Gyurkovicsin tytöt
Date: 2026-03-30T00:00:00+00:00
Keywords: Hungarian fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Gyurkovicsin tytöt

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Gyurkovicsin tytöt

Author: Ferenc Herczeg

Translator: Akseli Heikkilä

Release date: March 31, 2026 [eBook #78331]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1955

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78331

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK GYURKOVICSIN TYTÖT ***

language: Finnish

GYURKOVICSIN TYTÖT

Kirj.

Ferenc Herczeg

Suomennos unkarinkielestä

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1910.

SISÄLLYS:

Ferenc Herczeg.
Sárika.
Ella.
Katinka.
Terka.
Lizi.
Mici.
Klárika.

Ferenc Herczeg.

Ferenc Herczeg (synt. 1863) on syntyperältään saksalainen, svaabi, mutta mieleltään, näkemykseltään ja kieleltään hän on unkarilainen. Hänen tuotannossaan yhtyvät läheisesti romantiikka ja realismi, mutta hän ei koskaan ole hentomielinen ja harvoin hän on tunteellinen. Humoristina on häntä verrattu Mark Twainiin. Ja lisäksi suolaa hänen kuvauksiaan erinomaisen hieno satiiri, jonka kärki kuitenkin usein jää huomaamatta niiltä, jotka eivät Unkarin oloja tarkemmin tunne.

Herczegiä ei voi syyttää syvämielisyydestä. Mutta hän onkin taiteilija, joka kuvaa näkemäänsä ja kokemaansa objektiivisesti ja filosofeeraamatta, eikä hänen kuvaamiansa piirejä sellaisinaan voikaan sanoa syvämielisiksi, sillä niissä ei pohdita elämänkysymyksiä, niissä eletään vain, ei ajatella. Mutta samalla kuin Herczeg on suuri humoristi ja satiirikko, on hän myöskin tarkkasilmäinen psykologi. Hän piirtää parilla vedolla koomillisen situatsionin, sanoja tuhlaamatta. Hänen komiikkansa ei ole pilalehti-, vaan situatsionikomiikkaa, ja sentähden ovat hänen, usein hyvinkin romanttisiin seikkailuihin osaa ottavat sankarinsa todellisia ihmisiä, jotka käyvät meille yleisinhimillisinä mielenkiintoisiksi.

Mutta Herczeg ei ole ainoastaan humoristi. Tavatonta suosiota saavuttaneessa näytelmässään "Bizanz" hän käsittelee bysanttilaisen kulttuurin kukistumista ja monumenttaalisessa romaanissaan "Pogányok" (Pakanat) on hän aiheekseen valinnut muinaisen alku-unkarilaisen pakanakulttuurin ja maahan tunkevan kristinuskon keskinäisen kamppailun.

GYURKOVICSIN TYTÖT

Keväällä minun täytyi lähteä Szerémségiin kummiksi eräälle kuuden kuukauden vanhalle pakanalle. Hän tulla tupsahti maailmaan viime syksynä, mutta minä olin jo kahdeksan vuotta sitten, juristi-aikanani, luvannut hänen isälleen ruveta lapsen kummiksi.

Kiireelliset toimeni ja pääkaupunkilaisvelttouteni pidättivät minua täyttämästä lupaustani aikanaan, ja koska itsepäinen vanha ystäväni oli saanut päähänsä, että kummina piti olla juuri minun eikä kenenkään muun, niin sateli sen johdosta Szavan rannalta minulle yhtä mittaa uhkaavasisältöisiä kutsukirjeitä.

Tuli tiedonantoja pienokaisesta: jo tavoittelee lihavalla kätösellään Styssin [Stys (Stüss), kortti unkarilaisessa korttipelissä] metsästäjää; latkii jo vermouthia lusikasta; muljauttelee jo silmillään ja maiskauttelee kieltään kuullessaan äitinsä mielilaulua. Ja vielä hän on kastamatta. — Pappi uhkailee, äiti suree, ja hoitaja häpeää kuljeskella kadulla lapsen kera, sillä ilkeämieliset naapurit kysyvät aina häneltä: Mikä on tuon ison pojan nimi?

Eräänä päivänä sain rouvalta sähkösanoman. Se oli äidinsydämen epätoivoinen tuskanhuuto: »Tänään lapsi alkoi puhua ja sanoi: Taakeli vie, tellainen kummi! — Olga.»

Tätä en enää voinut vastustaa. Lähdin matkaan; tavaroitteni joukossa oli pörrökarvainen keinuhevonen ja nikkeliakseliset lastenvaunut. Sitä paitsi oli taskussani jokunen kultakolikko papille.

Puolen yötä nukuin rautatievaunussa, ja kun aamulla heräsin, havaitsin olevani Bács-Bodrogin piirikunnan alueella.

Oli päivänpaisteinen, ihana kevätaamu. Juna kiiti unikkokenttien ja rikinkeltaisten sinappipeltojen keskitse; iloiset pääskyset liitelivät kanavien ylitse toisiaan tavoitellen; maidonkarvaisella taivaanrannalla lensi joukko villihanhia kuin hyttysparvi nuorta pajukkoa kohti.

Taaksemme jäi milloin talonpoikaistalo, milloin kylärähjä. Pienet talopahaset painautuivat pelokkaina kirkon ympärille ikäänkuin kauhistuneina junan jyrinästä. Siellä täällä näkyi sammalkattoisia herraskartanoita ja niiden puutarhapensastojen välistä räikeästi esiinpistäviä peltikattoisia kuisteja.

Erään pienen, ränsistyneen aseman sillalla — aseman nimeä on mahdoton lausua — tungeskeli koreilevia bunyevác-naisia ja turkkiin puettuja talonpoikia.

Asema-aitauksen tuolle puolelle seisahtui nelivaljakko. Vaunuista hyppäsi seuralaisensa auttamina kolme hienoa herrasnaista. Kaikki he olivat kauniita, solakoita, reippaita ja hyvin vilkkaita; kahdella heistä oli ruskea tukka, kolmannella kullankeltainen.

He kiipesivät asemasillalle pitkin ylimysaskelin, ikäänkuin ylenkatsoen koko maailmaa. Ja kuitenkin koko maailma vain katseli heitä ja hymähti heille. Matkustajat, talonpojat, naiset, poliisikunnan edustajat ja vieläpä minäkin. Tuolla veturin lämmittäjä kurottautui nokisine naamoineen koneensa rintasuojan yli ja töllisteli kaula kurkolla heitä. Palvelusintoiset konduktöörit aukaisivat ovet ensimmäisen luokan vaunuun, ja asemapäällikkö itse kantoi, perässä kulkien, heidän nimikirjaimilla varustettuja matkalaukkujaan, jotteivät he mitenkään vain myöhästyisi junasta.

Naiset itse puolestaan pitivät tätä sangen luonnollisena, koskapa heillä ei näyttänyt olevan hituistakaan matkakuumetta. He eivät välittäneet mistään, katselivat vain ympärilleen ja järjestelivät kukkasiaan, joita kantoivat käsissään ja päivänvarjoissaan. Sillä aikaa piti heidän seuralaisensa hellää huolta pitkäkarvaisesta setteri-koirastaan.

Kello soi ja juna lähti. Viime tingassa aukaisi tottunut käsi vaununi oven, ja ensinnä syöksyi luokseni koira, sitten astui sisään koiran isäntä, noiden kolmen edellämainitun kauniin naisen seuralainen.

— Täällä on kaiketi tilaa…

Katselimme toisiamme hetkisen silmästä silmään, sitten huudahdimme molemmat yht’aikaa:

— Feri Horkay!

— Kas! Sinäkö?

Löimme kättä.

Horkay oli rakas lapsuudenystäväni. Olimme samaan aikaan olleet molemmat lukiossa, ja hänestä oli isä Kajetán useampia kertoja ennustanut, että hän tulisi päättämään maallisen kilvoituksensa samassa hirsipuussa kuin minäkin.

Muistuu mieleeni säihkyväsilmäinen, rasavilli poikanulikka, luokan suuri koiranleuka. Hän oli notkea kuin sirkusilveilijä ja voimakas kuin nuori pantteri. Hän oli vasenkätinen ja käytteli linkoaan peloittavan taitavasti. Torimuijat, poliisit, oppipojat ja muut lukiolaisten leppymättömät viholliset pelkäsivät hänen ilkeitä kujeitaan enemmän kuin kolmipäiväistä vilutautia; mutta me pojat jumaloimme häntä ja pidimme häntä johtajanamme.

Koko kaupungissa häntä yleisesti nimitettiin bácska-paholaiseksi.

Heti ensi kerran luokkaamme astuessaan hän valloitti meidät kaikki itsetietoisella esiintymisellään ja reunalla vekkulinkäytöksellään. Hymyilevä päivänsäde valaisi hämärän koulusalin, ja vapauden tuulahdus kävi vihkojemme ja kirjojemme läpi. Hänestä, jonka mielestä kaikki, mikä haiskahti auktoriteetilta, oli kuin pakkopaita ruumiille, hänestä tuli meidän auktoriteettimme.

Sittemmin hänet kerran erotettiin koulusta samoin kuin hänet jo ennenkin oli noin puolesta tusinasta oppilaitoksesta potkittu, ja hänen isänsä vei hänet pääkaupunkiin, jonkinlaiseen kasvatusopilliseen kurinpitolaitokseen.

Sen jälkeen en ollut häntä tavannut. Olin kuvitellut kerran näkeväni Horkayn ritarillisena ryöväripäällikkönä, uudenaikaisena Rinaldinina, — ja nyt näin hänet englantilaiskuosinen metsästyspuku yllään nostelemassa kolmea kaunista naista nelivaljakosta…

— Feri Horkay!

Hän oli sama kuin ennenkin. Tuo iloinen ylimielisyys, veitikkamainen hymy viiksien alla ja kiusanteon halu silmistä loistaen.

Arvasin, että hän nyt lingon asemesta käsitteli peloittavan taitavasti pyssyään ja että häntä nyt pelkäsivät aviomiehet torimuijien ja oppipoikien asemesta.

— Matkustan Bács-Tamásiin, selitteli Horkay. — Sinne on täältä kahden tunnin matka… Siellä vietetään pikku Mici Gyurkovicsin [lue djúrkovitš] häitä, ja minun pitäisi olla nuodemiehenä… Nuo kolme komeata naista, jotka matkustavat kanssani, ovat morsiamen vanhempia sisaria…

— Sukulaisiasiko?

— Olemme serkuksia taikka jotakin sinnepäin… Jätin heidät yksikseen, olivat väsyneitä… Viime yönä eivät saaneet nukkua meidän meluamisemme tähden, ja sitä edellisen yön he tanssivat…

— Onko niitä useampiakin samaa kaunista lajia?

— Seitsemän on Gyurkovicsin tyttöjä samoin kuin kuolemansyntejä. Viisi heistä on jo onnellisesti naitettu, ja nyt menee seitsemäs miehelään.

— Ja kuudes tietenkin valmistautuu luostariin?

Horkay kohautti olkapäitään.

— Herra ties mitä hänestä tulee!

— Rumako?

— Päinvastoin! Asiantuntijat vakuuttavat, että hän on kaunein noista seitsemästä… Siitä en kuitenkaan tahdo mennä takuuseen, sillä näitten tyttöjen seurassa käy ihmisen niin, että hän aina pitää sitä kauniimpana, jota par'aikaa katselee…

Jatkoimme sitten puhetta Gyurkovicsin tytöistä, sen jälkeen haastelimme muista asioista ja sitten taas Gyurkovicsin tytöistä. Huomiotani kiinnitti jokainen Horkayn heistä lausuma sana, sillä tämä kuuluisa perhe antoi usein vierailunäytäntöjä Budapestissä. Kaikki tunsivat heidät ulkonäöltä; jokainen oli nähnyt heidät joko kadulla tai luistinradalla tai tanssiaisissa…

Kerran vuodessa, tuossa laskiaisen tienoissa, pistivät Tamásin Gyurkovicsit tupakkasadosta saamansa tulot taskuihinsa ja matkustivat Budapestiin, edusmies Gyurkovicsin luo, huvittelemaan. Ja niin pian kuin he tunsivat budapestiläisen asfalttikäytävän jalkojensa alla ja monien vieraiden ihmisten uteliaat katseet kasvoillaan, ei heitä voinut enää mikään pidättää. Päivällisaikaan herättivät he sangen suurta huomiota Koronaherczeg-kadulla ja päivällisen jälkeen luistinradalla. Iltaisin he kävivät vuorotellen teattereissa ja tanssiaisissa ja he eivät vielä aamun sarastaessakaan olleet tarpeekseen nauttineet soitosta ja samppanjasta. Ja missä ikinä he liikkuivatkin, he antoivat itävaltalais-unkarilaisen rahajärjestelmän helisevän siunauksen sataa tarjoilijoille, mustalaissoittajille ja pika-ajureille.

Se oli sellainen iso perhe, joita oli vain vanhana patriarkallisena aikakautena. Ruokasalissa oli aivan kuin alituiset vieraspidot. Pöydässä istui iso liuta nuoria herroja — heidän jäntereisissä ruumiissaan ja päivänpolttamilla kasvoillaan saattoi havaita monikuukautiseen säännöllisyyteen pakotetun elämän ja etelän ilmaston merkkejä —: siinä oli edusmies, tilanomistaja, sotilas ja kihlakunnantuomari, kaikki Gyurkovicseja. He olivat kuuluisia myöskin siitä, että he hakkailivat joka taholla, mutta yksikään heistä ei mennyt naimisiin. Gyurkovicsin tyttöjä sitä vastoin ei yksikään naimakelpoinen ihmislapsi voinut mielistellä kosimatta heitä.

Melkein joka vuosi Gyurkovicsit toivat mukanaan Budapestiin yhden naimaikäisen tyttären, jolle sieltä aina löydettiin mies. Ja niin pian kuin yksi heistä oli saanut ylleen morsiushunnun, vartoili jo toinen kärsimättömänä pitkiä hameita.

He olivat kauniita, solakoita ja sangen keimailevia neitosia, jotka saattoivat hyppiä seitsemän tanssia peräkkäin ja istua ruokapöydässä hamaan aamunkoittoon, ilman että heidän kasvoillaan oli havaittavissa vähintäkään kyllästymisen merkkiä. Aamunsuussa he säännöllisesti sytyttivät savukkeen, heittäen kuitenkin ensin pikaisen, lupaa kysyvän silmäyksen veljeensä, edusmieheen. Ja jos joku pöydässä istuvista herroista vähitellen alkoi innostua samppanjan ja neitosten paljaitten käsivarsien vaikutuksesta, sanoivat he hänelle:

— Puhukaa mammalle!

Sillä tavalla onnistui jokaisen heistä saada itselleen mies, ja sanotaan, että heistä kaikista on tullut hyviä aviopuolisoja.

Kun heidän kapionsa oli asetettu Váczi-kadun näyteikkunoihin, ihmettelivät ihmiset noita vaakunalla [tamásilaisten Gyurkovicsien vaakuna oli valkoinen kissanpää kruunulla varustetulla, punaisella kilvellä] varustettuja pöytäliinoja ja pitsikoristeisia alusvaatteita ja alkoivat arvioida, kuinka suureksi kunkin tyttären myötäjäiset voisivat nousta. Salaisuuden perillä olevat vain hymyilivät, sillä he tiesivät, että myötäjäiset, noita alusvaatteita lukuunottamatta, rajoittuivat vain plyysipäällyksiseen salonkikalustoon ja että kodista lähtevä vuotuinen avustus sisältyi niihin kahteenkymmeneen aprikoosimarmeladipurkkiin, jotka hänen armonsa rouva Gyurkovics syksyisin lähetti naimisissa oleville tyttärilleen.

Kaksi tuntia eli siihen asti kuin juna ehti Tamásiin keskustelimme pelkästään Gyurkovicsin tytöistä. Toisin sanoen: Horkay jutteli ja minä kuuntelin korvat hörössä. Hän tunsi hyvin henkilönsä ja pöyhenteli heidän tekosiaan hyväntahtoisen ivallisesti, aivan kuin nuori isä, joka kerskuu tyttärensä kepposista. Ja silloin tällöin vilahti hänen puheessaan kujetoverin turhamaisuus, joka vaati henkisen omistusoikeuden osuutta onnistuneimpiin kolttosiin.

Kun juna kiiti yli Tamásin sillan, olin jo täydellisesti selvillä kuuden Gyurkovics-tytön vaiheista. Nämä vaiheet eivät oikeastaan muodosta mitään historiaa, sillä ne alkavat kaikki milloin minkin tyttären ensimmäisistä tanssiaisista ja loppuvat kihlaukseen. Ennen ensimmäisiä tanssiaisiaan tytöt viettivät arvoituksellista elämää lastenhuoneen hämäryydessä, ja häiden jälkeen — hm, silloin he taas hävisivät lastenhuoneen hämäryyteen.

Tulin tuntemaan Sárin, Ellan, Katinkan, Terkan ja Lizan vaiheet ja sain tietää Mici Gyurkovicsin, nykyisen morsiamen, naimisiinmenon edellä käyneet tapaukset.

Kuudennesta tytöstä en sitä vastoin saanut tietää mitään. Klárikalle ei ollut vielä mitään erityistä tapahtunut. Hän oli käynyt tanssiaisissa, antanut rukkaset muutamille kelpo nuorukaisille ja jäänyt naimattomaksi. Miksi? Kukaan ei tietänyt sitä, hän itse kenties vähimmin.

— Hän on rakastunut johonkuhun! arvailin minä.

Horkay katsoi minuun kummissaan, ikäänkuin ei ollenkaan olisi käsittänyt sanojani.

Nuodemiestä odotti asemalla meluava seura. Siinä oli pari iloista rouvaa ja neitosta, kokonainen liuta merimieslakkisia tenavia, pari herrasmiestä ja taempana kaksi tai kolme vihreään liveriin puettua palvelijaa.

Pyörien kolinaan ja veturin puhkumiseen sekaantui mustalaissoittajien viulunvingutus. Kavioiden töminää ja hevosten hirnuntaa kuului maantieltä, jonne useat nelivaljakot olivat seisahtuneet.

Eräs husaarieversti tarkasteli kärsimättömän näköisenä vaunuja. Kun hän tuli ennenmainittujen kauniiden naisten ikkunan luo, heittivät nämä hänelle kouran täydeltä ruusuja vasten kasvoja.

— Täällä ollaan!

Horkay puristi kättäni, kutsui koiraansa ja astui asemasillalle. Katselin hänen jälkeensä ja näin hänen vihreän metsästäjälakkinsa katoavan noiden päivänvalojen kirjavaan joukkoon, joitten omistajista hän oli lasketellut monta sattuvaa pilaa.

Pikajuna kiiti eteenpäin, ja lammikkoa reunustavat tiheät akaasiapensastot estivät minua enää näkemästä mitään.

Minulla oli hyvää aikaa muistelmiini; keltaisten sinappikenttien ja vihreiden toukopeltojen vilahdellessa ohitseni ja vienon kevättuulen lehahdellessa kasvoilleni avatusta vaununikkunasta tulivat mieleeni Gyurkovicsin tytöt ja yhä uudelleen Gyurkovicsin tytöt.

Ja kun kaukaa näin sinistä taivasta kohti tornejaan kohottavan
Pétervarádin linnoituksen, olin jo mielessäni muodostellut kertomukset
Gyurkovicsin tytöistä.

Nyt kerron nämä yksinkertaiset jutelmat, jotka eivät herättäne mitään erikoisempaa mielenkiintoa, sillä sanoinhan jo alussa, että ne kaikki päättyvät häihin.

SÁRIKA.

En tiedä, minä kristillisen ajanlaskumme vuotena, mutta ainakin jo atleettitanssiaisten aikana esitettiin Sárika Gyurkovicsille Vigadossa [yleisten huvien viettopaikka Budapestissä. (Vigadó = huvitus, huvittelu.) Suom.] eräs nuori herra. Epäilemättä luulette, että tällainen esittely on mitä jokapäiväisin tapahtuma? Mutta jos kärsivällisesti kuuntelette kertomustani loppuun saakka, teidän on myöntäminen, että tämä tapaus oli laajalle ulottuvan toiminnan alkuna. Soittokunta soitteli parhaillaan Treffin »Naisvalssia».

Lujasti nyöritettynä ja hyväntuulisena istui tyttö huomattavan tuoreena säilyneen äitinsä rinnalla aivan lähellä tanssiaisten emännän ympärille muodostunutta piiriä. Ellen olisi aivan omantunnontarkka kirjailija, olisin sanonut: he istuivat itse piirissä. Jos olisin ilkeä, niin sanoisin: he istuivat tuolla, seuran ulkopuolella. Mutta koska en tahdo loukata historiallista totuutta ja vielä vähemmän Gyurkovicsin neitosten seurallista kunnianhimoa, sanon näin: he istuivat aivan lähellä tanssiaisten emännän ympärille muodostunutta piiriä.

Feri Horkay, tanssiaiskomitean marsalkka, raivasi itselleen tietä frakkirivien välistä, talutellen erästä nuorta herraa käsipuolesta, ja sanoi sukulaiselleen:

— Sárika! Saanko luvan esitellä parhaimman ystäväni — herra — tuota noin — herra…

Hän oli unohtanut parhaimman ystävänsä nimen! Vain niin paljon hän muisti, että tämän ristimänimi oli jokin Zoltán. Esitelty teki tuon erikoisen, sulavan kulmikkaan kumarruksen, joka on gentry-nuorisolla ikäänkuin vapaamuurarimerkkinä, ja sanoi:

— Nimeni on Zoltán Hidvéghy.

Sen jälkeen hän kietaisi kätensä sen kalanluu- ja teräsvieterimestariteoksen ympärille, johon Sárika raukan nuortea ruumis oli puristettu, ja tanssi hänen kanssaan kierroksen salissa. He tanssivat molemmat hyvin. Kun he olivat tulleet salin yläpäähän ja heidän suuressa tungoksessa täytyi käsin aukoa itselleen tietä, pyysi Hidvéghy neitostaan vielä toiseenkin katrilliin. Sárika heitti kysyvän silmäyksen Horkayhin, joka siinä lähellä leperteli erään kauniin neitosen kanssa. — Horkay kohautti vain olkapäitään ikäänkuin olisi tahtonut sanoa: — Tanssi vain hänen kanssaan, mutta omalla vastuullasi!

— Kyllä minun puolestani, sanoi Sárika.

— Mutta tunnetteko minut, kun tulen noutamaan teitä katrilliini? kysyi
Hidvéghy.

Sári Gyurkovics otti valkoisen neilikan olkapäältään ja ojensi sen viattoman näköisenä Hidvéghylle:

— Tästä minä tunnen teidät.

Hän ei voinut toisin tehdä, sillä hän oli jättänyt tanssiohjelmansa äitinsä huostaan.

Tässä minun täytyy huomauttaa eräästä seikasta. Feri Horkay, kuten ennen on mainittu, oli Gyurkovicsien sukulainen, vaikkakaan ei aivan läheinen, — ja lukiolaisajoiltaan saakka hän oli alituiseen ollut rakastunut milloin mihinkin tämän monipäisen perheen naispuoliseen jäseneen. Vain kohtuullisesti rakastunut hän oli, ihan siinä määrässä kuin jokaisella ihmisellä on tapana olla rakastunut kauniisiin serkkuihinsa. Gyurkovicsien perheessä suvaittiin häntä sentähden, että hän monella tavalla oli hyödyksi taloudessa. Häneltä oppivat tytöt tuon mutkikkaan csárdás-tanssin, hän antoi heille luistelunopetusta, ja häneen he hioivat kaikki keimailunsa aseet. Horkay esitteli heille myöskin nuoria herroja, ja hätätilassa hän olisi voinut itsekin heitä hakkailla.

Sanalla sanoen: hän täytti erinomaisesti serkun velvollisuudet ja nautti myöskin serkun oikeuksia, joihin kuului, että hän ilman enempiä velvollisuuksia sai mielistellä tyttäriä ja että hän jouluna sai heiltä vastaanottaa nimikirjaimillaan varustetun sikarikotelon.

Mutta palatkaamme taas Sárikaan, joka Hidvéghyn käsivarteen nojaten oli noussut katrilliin, luonnollisestikin äidistään kauimpana olevassa salin nurkkauksessa.

— Mistä olette kotoisin? kysyi Sárika.

— Sáros-piirikunnasta, vastasi Hidvéghy.

Horkay, joka oli heidän vastaparinaan, hymähti. Bácskalaiset hymyilevät toisinaan sároslaisille, josta ei suinkaan seuraa, että sároslaisetkin hymyilisivät bácskalaisille.

— Vietättekö talven täällä? kysyi Hidvéghy.

Tyttö vastusti pontevasti tällaista otaksumista.

— Herra varjele! Sepä vasta olisi ikävää! Viivymme täällä vielä kaksi viikkoa; sitten matkustamme etelään.

— Etelään? Italiaanko?

Horkay, joka johti katrillia, ryntäsi juuri silloin ohi kuten myrskyvihuri, ja siten Sárika saattoi suuremmatta vaaratta jättää seuralaisensa siihen luuloon, että he tosiaankin matkustavat Italiaan.

— Mutta oleskelettehan kesän Bácskassa?

— No, osan kesää linnassamme, toisen osan kylpypaikoissa.

Hidvéghy, kuultuaan sanan »linna», oikaisi valkoista kaulasolmiotaan ja tekeytyi arvokkaan näköiseksi. Hän olisi mielellään kysynyt vielä enemmän, mutta se ei ollut tarpeellista, sillä tyttö puhui omasta aloitteestaan.

— Maaseudulla ei ole lainkaan niin ikävä, kuin kaupunkilaiset luulevat… Aamuisin kävellään puistossa — meillä onkin hyvin iso puisto, luullakseni noin kaksisataa auranalaa… Iltahämärissä ratsastellaan tai ajellaan vaunuissa. Minä mieluimmin ajelen ja ohjaan aina itse neljää pientä ponyhevostani… Usein tulee meille vieraitakin… Paronit Szibarics ovat läheisiä sukulaisiamme, ja sitten vielä Szilvásyn kreivit… Tunnettehan Szilvásyn kreivit?

— Ellen erehtyne, luulen tavanneeni heidät… Niin — setäni, ministerin luona muistaakseni tapasin heidät.

Kuultuaan sanan »ministeri» tarkasteli Sárika tanssittajaansa kunnioittavasti kiireestä kantapäähän. He puhuivat nyt jo niin tuttavallisesti kuin olisivat olleet hyviä ystäviä lapsuudesta asti. Tuttavallisesti, sanon, mutta heidän äänessään oli kuitenkin jonkinlainen varma, hillitty sävy. Hidvéghy koetti hieman sorautellakin puhuessaan…

— Matkustaessamme Budapestista poikkeamme hetkeksi Kalocsaan, sanoi tyttö, — tervehtimään enoamme, arkkipiispaa… Mikä ihastuttava vanha herra hän on! Minusta hän pitää enemmän kuin muista meikäläisistä ja kinastelee aina kanssani. Usein hän sanoo: Sárika, pian hankin sinulle miehen!

— Luulen, että saatte miehen ilman hänen pyhyytensä myötävaikutustakin, arveli Hidvéghy.

— Niinpä minäkin luulen, myönsi Sárika.

Hän ajatteli hetken aikaa tätä mieltäkiinnittävää puheenaihetta, mutta kysäisi taas heti sen jälkeen tanssittajaltaan:

— Te olette Sáros-piirikunnasta?

— Olen syntynyt Hidvéghyn kylässä Sárosissa… Minulla on siellä pari maakaistaletta — yhteensä noin parituhatta auranalaa — mutta en pidä sielläolosta, sillä linnani on hirvittävän ikävä ja synkkä… Kuvitelkaapa vain mielessänne viisisatavuotista ryövärilinnaa mustine torneineen, linnaa, jossa on viisikymmentä huonetta ja jokainen huone iso kuin temppeli…

— Mutta sepä olisi mieltäkiinnittävää! arveli Sárika. — Meillä ei ole mitään senkaltaistakaan! Tuskinpa on koko Bácska viisisataa vuotta vanha.

— Sellaisessa vanhassa linnassa tuntee ihminen olevansa aivan kuin vankilassa.

— Ja nyt asutte siis vuoden umpeen Budapestissä? jatkoi tyttö uteliaana.

— Asun täällä, koska minulla toisestakin syystä on siihen pakko. Minulla nimittäin on myöskin rehellinen ammatti… Sitä ei kukaan voisi minusta huomata, eikö totta? Olen perheessämme vallitsevan vanhan perinnäistavan uhri. Suvussamme on jo viidensadan vuoden aikana aina ollut tuomareita… kihlakunnantuomareita, hovioikeudenneuvoksia ja oikeusneuvoksia… Siten on tullut tