimitan minä hänet heti vapauteen. Eipä silti, että hänellä olisi mitään hätää, mutta kuitenkin olisi parasta järjestää nämä pikku seikat, ennenkuin teidän suuri päivänne tulee. Sitä ennen voitte kuitenkin pitää huolta hänen tulevaisuudestaan. Olkaa antelias, Christian — siihen teillä kyllä on varaa. Mutta mitä minä puhuinkaan? Tiedänhän edeltäkäsin, että tässäkin olette liiallisen, naurettavan antelias.»

Philip vastasi heti tähän kirjeeseen. »Pääsiäistiistai sopii yhtä hyvin kuin mikä muu päivä hyvänsä. Mitä rouvaan tulee, antakaa hänen jäädä sinne, missä on, juhla-aamuun asti, jolloin minä itse järjestän kaikki.»

Philipin kirjeenvaihto oli nyt sangen laaja ja hänen täytyi ahkerasti työskennellä saadakseen kaikki suoritetuksi. Saaren neljä kaupunkia kilpaili osoittaakseen hänelle kunnioitustaan. Douglas, joka oli ollut hänen menestyksensä näyttämönä, tahtoi panna toimeen loistavat juhlapidot; Ramsey, hänen syntymäkaupunkinsa, halusi järjestää juhlakulkueen. Hän hylkäsi kaikki nämä ehdotukset.

»Minulla on surua», hän kirjoitti, »ja sitäpaitsi en ole vielä oikein terve.»

»Ah, ei!» hän ajatteli. »Kenelläkään ei saa olla syytä moittia minua, kun aika tulee.»

Maailman suosionosoituksilla ei ollut rajoja, ei sääliä — hän ei saanut hetkeäkään lepoa. Hänen mielikuvituksessaan kaikki tuo alkoi tuntua pirulliselta julmuudelta aivan kuin kaiken takana olisi kaikunut paholaisen pilkkanauru.

Hän kyseli, kuinka oli Peten laita, tuskin kukaan tiesi tai välitti tietää hänestä mitään. Se tomppeli oli nyt tuhlannut viimeisen killinkinsä ja myynyt asumuksensa typö tyhjäksi. Pääsiäisen edellisenä maanantaina hävitettäisiin koko koti lopullisesti. Siinä kaikki. Avioerosta ei puhuttu sanaakaan. Onneton, hylätty uhri, joka unohdettiin osoitettaessa suosiota väärintekijälle, vielä lopuksikin osoitti niitä suuria ominaisuuksia, jotka eivät koskaan voimakasta jätä hänellä oli voimaa vaieta ja anteeksi antaa.

Philip kyseli myöskin lapsesta. Se oli yhä Jalavaharjussa sen naisen hoidossa, jolla oli pysty nenä ja kirkuva ääni. Joka ilta hän teki suunnitelmia saadaksensa haltuunsa Katen pienokaisen, mutta joka aamu hän hylkäsi ne, koska, niitä oli vaikea panna täytäntöön, ne olivat julmia ja herättäisivät vastustusta.

Maanantaina ennen pääsiäistä hän askarteli ahkerasti työhuoneessaan Balluressa samalla kun lähetti ratsasti lakkaamatta hänen porttinsa ja kuvernöörin virkatalon väliä. Aamupäivän hän oli kuluttanut laatiessaan kaksi tärkeätä kirjelmää. Molemmat olivat sisäasiainministeriöön. Toiseen hän oli painanut tuomarin leiman; toinen oli laadittu kuvernöörin viralliselle paperille. Hän juuri antoi lähetille määräyksin vakuuttaa nämä kirjeet, kun hän kuuli avoimesta ovesta mahtavan äänen eteisestä. Se oli Peten ääni. Heikistä myöhemmin kiiruhti Jem-y-Lord sisään kasvoillaan kauhistus.

»Hän on itse tullut tänne, teidän ylhäisyytenne. Mitä minä hänelle teen?»

»Pyydä hänet tänne», vastasi Philip.

Jem alkoi änkyttää. »Mutta mutta — piispa tulee, tänne ihan tällä minuutilla.»

»Pyydä piispaa odottamaan alakerran huoneessa.»

Peten ääni kuului portaista. »Kas niin, kas niin, hiljaa nyt vain!
Taivuta pikku päätäsi, lemmikkini. Niin juuri!»

Philip ei ollut puhunut Peten kanssa sitten, kun oli juonut konjakin sairasvuoteellansa. Hän ei voinut mitään — hänen kätensä vapisi. Kohtaus oli oleva tuskallinen.

»Taivuta taaskin päätäsi, rakkaani. Sillä tavalla.» Ja sitten Pete astui huoneeseen. Hän kantoi lasta olallansa, ja molemmat he olivat parhaissa vaatteissaan. Pete näytti vanhemmalta ja laihemmalta kuin ennen. Päivettyneistä kasvoista erottautuivat huomattavasti kalpeat juovat silmien alla, mutta silmät olivat kirkkaat. Hän näytti ihmiseltä, joka oli käynyt ankaraa taistelua ja hävinnyt, mutta ei kuitenkaan näyttänyt kantaviin maailmalle kaunaa siitä. Jem-y-Lord ja lähetti katosivat paikalla huoneesta ja ovi suljettiin.

»Mitäs tästä ajattelet. Phil? Eikös se ole suloinen?»

Pete hypitti lasta polvillaan ja katseli sitä haltioituneena pää kallellaan.

»Se on ihana kuin pikku enkeli», vastasi Philip hiljaisella äänellä.

»Eikös olekin?» virkahti Pete ja alkoi laskea leikkiä ja ilakoida, kuin olisi ollut onnellisin mies maailmassa »Sinunkin olisi pitänyt jo aikoja sitten saada tällainen, Phil. Aivan varmaan olisikin. Se ilahduttaisi tavattomasti sinun mieltäsi. On kerrassaan ihmeellistä, miten hauskoja pienet lapset saattavat olla. Ei kannata temppujen tekijöitä verrata niihin. Ne ovat lasten rinnalla surun kureissa kuin muorin myssy. Pyytäen tuota ja pyytäen tätä — niin hurjan hauskoja ne saattavat olla! Kun sinä olisit väsynyt ja masentunut ja tarvitsisit hiukan virkistystä, voisit lyödä kirjat läjään, mennä portaan päähän ja huutaa: »Missä minun pikku tyttöseni on?» Silloin se tepsuttaisi askel askeleelta sinun luoksesi pitäen kiinni käsijohteista ja pian hän olisi luonasi. Ja varjelkoon, miltä elämä siellä sisällä nousisikaan! Sinä laskeutuisit nelin ryömin lattialle ja pienokainen kömpisi ensin selkääsi ja sitten kaulaan. Sinä näyttäisit aivan samanlaiselta kuin taulussa mies, jolla on koko maailma hartioillaan. Ja siellähän sinun koko maailmasi olisikin ja nauraisi ja meluaisi kuollaksensa. Ja entäpä iltaisin, Phil, iltaisin — tultuasi kokouksista tai virastosta sinä hiipisit varpaillasi, hyvin varovasti, pienokaisen huoneeseen ja kyselisit »nukkuuko hän hyvin»; sitten sinä seisoisit ovella kuunnellen sen hengitystä, menisit hiljaa sisään katsomaan sitä ja kaikki olisi vaiti, punainen valo lankeaisi sen kasvoille ja sanoen »Jumala siunatkoon sitä lemmikkiä», vetäytyisit tyytyväisenä takaisin työpöytäsi ääreen. Ah, sinun pitää välttämättä saada tällainen pienoinen olento omaksesi, ihan pian, Phil.»

»Hän on tullut sanomaan jotakin», ajatteli Phil.

Lapsi pyörähti alas Peten polvelta ja alkoi ryömiä lattialla. Phil koetti hillitä itseänsä ja keskustella vapaasti.

»Ja kuinkas sinä itse jaksat Pete?» hän kysyi

»Kyllä vain», sanoi Pete upottaen sormensa tukkaansa, »mikäpäs siinä.» Hän katseli mattoon ja lisäsi änkyttäen: »Sinä ehkä ihmettelet minua, Phil, mutta katsos», — hän epäröitsi — »etten valehtelisi sinulle —» sitten purskahduksena: »Minä aion lähteä ulkomaille taas; sellainen on asia.»

»Taasko?»

»Niin, niin olen ajatellut», sanoi Pete näyttäen häpeilevän. »Niin, siten on asia, niin minä nyt aion tehdä. Katsos» — hyvin vakuuttavin ilmein,— »kun mieheen on tarttunut matkustuskuume, hän on kuin ikiliikkuja, jonka on mahdoton pysyä yhdessä paikassa. Hänen täytyy juosta sinne ja juosta tänne — ja juosta lakkaamatta. »Sellainen on minun tilani. Ennen luulin että tämä vanha saari olisi kyllin suuri minulle elämäni loppuun asti. Mutta ei! Minä ikävöin taas ihan kuollakseni kaivoksia, työmaita, neekerejä ja koko sitä villiä elämää. Meri kutsuu minua, ymmärräthän.» Ja sitten hän nauroi.

Philip ymmärsi häntä — Pete tahtoi vetäytyä pois tieltä. »Jäätkö sinä sinne kauaksi?» hän sammalsi.

»Kyllä, niin minä olen ajatellut», vastasi Pete. »Katsos, kalleuksia ei ole enää yhtä runsaasti kuin ennen, eikä nyt enää voi käden käänteessä koota rikkauksia. Eipä silti, että minä nyt enää rikkauksia haluaisinkaan — eikö se ole saman tekevä? Mutta joka tapauksessa luulen viipyväni matkallani jokseenkin kauan.»

Philip koetti kysyä, aikoiko hän pian lähteä.

»Huomenna, veikko, laivalla Liverpoliin ja sieltä edelleen keskiviikkona. Minä olen kiertänyt ympäri sanomassa »hyvästi» vanhoille tovereille — Jonaiquelle, leski Johnille, Niplightylle ja Kelly posteljoonille. Ei heissä nyt paljon sydäntä ole; jotakin muuta lienee sille sijalle pistetty, mutta eihän pidä odottaakaan liikoja. Tämä on ainoa, joka ei näytä tahtovan mielellänsä erota minusta.»

Peten koira oli hiipinyt jäljessä huoneeseen ja istui sangen viisaan näköisenä hänen tuolinsa ääressä. »Se ei anna minkään erottaa itseänsä minusta, se vanha vekkuli.»

Koira nousi ja heilutti hännän tynkäänsä.

»Mc olemme matkustaneet paljon yhdessä, vai mitä, Tuomari? Se ei näytä kuitenkaan vielä väsyneen minuun.» Ilme Peten kasvoilla muuttui. »Mutta sitten on vielä Mummi. Se vanha enkeli tepsuttaa ympäri kuin uhkaava ukkospilvi tietämättä, pitäisikö hänen antaa jyrähtää minulle vai ei. Hänestä ilmeisesti tuntuu, että minä olen ollut julma. Minä en kuitenkaan voi mitään hänelle selittää. Ehkäpä sinä otat sen tehdäksesi sitten, kun minä olen poissa. Sinähän voit tuollaiset asiat helposti suorittaa. En tahtoisi, että hän ajattelisi pahaa minusta, se vanha raukka.»

Pete vihelteli ja huuteli lapselle ja sitten hän lisäsi hyvin hiljaisella äänellä: »'Minä en ole ollut Castletownissa'. Minä kyllä menin Ballasallalle asti ja sieltä minä saatoin nähdä linnan tornin. Silloin rohkeuteni petti ja minä käännyin takaisin. Sano sinä minun jäähyväiseni hänelle, Phil. Sano hänelle, että minä olen anteeksi antanut — ei, ci juuri niin. Sano, että minun rakkauteni — ei, ei sekään sovi. Sinä tiedät kyllä parhaiten, mitkä sanat sopivat, kun aika tulee, Phil; minä jätän siis koko asian sinulle. Ehkä sanot hänelle, että minä lähdin matkalleni iloisena ja tyytyväisenä ja miksikäs ei — onnellisena? Sehän ei ketään vahingoita, vaikka sanot niinkin. Minun sydämeni kuitenkaan ei ole murtunut, sillä kun mies on mies — hm!» — karistellen kurkkuansa, — »on kerrassaan ihme, mitenkä minä näinä päivinä kiihkeästi kaipaan tupakkaa aamuisin. Saanko minä tupakoida täällä? Eikö se ole kielletty? Sinä olet kovin ystävällinen.»

Hän leikkasi tupakkansa poikkikärkisellä veitsellään, hieroi sitä, ja sitten hän sulloi piippunsa täyteen sytyttäen sen.

»Ikävä on lähteä juuri ennen sinun suuruutesi päivää, Phil. Minä pyydän kapteenia liputtamaan, kun me matkustamme ohi Castletownin, ja jos laivalla on soittokunta, minä annan heille jonkun kolikon, että he soittavat »Myle Charainen.» Kaikukoon se sinun korvissasi kuin satakielen viserrys, kuten sanotaan. Saattaa näyttää siltä, että minä nyt hylkään sinut, mutta ei, ei suinkaan. Sinun suuruutesi päivä ei tullut minulle ollenkaan yllätyksenä. Minä olen tiennyt koko ajan, että se kerran tulee. »Sinä olet oleva ensimmäinen elävistä man-saarelaisista», sanoin minä sinä päivänä, kun matkustin ensi kertaa täältä. Sinä et ole minua pettänytkään. Muistatko sinä sitä aamua laiturilla ja sitä valaa, joka meidän kahden välillä vannottiin. Minä sanelin sen sinulle kuin olisin ollut itse pormestari — ei mikään eikä, kukaan saa koskaan tulla meidän väliimme — muistatko sinä sitä, Phil? Niin ei ole tapahtunutkaan eikä tule koskaan tapahtumaankaan.»

Hän veli piippuansa ahkerasti ja sanoi sitten merkitsevästi: »Sinä menet pian naimisiin. Kyllähän minä sen tiedän yhtä hyvin kuin sinäkin, että se tapahtuu sangen pian.»

Philip ei voinut katsoa häntä kasvoihin. Hän tunsi itsensä pieneksi ja vähäpätöiseksi.

»Sinä olet suuri mies, veli, ja viisas mies, mutta tällainen tavallinen tyhmä ja oppimaton saa antaa sinulle neuvon — niin älä heitä sitä asiaa kauaksi tuonnemmaksi Minä en saa olla täällä nähdäkseni sitä. Minä ehkä silloin olen merellä, jossa aallot lyövät laitoihin, tuuli suhisee mastoissa ja laiva luovii eteenpäin pimeässä. Mutta minä tiedän, että kotona on aamu, aurinko paistaa siellä on lämmintä ja lauhaa kaikkialla ja sinä ja hän seisotte yhdessä vanhan alttarin edessä.»

Hän veti kaikin voimin piippuansa.

»Sano hänelle, että minä jätän hänelle siunaukseni. Sano hänelle — mutta johan nyt on ihme, millä tavalla minä vedän. Sinun akkunaverhosi haisevat sala vuotta tämän jälkeen.»

Philipin kosteat silmät katselivat lasta, joka leikki lattialla.

»Mitäs sinä olet ajatellut tästä pienokaisesta?» hän kysyi voimiansa ponnistaen.

»Ah, sanoakseni sinulle totuuden, Phil, sentähden minä olen tänne tullut. Se nyt oli kuitenkin tärkein syy. Katsohan, lapsi ei oikeastaan ole sovelias sellaiseen leirielämään. Eipä silti, etteivät he osaisi antaa arvoa tuollaisille pikku raukoille, erittäinkin jos ne ovat tyttöjä. Mutta kuitenkin, kun on ympärillä neekerejä ja sellaisia höyläämättömiä miehiä, jotka eivät osaa hallita kieltään ja — —»

Philip keskeytti hänet kiihkeästi: »Aiotko jättää hänet Mummille?»

»En. Sitä minä en oikeastaan ole ajatellut. Mummi alkaa tulla jo vanhaksi ja hänellä on omat tapansa. Sitäpaitsi hän tarvitsee lepoa ja rauhaa vanhoilla päivillään. Saattaa vielä käydä niinkin, että hän menee pois ennenkuin pienokainen on täysikasvuinen — sekin on aina otettava lukuun. Ei, niin minä en ole suunnitellut — minä ajattelin — mutta voitko sinä sanoa, mitä minä ajattelin?»

»Mitä se oli?» sanoi Philip kiivaasti hengittäen. Hän ei kohottanut päätänsä.

»Minä ajattelin — tuota noin — minä suunnittelin, että — todellakin minä ajattelin — minä toivoin, että jos sinä itse — —»

»Pete!»

Philip oli hypähtänyt ylös ja tarttunut Peten käteen, mutta ei voinut sanoa enempää. Peten suuruus ja jalomielisyys tuntui musertavan hänet. Ja Pete jutteli edelleen aivan kuin olisi pyytänyt suurta suosion osoitusta. »'Hän on ollut sinun sydänvertasi', Pete», sanon itselleni, 'eikä ole ketään muuta, jolle voisin hänet uskoa — kenellekään muulle et voisi häntä luovuttaa. Philip rakastaa häntä', ajattelen minä. 'Hän pitää hänestä huolen aivan kuin hän olisi hänen omansa. Hän tahtoo olla sille yhtä hyvä kuin sen oma isä'— —»

Philip ponnisteli voimiaan pysyäksensä pystyssä.

»Minä olen myöskin ajatellut jättää hänelle jotakin», sanoi Pete.

»Ei, ei!»

»Kyllä kuitenkin — jättää hänelle yhden Man-saaren suurimmista maatiloista. Caesarilla oli asiakirjat, mutta niinä olen ottanut ne ja vienyt asian pormestarille ja järjestänyt kaikki. Sitten kun minä olen lähtenyt.»

Philip koetti väittää vastaan.

»Oh! Miehellä lienee toki oikeus jättää omillensa, mitä hän tahtoo, eikös ole?»

Philip vaikeni. Hän ei voinut virkkaa mitään.

Ulkokuori täytyi säilyttää viimeiseen surulliseen hetkeen asti.

»Ja kun minä sitten loikoilen siellä teltassani — käytettävänäni hyvät patjat ja paksut viltit, Phil, ei minulla ole mitään valittamisen syytä — saan nähdä hänen kasvavan suureksi vuosi vuodelta, yhtähyvin kuin itse vaalisin häntä. 'Nyt hän käyttää suuria esiliinoja', ajattelen minä. 'Nyt hänellä on pitkät hameet ja hän alkaa laitella hiuksiansa ylös, nyt on hän suora kuin pajun vesa ja punainen kuin ruusu — kaunein tyttö koko saarella, ilakoiva kuva äidistään sellaisena kuin hän oli nuorena'. Ah, minä näen hänet henkeni silmillä, veli, selvemmin kuin mistään valokuvasta.»

Pete veti kaikin voimin pöllyäviä savuja piipustansa. »Ja äiti, hänet minä myöskin näen. Nainen koko olemukseltansa, Jumala häntä siunatkoon! Missä ikinä hän näkee onnettoman tytön, joka on menehtymäisillään häpeäänsä, sitä hän rientää auttamaan, siitä menen vaikka takaukseen. Ja sinut itsesi — minä näen sinut itsesikin, veli, ehkä vielä valkopäisempänä auringon kallistuessa iltaan, mutta voimakkaampana siitä huolimatta. Ja jos joku onneton raukka on saanut liian kovan iskun ja sen vuoksi joutunut pimeyteen, tulee hän sinun luoksesi saamaan lohtua, neuvoa ja voimaa ja sinä aina ojennat hänelle oikean kätesi, koska sinä itse tiedät, mitä merkitsee lankeaminen ja nouseminen jälleen ja koska sinä olet ihminen ja olet itse sopinut Jumalasi kanssa.»

Pete pisti peukalonsa piippuun ja työnsi sen sitten savuavana liivinsä taskuun. »Kas niin», hän sanoi käheästi. »Miten puheliaaksi mies tuleekaan, kun aikoo lähteä ulkomaille! Pelkkää runoutta vain ja mieli niin lämmin ja lauhkea. Hm! Hm!» Hän karisteli kurkkuansa. »Minä luulen, että minun täytyy lakata tupakoimasta; se hävittää ääneni kokonaan.»

Philip ei voinut virkkaa sanaakaan. Tuon miehen voima ja suuruus musersi hänet. Hänen sydäntänsä viilsi, kun hän ajatteli, ettei Pete saisi nähdä eikä kuulla, kuinka hän oli pessyt itsensä puhtaaksi häpeästä.

Lapsi oli ryöminyt yli lattian avoimelle nurkkakaapille, josta hän otti käteensä näkinkengän asettaen sen korvaansa näyttääkseen sitä.

»No katsopas nyt Luota!» huudahti Pete. »Oletkos sinä sellaista nähnyt? Hän tuntee tuon näkinkengän, siitä ei epäilystä. Noin hän ryömii aamusta iltaan lakkaamatta. Tahdotkos nähdä kauneimman näytelmän maailmassa. Phil?» Hän heittäytyi polvilleen ja ojensi kätensä. »Tule tänne, sinä pikkuinen tupu. Työnnä tuolia vähän likemmä — sillä tavalla. Hyvä, ettei Nancy ole nyt täällä. Hän olisi kuin vimmattu meidän kimpussamme. Mutta ihmeellisen taitava lapsenhoitaja hän on ja jos tarvittaisiin hoitajaa — äitipuolen käsi on kylmä — mutta Nancy! Ei voi kurkistaa edes pensaan yli hänen karitsaansa niin hän huutaa ja parkuu jotta maa tärisee. Seiso suorana nyt, tyttö, seiso suorana, lemmikki. Nancy on kuitenkin oikeassa pienokaisen sääret ovat aivan kuin kalan kylkiluut. Tule, kultani, tule.»

Pete oli asettanut lapsen selkä tuolia vasten ja ojensi nyt kätensä hyvin lähelle sitä. Lapsi astui nyt askeleen siihen kyynärän laajuiseen mereen, joka oli välillä, katsahti sitten jätettyyn tuoliin, käänsi silmänsä lattiaan ja tepsutti sitten eteenpäin, kunnes hermostuneesti naurahtaen heittäytyi Peten syliin.

»Mainiota! — Eikö se ollut sievää. Phil? Oletko koskaan nähnyt kauniimpaa kuin lapsen ensimmäiset askeleet? Vielä, Kitty, lemmikkini. Mutta mene nyt uuden isäsi luo. Hiljaa nyt, hiljaa!» (Sanat tuntuivat tarttuvan kurkkuun.) »Suutele minua ensin!» (tukahduttaen nyyhkytyksensä) »Vielä yksi, lemmikkini», (koettaen nauraa) »Nyt kasvot toisaallepäin. Yksi — kaksi, oletko valmis, Phil?»

Philip ojensi pitkät, valkeat, vapisevat kätensä.

»Olen», tukahduttaen nyyhkytyksensä.

»Kolme — neljä — astu nyt!»

Lapsen sormet hukkuivat Philipin kouraan; se pysähtyi, astui taaskin, kuului toinen hermostunut naurahdus ja lapsi oli Philipin sylissä; Philip painoi päänsä sen yli ja puristi sitä sydäntänsä vasten.

Hetkisen päästä hän huudahti kohottamatta silmiänsä: »Pete!»

Mutta Pete oli salaa hiipinyt ulos huoneesta.

»Pete, missä sinä olet?»

Missä hän oli? Hän oli ulkona itkien kuin lapsi — ei, kuin mies — ajatellessaan sitä onnea, jonka oli jättänyt yläkertaan.

XIX.

Sinä iltana oli tavatonta liikettä Peelin kaupungissa. Oli St. Patrickin päivä ja makrillin kalastajien tuli lähteä Kinsaleen. Sataviisikymmentä alusta oli satamassa, valot loistivat kapteenin kojusta ja tuli paloi kajuutassa. Piipuista kohosi savu ilmaan ja purjeet olivat puoliksi levällään. Meri-ilma oli raitis; rivakka tuuli kävi luoteelta ja raikas suolainen tuoksu täytti ilman. Kun kohovesi oli palannut, alkoivat laivat vähitellen solua satamasta. Silloin hyökkäsivät vaimot, lapset ja vanhemmat miehet kauemmas satamajohteelle. Äidit olivat katsomassa poikiaan, vaimot miehiään, lapset isiään ja tytöt sulhasiaan kaikki täynnä iloa ja riemua, naurua ja reippaita huudahduksia.

Joku tytöistä muisti, että he jättivät saaren, ennenkuin uuden kuvernöörin juhlallinen virkaan-asettajaispäivä oli ehtinyt. Heti paikalla he olivat valmiit leikkivaaleihin — niinkuin heidän olisi itsensä pitänyt valita kuvernööri.

»Ketä te äänestätte, herra Quayle?» — »No tuomari Christiania tietysti.» — »Heittäkää siis hakanne tänne, niin me tyrkkäämme teidät merelle siitä hyvästä.» »Tuossa on nuora, vetäkää tytöt.» Ja nuora heitettiin ja parikymmentä tyttöä tarttui siihen vetäen alusta laiturin sivua, kunnes se yksin alkoi lekotella, kiersi kalliot ja katosi kuin lokia merelle koillisen puhaltaessa.

»Onnea matkalle, Harry!» — »Kukkaro täynnä rahaa, kun tulet kotiin,
Jem!» — »Kirjoita meille — muista kirjoittaa!» — »Hyvästi isä, hyvästi!»

Kukaan ei itkenyt. Kyyneleistä ei ollut merkkiäkään — kaikkialla vain reippaita, nuorekkaita kasvoja, kirkkaita silmiä ja iloista naurua, kunnes alus aluksen perään solui aavalle merelle ja tuuli tarttui niiden purjeisiin niin, että ne sukelsivat tummaan yöhön. Yksinpä koiratkin laiturilla ilakoivat, hyppivät ja haukkuivat aivan kuin olisivat olleet hulluina ilosta.

Kesken tätä vilkasta näytelmää asteli eräs mies, puettuna lyhyeen lakkiin, leveäreunaiseen, pehmeään hattuun, laiturille omituinen pikkuinen koira kintereillään. Hän seisoi hetkisen aivan kuin hämmästyen tätä merkillistä yöllistä näytelmää, joka oli hänen edessään. Sitten hän tunkeutui nuoren väen muodostaman ryhmän läpi ja kuunteli hetkisen heidän puhettaan ja nauruaan. Hänen koiransa seurasi häntä, kuono aivan hänen kantapäillään. Jos joku toinen koira hullussa nuorekkaassa ilossaan nuuski ja haukkui sen ympärillä, se murahti ja irvisti ja painui takaisin isäntänsä jalkoihin aivan kuin häveten.

»Tuomari, Tuomari, no, joko sinä ole! alkanut tulla vanhaksi, häh?» sanoi mies.

Hetkisen kuluttua hän meni aivan äänettömästi matkoihinsa. Kukaan ei häntä kaivannut; kukaan ei häntä edes huomannutkaan. Hän oli palannut takaisin kaupunkiin. Leipurin puodista, joka oli auki, että matkalle-lähtijät voisivat evästä itsellensä varustaa, hän osti laivakorppuja. Sitten hän palasi rantatietä laiturille. Päästyään rakettihuoneen luo hän kääntyi rannalle ja katseli hietikosta, kunnes löysi melkoisen kiven, joka oli keskeltä kapeampi ja päistä leveämpi. Sitten hän astui laiturille, koira seurasi jäljessä katsellen hänen toimiansa.

Viimeinen alus oli nyt päässyt ulos lahdelta. Sen saattoi aivan selvään erottaa kuutamossa, samoin kuin vihertävän laineenkin, joka löi sen reunoihin. Muutamassa laivassa oli lyhty katolla ja miehen suunnaton varjo lankesi levitetylle purjeelle. Kuului huudahduksia ja vastauksia yli kohisevan veden. Silloin alkoi joku nuori ääni laulaa veneistä »Ihana Mona, hyvästi jää.» Naiset tarttuivat säveleeseen ja niin esitettiin vuorolaulua säkeistö säkeistöltä, naiset laiturilta ja miehet veneistä, välimatkan laajetessa lakkaamatta heidän välillään.

Muuan vanha kalastaja, joka oli pysynyt tungoksesta vähän ulompana, piti pikku tyttöä olkapäällänsä.

»Te ette lähdekään Kinsaleen tällä kertaa, toveri», sanoi ääni hänen takanansa.

»Oh, en, herraseni, mutta kyllä minä siellä osallani olen ollutkin. Runsaasti kolmekymmentä vuotta olen sitä ammattia harjoittanut. Mutta nyt en minä enää kykene.»

»Sellainen on maailman meno, nähkääs. Nyt on nuorten vuoro. Niiden vuoro on nyt laulaa, Jumala niitä siunatkoon! Me emme tahdo suinkaan pahoitella, vai kuinka? On kuitenkin yksi asia, joka meidän on aina muistettava — mc voimme muistella omaa nuoruuttamme ja se lohduttaa!»

»Minä muistelenkin lakkaamatta menneitä aikoja, herra», sanoi vanha kalastaja.

»Elämä on sittenkin parasta, mitä tiedämme ja kun kuolema tulee, ei sekään ole mikään hirveä onnettomuus. Ettekö tekin ole siinä samaa mieltä, toveri?»

»Olen kyllä, herra, olen.»

Viimeinen alus oli nyt kiertänyt linnakallion taa, ja sen pääpurje oli vähitellen pienentynyt, kunnes kokonaan hävisi näkyvistä. Laulu laiturilla oli vaiennut ja naiset ja lapset käänsivät surullisiksi painuneet kasvonsa kaupunkia kohden.

Kuului yleinen juttelun sorina, »eikö se ollut komeata?» — »Eikös sinustakin?» — »No, miksi te sitten itkette?»

Tytöt hymyilivät kostein silmin toisillensa ja palasivat raskain askelin takaisin. Äidit kantoivat kitisevät lapsensa kotiin koettaen hyssytellen rauhoittaa heitä. Vanhat miehet tallustivat kotiin selkä kumarassa ja laahaavin askelin.

Kun kaikki olivat menneet ja satamamestari heittänyt viimeisen silmäyksen ja huomannut, että kaikki oli, kuten piti, asteli mies koirinensa tyhjän laiturin ulommaiseen kärkeen, jossa istahti pollarin päähän. Kaikki oli nyt hiljaista. Äänet, laulu ja nauru olivat vaienneet. Ei ollut muuta ääntä kuin nousevan veden kohina, kun se mahtavana virtana tunkeutui lahteen kallioiden ja laiturijohteen välitse.

Mies katseli koiraansa, kumartui alas, antoi sille korpun ja taputteli sitä, kun se ratusteli illallistaan. »Tuomari, rakas Tuomari! Oletko sinä jo vanha, vai? Me olemme kulkeneet yhdessä pitkiä matkoja, emmekös ole? Vähän väsynyt, niinkö? Sinä et jaksaisi enää kulkea sellaista matkaa. Vaikea on kuitenkin erota. Machree! Machree!»

Hän otti kiven, sitoi sen nuoran päähän, teki silmukan toiseen päähän, pisti sen koiran kaulaan ja varoittamatta otti äkkiä kiven ja koiran heittäen ne reunustan yli mereen. Vanha elukka parka päästi surkean valituksen lentäessään ilmassa, loiskahdus ja sitten — vesi huuhteli kohisten laiturin seinää.

Mies oli äkkiä kääntynyt ja kävi raskain askelin laituria pitkin.

Yö oli Philipille ollut tuskan yö. Koko maailma tuntui liittoutuneen yhteen estääkseen häntä panemasta päätöstänsä toimeen. »Sinun ei pidä», näytti olevan tunnuslause, joka oli kirjoitettu kaikkialle. Neljä henkilöä oli saanut selville hänen salaisuutensa ja kaikki näyttivät yksimielisesti tahtovan pitää sen omina tietoinaan. Ensimmäinen oli kuvernöörinsihteeri, joka oli suljettujen ovien takana järjestänyt avioeron. Toinen oli Pete, joka olisi voinut julistaa hänen häpeänsä koko maailmalle ja siten vetänyt hänet alas hänen korkeasta asemastaan, mutta joka mieluummin vaikeni ja vetäytyi kenenkään huomaamatta pois tieltä. Sitten tuli Caesar, jonka kauhea, pettymyksestä johtunut järjenhäiriö auttoi häntä säilyttämään hänen salaisuutensa kuin vuoressa. Nan-tädin huolenpito Katen tulevaisuudesta teki mahdolliseksi, ettei tarvinnut osoittaa varoja, jotka olisivat kavaltaneet salaisuuden. Kaikki nämä tuntuivat huutavan hänelle — olipa sitten syynä rakkaus tai pelko: »Säilytä rauhasi. Älä sano mitään. Mennyt on ollutta ja mennyttä. Se on kuollut eikä sitä enää ole olemassakaan. Jatka alkamaasi tietä. Olet vasta alussa. Mitä oikeutta sinulla olisi luopua päämäärästäsi? Saari katsoo sinuun ja odottaa sinulta paljon. Astu eteenpäin ja ole luja.»

Jumalan kiitos, nyt oli toki liian myöhäistä taipua tähän kiusaukseen, liian myöhä oli enää jättää omatuntonsa tyynnyteltäväksi tällaisilla lahjuksilla. Peruuttamattomasti hän oli tiensä valinnut ja ottanut ratkaisevan askeleen. Hän ei voinut enää palata takaisin.

Mutta mikä hirveä rangaistus, itse herättää koko, saari harhaluulostaan! Miten kauhealta tuntuisikaan hetki, jolloin kaikki saisivat tietää, että hän oli pettänyt koko maailmaa! Hän oli roisto — valkeaksi sivuttu hauta. Jokainen askel, jonka hän oli ottanut pikaisesti kavutessaan ylös, oli käynyt niiden ihmisten ruumiiden yli, jotka häntä liiaksi rakastivat. Ensin Katen, joka oli uhrattu tuomarin viralle, ja sitten Peten, joka maksoi hinnan hänen kuvernöörin arvostansa.

Hän luuli näkevänsä ylpeitten katseitten synkkenevän, kuulevansa petettyjen kiroukset, tuntevansa rehellisten sydänten kuumat kyyneleet heidän nähdessään niin kauniilta näyttävän elämän sortuvan. Tuskassansa kiusauksen viimeisinä hetkinä hänestä tuntui, ettei hän taistellut vain ihmisten ja maailman, vaan itse pimeyden pääruhtinaan kanssa, joka käytti hyväkseen maailmaa katkerasti ivatessaan hänen asemaansa — joka tarjosi hänelle kaiken maailman kunniaa voidakseen ikuisesti tuomita hänen sielunsa.

Silloin ilmestyi toinen kiusaus, jonka toteuttaminen oli aivan lähellä — kiusaus jättää kaikki ja paeta. Oli puoliyö. Kuu valaisi meren rajatonta ulappaa. Hänen sielunsa oli kuin musta, seisova pohjasakka silloin, kun luode on alimmillaan eikä vuoksi ole vielä alkanut kohota. Oh, kunpa voisi jättää kaiken jälkeensä — häpeän ja kunnian ja kaiken!

Hetki oli sama, jolloin tytöt Peelissä auttoivat kalamiehiä ulapalle ja nämä tunnustivat äänestävänsä Christiania.

Unessa olivat tuskat vielä kamalammat. Hän oli olevinansa Castletownissa, jossa hiipi salaa linnan muurin vierustaa. Kurkistellen parlamenttitalolle ja satamaan hän koetti salaa pistää yksityisen avaimensa oikeussalin lukkoon. Vanha portinvartijan vaimo kuuli, kun hän hiljaa asteli porttikäytävää tullen ulos kädessään kynttilä, jonka liekkiä hän toisella kädellään suojeli. »Minä olen unohtanut jotakin», sanoi Philip. »Anteeksi, teidän armonne», vastasi eukko syvään niiaten. Äänettömästi Philip oli avaavinaan oven, joka oikeussalista vei vankilan puolelle, mutta pimeästä portaitten juurelta huusi vartija hänelle: »Kuka siellä? Seis!» — »Vaiti!» — »Herra tuomari! Pyydän anteeksi, teidän armonne.» — »Näyttäkää minulle, missä ovat naisvangit.» »Täällä päin, teidän armonne.» — »Missä on hänen koppinsa?» — »Tässä, teidän armonne.» »Antakaa minulle avain ja lyhty. Menkää nyt takaisin vartijain huoneeseen.» Hän oli nyt Katen luona. »Oma rakkaani, rakkaani!» »Oi, rakas lemmittyni!» »Tule, paetkaamme tältä saarelta. Minä en voi sietää sitä. Minä luulin, että voisin, mutta en voi. Minä olen saanut luokseni lapsen. Tule!» Ja sitten vastasi Kate: »Minä menen minne tahansa sinun kanssasi, Philip, mihin vain tahdot. Minä en tarvitse mitään muuta kuin sinun rakkautesi. Mutta onko se sinunlaisesi miehen arvon mukaista? Jätä minut. Me olemme jo langenneet kyllin syvälle tarvitsematta enää suistua tähän kuiluun. Pois täältä! Mene!» Ja hän hiipii pois kopista peläten tuota rakastavaa vihaa, joka tahtoi pelastaa hänet häneltä itseltään. Hän, tuomari ja kuvernööri; oli hiipinyt ulos kuin koira.

Se oli vain uni. Kun hän heräsi, linnut lauloivat ja sinisenä kaareutui taivas meren yllä. Kiusaus oli voitettu; hän oli polkenut sen jalkainsa alle. Hän ei voinut epäröidä enää; hänen maljansa vuoti yli äyräittensä ja hän tahtoi tyhjentää sen pohjia myöten.

Jem-y-Lord tuli sisään suu täynnä uutisia. Kaupunki oli lipuin koristettu. Tästä oli tuleva yleinen juhlapäivä. Kunniaportti oli pystytetty ruohokentälle käräjäLalon eteen. Ihmiset eivät antaneet tuomarin vastaväitteitten itseänsä estää. Se, joka väistyi kunnianosoituksilta, ansaitsi sitä enemmän ihmisten kunnioituksen. He aikoivat ojentaa adressin uudelle kuvernöörillensä.

»Ojentakoot vain — ojentakoot vain», sanoi Philip.

Jem katsoi kysyvästi häneen. Hänen isäntänsä kas-vojen ilme oli hänestä aivan outo.

»Saanko minä tulla ajamaan tänään, teidän ylhäisyytenne?»

»Saat, poikaseni. Mahdollisesti tämä onkin viimeinen kerta, Jemmy.»

Mitä oli kuvernöörille tapahtunut. Oliko mielenliikutus koskenut häneen liian syvästi?

XXI.

Aamu oli ihana, ilma lämmin ja raitis ja suloiset kevät tuoksut kevään kukista levisivät kaikkialle. Ruusut hohtivat pensaissa ja orvokit hymyilivät penkeissänsä. Vihreällä nurmikolla ajelivat nuoret lampaat toisiansa ja leivonen liversi sinitaivaalla.

Kun he saapuivat kaupunkiin, oli siellä vilkasta liikettä ja vilinää. Tien mutkassa käräjätalon lähellä oli ihmisjoukko tihein. Muuan poliisi kohotti kätensä hevosten edessä ja Jem-y-Lord pysäytti. Pormestari astui vaunun ovelle ja luki adressin. Siinä puhuttiin myöskin Rauta-Christianista ja nimitettiin häntä »Suurimmaksi tuomariksi.» Kaupunki oli ylpeä siitä, että Man-saaren ensimmäinen man-saarelainen kuvernööri oli syntynyt Ramseyssa.

Philip vastasi lyhyesti rajoittuen lausumaan vain kiitoksensa, jota seurasi iloinen eläköönhuuto ja vaunut vierivät edelleen. Matka muodostui suurenmoiseksi riemukuluksi. Sulbyn ja Ballaughin kaduilla liehuivat liput ja ihmisiä oli tungokseen asti. Vähitellen liittyi heihin yhä uusia vaunuja, niin että jono kävi pian sangen pitkäksi. Piispa odotti piispan kartanon portilla ja hänen vaunuillensa järjestettiin tilaa heti kuvernöörin jäljessä.

Tynwaldissa kohtasi heitä liikuttava näytelmä. St. Johnin koulun lapset olivat asettuneet vuorelle neljään riviin, toisiin tytöt ja toisiin pojat ja tällä vuosituhantiselta esi-isäin muistolle pyhitetyltä paikalla he lauloivat kansallishymnin, kun Philip ajoi ohitse.

Onneton mies istui kyyristyneenä vaunuissansa. Kyyneleet täyttivät hänen silmänsä ja kurkkua kuroi niin, että oli vaikea hengittää. »Oi, kuinka toisin kaikki olisikaan saattanut olla!»

Harry Delanyn puun luona odotti joukko kalastajia, joilla oli kirje mukanansa. Se oli heidän tovereiltaan Kinsalesta. Retkellä olijat eivät itse voineet ottaa osaa päivän juhlallisuuksiin, mutta ajatuksissaan he olivat mukana. Lippu kohotettaisiin joka laivan mastoon ja kello kaksitoista kohottaisi jokainen man-saarelainen kalastaja Irlannin vesillä iloisen eläköön huudon. Jos irlantilaiset heiltä kysyisivät, mitä he sillä tarkoittavat, he vastaisivat: »Näetkös, kalastajain ystävän, kuvernööri Philip Christianin kunniaksi.»

Onneton mies ei tuntenut enää tuskaa. Hänen kurjuutensa oli niin suuri, että se oli yläpuolella tällaisen tunteen. Jonkinlainen jumalainen hulluus käsitti hänen olentonsa. Hän heitti maailman ja tämän maailman ruhtinaan selkänsä taa. Maailman kunnia ja ihmisten kiitos ja ylistys eivät olleet muuta kuin saatanan viettelyksiä. Jumalan apu oli estävä häntä sortumasta. Hän vastustaisi. Hän oli selviytyvä kaikesta voittajana.

Jem-y-Lord käännähti kuskipenkillänsä. »Katsokaa, teidän ylhäisyytenne!
Kuunnelkaa!»

Castletownin liput liehuivat yli linnan Kotkatornin. Kuului moniäänisiä sorinaa ja lopuksi ääretön riemuhuuto: »Nyt, pojat! Kolme kertaa kolme! Eläköön, eläköön, eläköön!»

Kaupungin portille oli pystytetty ikivihreistä kasveista riemukaari. Siihen oli kirjoitettu manin kielellä: »Dooiney Vannin, Ihiat myr hoilloo» — Oikea man-saarelainen, seuratkoon sinua onni, minkä ansaitset.»

Vauhti oli hiljennyt, hevoset kävelivät.

»Aja kovemmin», huudahti Philip.

»Kadut ovat tungokseen asti täynnä, teidän ylhäisyytenne», selitti
Jem-y-Lord.

Liput liehuivat joka akkunasta, joka katolla, jokaisessa lyhtypatsaassa. Ihmiset kulkivat hurraten vaunun jäljessä. Heidän suosionosoituksensa oli kiihtynyt korvia särkeväksi meluksi.

Philip ei voinut vastata siihen. »Hän kuulee sen», hän ajatteli. Hänen päänsä painui. Hän kuvitteli Katea kopissaan, jonne seinien läpi kaikui huminana nämä tervehdyshuudot.

He ajoivat satamakatua. Äkkiä pysähtyivät vaunut Miehet riisuivat hevoset vaunujen edestä. »Ei, ei!» huusi Philip.

Hän tahtoi hypätä alas, mutta vaunut lähtivät taas heti liikkeelle. »Tämä on viimeinen rangaistukseni», hän ajatteli horjahtaen paikoilleen selkänojaa vasten. Huudot ja nauru levisi sitten pitkin rantaa, kuin ilakoiva, ratiseva valkea.

Rykmentti sotilaita muodosti kunniakujan laskusillalta pääovelle. Kun vaunut vyöryivat sisään paukahtivat yhteislaukaukset. Samalla aloitti rykmentin soittokunta »Jumala, suojahas sulkeos kuningas.»

Kaupungin pormestari avasi vaunun oven ja esitti adressin. Siinä lausuttiin uusi kuvernööri tervetulleeksi tähän vuosisataiseen linnaan, jossa hänen edeltäjänsä aina oli virkaan asetettu, ja mieluisalta tuntui uudistaa alamaisuuden lupaus kruunulle sen vuoksi, että eräs heidän omista maamiehistään oli katsottu kyllin arvokkaaksi saaren korkeimpaan virkaan. Yksikään man-saarelainen ei ollut osakseen saanut niin suurta kunniaa sitten Illiam Dhonen (Ruskean Williamin) päivien. Tuo mies oli uuden kuvernöörin kunnioitettua sukua, mutta siitä oli kulunut jo pari vuosisataa.

Philip vastasi harvoin sanoin, riemuhuudot kaikuivat uudestaan, soitto raikui ja he astuivat linnaan sen pitkän käytävän kautta, joka johti neuvostosaliin.

Muutamassa etuhuoneessa odottivat virkamiehet. Kaikki he olivat keski-ikäisiä tai vanhoja miehiä, joilla oli ansioluettelossaan monta palvelusvuotta, mutta he eivät tunteneet kateutta. Kuvernöörinsihteeri otti entisen oppilaansa vastaan huudahduksella, jossa henkilökohtainen ylpeys ja kunnioitus, rakkaus ja alamaisuus kilpailivat keskenänsä. Oikeustoimen ja hallintovirastojen puolesta lausui kenraaliprokuraattori hänet tervetulleeksi ilmaisten erittäinkin ilonsa siitä, että heidän virkatoverinsa oli kohotettu saaren korkeimmalle paikalle. Sitten hän loi silmäyksen hänen sukunsa historiaan Man-saarella, hänen omaan lyhyeen, mutta huomattavaan toimintaansa tuomarina, jossa viisaus, vanhat parhaat menettelytavat ja kaunopuheisuus olivat johtaneet asiat aina oikeaan ratkaisuun, sekä toivotti voimaa ja pitkää ikää toteuttaa ne monet toiveet, joita hänen nuoruutensa ja tahraton miehuutensa herätti.

»Herra kenraaliprokuraattori», vastasi Philip, »minä en voi ottaa vastaan teidän onnittelujanne, niin paljon iloa kuin ne minun sydämelleni tuottaisivatkin, jos voisin ne omaksua. Se tuottaisi minulle vain yhä suurempaa surua, jos te ehkä sangen pian joutuisitte katumaan sitä lämmintä hyväntahtoisuutta, jolla olette minut tervetulleeksi lausuneet.»

Ihmettelevät katseet risteilivät, mutta jalot raatiherrat eivät voineet käsittää noita sanoja sellaisina, kuin ne oli tarkoitettu; he päinvastoin selittivät hänen vastauksensa tavalla, joka parhaiten vastasi heidän persoonallisia hetken tunteitaan. »On kaunista», he kuiskailivat, »kun hyvinkin lahjakas nuori mies kaikesta huolimatta on vaatimaton.»

»Pyydän anteeksi, hyvät herrat», sanoi Philip, »minun täytyy vetäytyä omaan huoneeseeni.»

Kuvernöörinsihteeri seurasi häntä puhellen:

»Ah, tänään Tom Christian-parka tuntisi itsensä ylpeäksi — ylpeämmäksi kuin jos tämä kunnia olisi tullut hänen omalle osallensa — tuhat, tuhat kertaa ylpeämmäksi.»

»Olkaa armollinen, olkaa armollinen ja jättäkää minut yksin», sai
Philip sanotuksi.

»En suinkaan tahtonut loukata teitä, Christian», pyyteli sihteeri anteeksi.

Philip laski lämpimästi toisen kätensä hänen olalleen. Voimakas mies sai kyyneleet silmiinsä ja palasi toveriensa luo.

Seinän takaa kuului epäselvää sorinaa ja tohinaa. Tämä oli tuomarin yksityishuone, jota hän käytti silloin kun istui käräjiä täällä. Toinen kahdesta ovesta johti tuomarinistuimelle. Kuten tavallisesti, seisoi muuan konstaapeli vartioimassa sitä ovea. Mies avasi leukahihnan ja otti kypärän päästänsä. Hänen tukkansa oli aivan harmaa.

»Onko istuntosali täysi?» kysyi Philip.

Konstaapeli kurkisti katsomareiästä. »Tungokseen asti, teidän ylhäisyytenne.»

»Pitäkää käytävät vapaina.» »Kyllä, teidän ylhäisyytenne.»

»Onko oikeuden kirjuri saapuvilla?» »On, teidän ylhäisyytenne.»

»Entäs vankilan päällikkö?» »Alakerrassa, teidän ylhäisyytenne.»

»Sanokaa molemmille, että ovat saapuvilla.»

Konstaapeli pisti avaimen oveen ja jätti huoneen. Jem-y-Lord hyökkäsi sisään innoissaan ja hikoillen.

»Entinen kuvernööri on tulossa ruohokentällä. Hän on täällä tuossa paikassa, herra.»

»Anna minun peruukkiin ja vaippani.»

»Tuomarin peruukkiko, teidän ylhäisyytenne?

»Niin.»

»Nyt käytätte sitä viimeistä kertaa.»

»Niin, viimeistä kertaa, poikaseni.»

Ulkoa kuului kannusten kalinaa ja rummun pärinää.

»Nyt hän on täällä», selitti Jem-y-Lord.

Philip kuunteli. Kohina kaikui häneen asti avoimesta ovesta ja kumisevasta käytävästä, niinkuin aaltojen pauhu luolaan kahlehditulle vangille.

»Kate kuulee sen myöskin.» Tämä ajatus ei jättänyt häntä hetkeksikään. Mielikuvituksissaan hän näki Katen kokoon kyyristyneenä takan ääreen vankilassaan painaen kätensä korviinsa, ettei kuulisi ulkoa tulevia iloisia ääniä, jotka kaikuivat viiltävinä näissä tavallisesti äänettömissä ja synkissä muureissa.

Jem-y-Lord kurkisteli katsomareiästä. »Nyt hän lähestyy tuomarin penkkiä, herra. Neuvoston herrat seuraavat häntä ja koko sali on täynnä naisia.»

Syvästi liikutettuna kulki Philip edestakaisin huoneessa. Viereisessä salissa oli epäselvä mumina kiihtynyt vilkkaaksi puheensorinaksi.

Konstaapeli palasi mukanansa oikeuden kirjuri ja vankilan päällikkö.

»Kaikki on valmiina, teidän ylhäisyytenne», sanoi oikeuden kirjuri.

Konstaapeli käänsi avainta ovessa ja seisoi käsi oven kahvassa.

»Vain hetkinen — odottakaa hetkinen», pyysi Philip.

Kiusauksen viimeiset tuskat kiduttivat nyt häntä. Sisäinen ääni tuntui kysyvän, mitä oikeutta hänellä oli kutsua ihmisiä tänne tehdäksensä heistä pilkkaa. Ja toinen ääni tuntui nauravan hänen teatterimaisille tempuillensa koota arvohenkilöitä yhteen ja lähettää heidät sitten tyhjin toimin kotiinsa kuin pahanilkiset koululapset.

Tämä ajatus askarteli kiihkeästi hänen mielessänsä sanoen hänelle, että hän pöyhkeili, että hän teki suuren numeron omasta onnettomuudestansa, että hän oli näyttelijä ja että minkä vaikutuksen hänen aikomansa kohtaus tekisikin, olisi se tarpeeton, sopimaton ja halveksittava. »Sinä puhut häpeästäsi ja alennuksestasi — mikään parannus ei voi niitä huuhtoa pois. Sinä tulit tänne uskotellen itsellesi, että peseydyt puhtaaksi ja vapaudut entisyydestäsi — ihmisvoima ei voi sitä tehdä. Turhuutta, turhuutta ja samalla järjettömyyttä! Entistä enemmän narripeliä ja kerskailua ja isku oikeuden arvokkuudelle!»

Näiden ajatusten ja tuskain kiduttaessa häntä hän tuli ajatelleeksi, että voisihan hyvinkin antaa päivän juhlallisuuksien tapahtua häiriöttä, voisi ottaa vastaan kuvernöörin viran, koska ihmiset sitä odottivat ja vasta sitten ehtisi antaa saaren yhteiskunnallisille ennakkoluuloille iskun ottamalla Katen vaimoksensa. »Ei ole vielä liian myöhä», kuiskasi kiusaaja.

Philip pysähtyi ja muisti ne kaksi kirjettä, jotka hän eilen oli lähettänyt. »Jumalan kiitos, nyt on jo liian myöhäistä!» hän virkahti.

Hän oli lausunut sanat ääneen ja läsnä olevat virkamiehet katsahtivat häneen. Jem-y-Lord seisoi hänen takanaan vavisten ja purren huuliaan.

Oli todellakin liian myöhäistä enää taipua tähän kiusaukseen. Ja miten julmaa, turhaa ja ellottavaa olikaan kuunnella enää sen ääntä! Hän oli ollut kyllin kauan maailman palvelija; hän tahtoi tästä hetkestä asti olla sen herra. Ei väliä, vaikka kaikki hornan henget nauraisivat hänelle! Hän tahtoi kuitenkin toteuttaa päätöksensä. Ainoastaan yhdellä ehdolla hän saattoi elää maailmassa — hänen tuli luopua siitä kokonaan. Ei ollut kuitenkaan olemassa kuin yksi keino maailmasta luopumiseen — hänen tuli luopua siitä palkasta, minkä maailma antoi, ja riisua yltänsä naamari ja valheverho. Hän ei ollut tehnyt syntiä vain Katea ja Peteä, vaan koko saarta vastaan ja saaren tuli myöskin antaa hänelle vapaus.

Hitain, epävarmoin askelin hän lähestyi ovea, mutta päästyänsä parin askeleen päähän konstaapelista hän pysähtyi. Hän hengitti kuuluvasti. Jos virkamiehet olisivat lähemmin tarkastaneet häntä tällä hetkellä, he olisivat luulleet häntä mieheksi, joka on matkalla mestauspaikalle. Mutta poliisi seisoi hänen edessään valtavasti eteensä tuijottaen kypärä toisessa kädessä ja toinen valmiina oven kahvassa.

»Nyt», sanoi Philip syvään huoaten.

Monet kasvot kurkottuivat esille, hajuvedet tuoksuivat, nenäliinat liehuivat ja puhkesi suosionosoitusten myrsky.

Philip oli astunut Oikeussaliin.

XXII.

Keneltäkään ei jäänyt huomaamatta hänen kasvojensa kauhistavan väsynyt ilme ja kalpeus, joka valkean peruukin ja mustan virkapuvun vuoksi oli tavattoman silmään pistävä. Hänen suuret silmänsä leimusivat kuin tuli. »Miekka on huotraansa liian terävä», kuiskasi joku.

Tärkeänä hetkinä voimakkaat ihmiset pitävät kaikki muut ihmiset jonkinlaisen välimatkan päässä. Kukaan ei voi heitä lähestyä. He kulkevat eteenpäin omin voimin ja seisovat tai kaatuvat yksin. Kaikki nousivat ylös Philipin astuessa saliin, mutta kukaan ei tarjonnut hänelle kättänsä. Yksinpä entinen kuvernöörikin kumarsi hänelle vain kuvernöörin istuimelta valtakatoksen alla.

Philip asettui tavalliselle tuomarinpaikalleen kuvernöörin oikealla puolella, sillä vasemmalla puolen istui piispa. Piispan takana oli yliprokuraattorin paikka ja Philipin taakse oli kuvernöörinsihteeri asettunut. Suosionosoitukset, joilla Philipiä tervehdittiin, päättyivät kättentaputukseen, joka vähitellen heikkeni ja häipyi, niinkuin rannasta palaavan aallon kohina. Kun oli syntynyt hiljaisuus, nousi Philip ja kuvernööriin kääntyen virkkoi:

»En tiedä, muistaako teidän ylhäisyytenne, että tänään on lainmukainen käräjäpäivä.»

Kuvernööri hymyili ja naurunhymähdys kävi läpi koko salin.

»Sen jätämme toiseen aikaan», hän sanoi, »tänään meillä on tärkeämpää tehtävää.»

»Suokaa anteeksi teidän ylhäisyytenne», väitti Philip» »minä olen vielä tuomari. Luvallanne annamme kaiken käydä laillista latuaan.»

Seurasi lyhyt äänettömyys, kysyvä katse ja kylmä vastaus: »Tietysti, jos haluatte, mutta teidän velvollisuudentuntonne — —»

Naiset parvekkeella olivat lakanneet löyhyttelemästä viuhkoillaan, edustajat liikahtivat levottomasti tuoleillansa alhaalla salissa.

Oikeudensihteeri tunkeutui esille tuomarinpenkin luo. »Tälle päivälle on ainoastaan yksi juttu, teidän ylhäisyytenne», hän kuiskasi Philipille.

»Ilmoittakaa se julkisesti, sihteeri», määräsi Philip. »Mikä juttu se on?»

Sihteeri selitti lyhyesti: Juttu koski erästä nuoria naista, joka oli koettanut lopettaa päivänsä Ramseyssä ja ollut siitä asti pidätettynä.

»Kuinka kauan hän on ollut vangittuna?»

»Seitsemän viikkoa, teidän ylhäisyytenne.»

»Antakaa minulle kirja, että saan kirjoittaa alle määräyksen hänen vapauttamisestaan.»

Kirja tuotiin tuomarin korokkeelle. Philip kirjoitti alle, antoi sen takaisin sihteerille ja sanoi kääntyen vankilan päällikköön:

»Mutta säilyttäkää häntä siksi, kunnes joku tulee häntä noutamaan.»

Tämän toimituksen aikana oli vallinnut jäätävä hiljaisuus. Kun se oli ohi, alkoivat naiset hengittää vapaammin. »Muistattehan tuon jutun — jätti miehensä ja pienen lapsensa — sittemmin saanut avioeron, kuten olen kuullut — kelvoton olento.» »Ah, kyllä muistan! Eikö häntä kuulusteltu ensimmäistä kertaa juuri samana päivänä, jolloin tuomari sairastui?» »Miehet ovat aina liian helliä kohdellessaan tuollaisia olentoja.»

Philip oli noussut taaskin. »Teidän ylhäisyytenne, minä olen täyttänyt tuomarina viimeisen velvollisuuteni.» Hänen puheensa oli käheätä ja hän näytti väsyneeltä ja kyllästyneeltä.

Entisen kuvernöörin lämpö oli hiukan kylmennyt tämän odottamattoman keskeytyksen aikana. Siitä huolimatta arpi oli kohonnut selvemmäksi hänen otsallansa ja hän nousi hymyillen seisoalleen. Samana hetkenä myöskin kuvernöörinsihteeri astui esille ja asetti kaksi kirjaa hänen eteensä pöydälle — Uuden Testamentin, jonka nahkakannet olivat kuluneet, ja Liber Juramentorum'in, valakirjan.

»Vaikka minä», alkoi entinen kuvernööri, »joka päivä yhä kasvavalla kaipauksella ajattelen niitä katkenneita siteitä, jotka joksikin aikaa olivat kiinnittäneet minua tähän kauniiseen saareen, minulle kuitenkin tuottaa lohdutusta se tieto, että seuraajakseni on nimitetty mies, jonka erinomainen lahjakkuus ja tahraton kunnia ja menneisyys minulle ovat hyvin tunnetut. Hän tulee suojelemaan sitä itsenäisyyttä ja riippumattomuutta, jota tämä saari on ammoisista ajoista asti saanut nauttia samalla kuin hän edelleen säilyttää ja arvossa pitää sitä uskollisuutta, jota tämä kansa aina on kruunua kohtaan osoittanut. Minä rukoilen Kaikkivaltiaan Jumalan siunausta hänen hallituksellensa, että hän, jos kerran tulee hetki, jolloin hän on samassa asemassa kuin minä tänä päivänä, voisi yhtä selvään ja kiitollisena muistaa sitä ystävyyttä, jota aina on hänelle osoitettu, ja että hän yhtä suurella kaipauksella kuin minä lausuu jäähyväisensä Man-saaren kansalle.»

Sen jälkeen kuvernööri tarttui virkasauvaan antaen merkin nousta, jota myös heti seurattiin. »Ja nyt, herra», hän sanoi kääntyen hymyillen Philipiin. »Tehdäksemme kaikki lakien mukaan, kuten te sanotte, sallikaa minun ensiksi saada hänen Majesteettinsa valtakirja, jolla teidät on virkaan nimitetty.»

Seurasi hetken äänettömyys ja sitten Philip sanoi selkeällä, kylmällä äänellä:

»Teidän ylhäisyytenne, minulla ei mitään valtakirjaa ole. Sen valtakirjan, jonka olen saanut, olen palauttanut takaisin. Minulla ei sen vuoksi ole oikeutta tulla asetetuksi kuvernöörin arvoon. Samalla olen eronnut myöskin tuomarin virasta, ja vaikka eronpyyntööni ei vielä ole suostuttu, en minä tosiasiassa ole enää missään valtion virassa.»

Mykkänä hämmästyksestä, ihmettelevin ilmein kaikki tuijottelivat puhujaan. Joku oli noussut ylös tuomarinpenkin takana. Se oli kuvernöörinsihteeri. Hän ojensi kätensä aivan kuin koskeaksensa Philipin olkapäähän, mutta hillitsi itsensä ja astui alas taas.

»Arvoisat neuvosherrat ja kansanedustajat», jatkoi Philip, »te luulette, että olette kokoontuneet katselemaan miestä, joka syöksyy kuolemaa synkempään kuiluun. Olkoon niin. Teillä on kuitenkin oikeus vaatia selitystä ja minä olen täällä antaakseni sen. Mitä olen tehnyt, on tapahtunut omantunnon pakotuksesta. Minä en ole sen aseman arvoinen, mikä minulla on, vielä vähemmän olen sovelias siihen asemaan, mitä minulle on tarjottu.»

Philipin takaa kuuluva epäselvä huudahdus keskeytti häntä hiukan.

»Ah, älkää luulko, vanha ystävä, että minä tässä puhun turhanpäiväisesti alentaen omia ansioitani. Mieluummin olisin toivonut, ettei minun olisi tarvinnut puhua selvemmin, mutta mikä on välttämätöntä, sen täytyy tapahtua. Teidän ylhäisyytenne on puhunut minun tahrattomasta kunniastani. Suokoon Jumala että niin olisi, mutta synti on kuitenkin sen syvästi tahrannut.»

Hän vaikeni, koetti alkaa uudelleen ja vaikeni taas. Sitten hän jatkoi täydellisen hiljaisuuden vallitessa hiljaa ja koruttomasti: »Minä olen viettänyt kaksinaista elämää. Sen elämän rinnalla, jonka te olette nähneet, on ollut toinen — Jumala yksin tietää, kuinka täynnä se on ollut väärintekoja, alhaisuutta ja häpeää. Minun velvollisuuteni ei ole sekoittaa ketään muuta tähän tunnustukseeni. Riittäköön, kun sanon, että menestykseni ja urani on perustettu petokseen ja ryöstöön, että olen pettänyt sen naisen, joka on rakastanut minua koko sydämestään ja että olen ryöstänyt sen miehen, joka on luottanut minuun kaikesta sielustaan.»

Ihmiset alkoivat hengittää kuuluvasti. Joku veti tuoliansa puhujan takana. Kuvernöörinsihteeri oli noussut jalustalle. Hänen punakoilla kasvoillansa kuvastui voimakas mielenliikutus.

»Suvaitseeko teidän ylhäisyytenne», hän alkoi epävarmasti ja sammaltaen syvällä bassoäänellänsä, »ehkä teidän ylhäisyytenne tietää samoinkuin me kaikki tällä saarella tiedämme, että hänen kunnianarvoisuutensa on juuri äskettäin toipunut pitkällisestä ja vaikeasta sairaudesta, johon ylenmääräinen työ ja liiallinen velvollisuudentunto on ollut syynä ja että — tosiasiassa, että — no, ettemme peittelisi totuutta, että — —»

Sanomaton helpotuksen huokaus kuului koko salissa ja kuvernööri, jonka kasvot olivat valahtaneet hyvin kalpeiksi, nyökytti hyväksyvästi päätänsä. Mutta Philip vain hymyili surullisesti päätänsä pudistaen.

»Minä olen ollut sairas», hän myönsi, »mutta en siitä syystä, kuin tässä on sanottu. Jumalan oikeudenmukainen rangaistus on kohdannut minua.»

Kuvernöörin kirjuri laskeutui takaisin.

»Tuli se hetki, jolloin minun täytyi istua oikeutta ja tuomita omaa syntiäni, hetki, jolloin hän, joka oli menettänyt kunniansa luottamuksesta minuun, seisoi syytettynä minun edessäni. Minä, joka olin ollut ensimmäinen syy hänen onnettomuuteensa, istuin tuomarin penkillä tuomitsemassa häntä. Hän on nyt vankilassa ja minä olen täällä. Sama laki, joka on tuominnut hänelle häpeällisen rangaistuksen, on kohottanut minut kunniaan ja valtaan.»

Ääretön hiljaisuus, kylmä kuin aamu ennen päivän sarastusta, vallitsi salissa. Sukkelalla vaistolla, joka valtaa joukot suurina hetkinä, ihmiset ymmärsivät sinä hetkenä kaiken — epäpuhtauden sen miehen luonteessa, joka oli näyttänyt niin puhtaalta, alhaisuuden ja valheen siinä elämässä, joka oli näyttänyt niin jalolta.

»Kun kysyin itseltäni, mitä minun nyt olisi tehtävä, oli minulla ainoastaan yksi ratkaisu valittavana. Minun oli aivan mahdotonta istua oikeutta, koska itse olin väärä ja samalla tulin ajatelleeksi korkeampaa tuomioistuinta, jonka edessä kerran saisin kaikesta vastata. Minun täytyi lakata olemasta tuomari. Mutta tämä turvasi vain elämäni tulevaisuudessa, mutta ei rangaissut minua entisyydestäni. En voinut antautua maallisen oikeuden rangaistavaksi, koska en ollut rikkonut maallista lakia vastaan. Ulkonainen laki ei voi asettaa ihmisen omaatuntoa tilille. Se täytyi hänen itsensä tehdä.»

Hän vaikeni taaskin ja jatkoi sitten tyyneesti: »Minun tuomioni on tunnustaa julkisesti syntini ja kieltäytyä kaikista niistä maallisista eduista, jotka olen ostanut toisten kärsimysten hinnalla.»

Ei ollut enää mahdollista epäillä hänen sanojensa merkitystä. Hän oli tehnyt syntiä ja korjannut synnistänsä sadon. Se sato oli tuottanut hänelle suuria ja loistavia etuja, mutta nyt hän oli luopunut niistä. Kunnianhimoisimmatkin unelmat olivat täyttyneet, ihmeet elämässä toteutuneet, maailma lepäsi voitettuna hänen jalkainsa juuressa, mutta hän hylkäsi ne kaikki. Kylmä hiljaisuus salissa oli muuttunut lämpimäksi kunnioitukseksi. Hän kääntyi valamiehiin, mutta kaikkien silmät olivat maassa. Silloin hänen omakin katseensa painui.

»Kunnioitettavat neuvostoherrat, te, jotka olette palvelleet kunnialla tätä saarta niin kauan, ehkä te moititte minua siitä, että olen kutsunut teidät kuulemaan tänne tätä tunnustusta. Mutta jos te tuntisitte sen kiusauksen, joka houkutteli minua pakenemaan ja jättämään tunnustuksen tekemättä, kääntämään selkäni menneisyydelle, heittämään kaikki kohtalon syyksi, syyttämään elämää ja olosuhteita ja vakuuttamaan itselleni, etten voinut menetellä toisella tavalla, niin te uskoisitte, että se ei ollut helppoa ja Jumala tietää, ettei se ollut myöskään turhaa, että vaivasin teitä tulemaan tänne näkemään nousuani häpeäpaaluun.»

Hän kääntyi uudestaan yleisöön.

»Arvoisat maanmieheni, hyvät naiset ja herrat, teille, jotka olette osoittaneet minulle niin suurta hyvyyttä, niin paljon enemmän ystävyyttänne kuin luonteeni oikeuttaa tai käytökseni ansaitsee, teille sanon jäähyväiseni; mutta en sano niinkuin se, joka lähtee maasta pois. Kun minä voitin mielitekoni karata tunnustamatta, voitin samalla halun ollenkaan lähteä täältä pois. Täällä, jossa elämäni on luhistunut raunioiksi, täytyy myöskin uuden elämäni alkaa. Vain täällä se on myöskin oikea. Tällä saarella, jossa kaikki tuntevat lankeemukseni, on tapahtuva nousemisenikin — se on oikeus ja kohtuus — nouseminen, joka vaatii ankaraa taistelua, surua ja kyyneleitä. Mutta jos se tapahtuu, tapahtuu se oikealla tavalla. Se voi viedä vuosia, monia vuosia, mutta minä tahdon odottaa — olen valmis tekemään työtä. Ja samalla hän, joka oli arvokas jakamaan korkeimman kunniani, tahtoo jakaa myöskin syvimmän alennukseni. Sellainen on kaikkien naisten osa — Jumala siunatkoon ja tukekoon heitä!»

Hänen syvä liikutuksensa tarttui kaikkiin.

»Ehkä te pidätte minua surkuteltavana. Elämässäni on ollut hetkiä, jolloin todellakin olen ollut surkuteltava, mutta ne ovat olleet niitä aikoja, niitä synkkiä hetkiä, jolloin teidän ylenmääräinen kiitollisuutenne on osoittanut minulle suunnatonta suosiota ja huomaavaisuutta, ja minua on lakkaamatta seurannut varjo, joka on huutanut: »Philip Christian, ne pitävät sinua oikeana tuomarina — sinä et ole oikea tuomari; ne luulevat sinua rehelliseksi mieheksi — sinä et ole rehellinen mies.» Älkää surkutelko minua nyt, kun synkät hetket ovat ohi, kun uusi elämä on alkanut ja kun vihdoinkin saan kuunnella oman sydämeni ääntä, joka on aina ollut Jumalan ääni.»

Hänen silmänsä loistivat, hänen suunsa hymyili.

»Jos tietäisitte, kuinka vähällä olin antaa asioitten kulkea sitä latua, jolle ne olivat lähteneet, peitellä syyllisyyteni, salata todellinen luonteeni, elää häpeässä ja kuolla teeskentelijänä, te pitäisitte nyt onneani kadehdittavana. Hyvästi, hyvästi, Jumala teitä siunatkoon!»

Ennenkuin kukaan oli ehtinyt käsittää, että hänen äänensä oli vaiennut, hän oli kadonnut tuomarin korokkeelta ja tuomarin tuoli oli tyhjä. Silloin ihmiset katsoivat liikutettuina toistensa hämmästyneitä kasvoja. He seisoivat yhä, sillä kenenkään mieleen ei ollut johtunut istuutua.

Mitään puheita ei enään pidetty sinä päivänä. Virkkaamatta sanaakaan tai antamatta pienintäkään merkkiä, kuvernööri laskeutui alas paikaltaan ja juhlallisuus oli loppunut. Kaikki siirtyivät ovea kohti. »Suuren hinnan hän tuosta kaikesta on maksanut», ajattelivat miehet. »Kuinka paljon hän onkaan häntä rakastanut», ajattelivat naiset.

Sinä hetkenä löi vanha, kuningatar Elisabethin aikuinen kello linnan tornissa kaksitoista, ja kalastajat Irlannin vesillä kohottivat riemukkaan hurraahuudon kotona olevan ystävänsä kunniaksi. Voimakas jyrinä kaikui kaupungissa. Sen oli synnyttänyt tykinlaukaus. Sitä seurasi toinen ja vielä kolmas. Ne ammuttiin laivasta, joka juuri kynti merta siitä ohi.

Philip muisti, mitä tuo merkitsi — ne olivat Peten viimeiset jäähyväiset.

XXIII.

Puolta tuntia myöhemmin olivat linnan vankilanosasto, linnan piha ja käytävät aina laskusillalle asti tungokseen saakka täynnä väkeä. Naiset täyttivät molemmat portaat, jotka johtivat vankilan kappeliin ja neuvostohuoneisiin. Miehet olivat kiivenneet aina räystäihin asti, josta he katselivat linnan pihaa ja kiemurtelevaa ympärysmuuria. Kaikkien katse oli kiinnitetty siihen oveen, joka johti tutkintovankilaan ja käytävä sinne pidettiin vapaana.

Ovi avattiin ja Philip ja Kate astuivat ulos. Ei ollut muuta käytävää ja siksi heidän täytyi valita tämä. Philip piti lujasti häntä kädestä kiinni puoliksi johtaen ja puoliksi vetäen häntä eteenpäin. Näin monien silmien vaivaamana Kate painoi päänsä alas, mutta ne, jotka olivat lähellä ja saattoivat kyllin selvään nähdä hänen kasvonsa huomasivat, että häpeä oli muuttunut onneksi ja pelko rakkaudeksi. Philip oli kuin uudestisyntynyt. Suunnaton kalpeus hänen kasvoiltaan oli kadonnut, ne loistivat nyt ja askel oli varma ja voimakas. Kaikki huomasivat, ettei hän milloinkaan ollut näyttänyt noin voimakkaalta, iloiselta ja jalolta. Tämä oli hänen voittonsa hetki, eikä se, mitä sisällä oli tapahtunut: tämä, jolloin hänen syntinsä oli tunnustettu, jolloin mikään hänen omassatunnossaan ei peloittanut häntä, jolloin maailma ja sen kunnia ei enää voinut häntä houkutella ja hän astui ulos vankilakopista käsi kädessä langenneen naisen kanssa, alkaakseen yhdessä elämänsä uudestaan ja kulkeakseen uutta tulevaisuutta kohti.

Ja Kate? Hän kesti hänen kanssaan hänen tulikokeensa. Hyveellisien sisariensa ja koko maailman edessä hän oli astunut rakastettunsa rinnalla tämän alennuksen kuiluun, jossa tämä oli päässyt itsekieltämyksen kukkulalle, häpeän ja kunnian korkeimmalle huipulle.

Hetkiseksi hän pysähtyi ja horjahti aivan kuin hänen päänsä yläpuolella käyvä kuuma hengitys olisi hänet huumannut. Mutta Philip kiersi käsivartensa hänen ympärilleen ja sinä hetkenä hän oli voimakas taas. Aurinko, joka paistoi suoraan korkean tornin yläpuolelta, valaisi Philipin korkeuteen käännettyjä kasvoja, ja hänen silmänsä loistivat kyynelten läpi.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MAN-SAAREN TUOMARI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SISÄLLYS:

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

VIX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XVI.

XVII.

XVII.

XVIII.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XXI.

XXII.

XXIII.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE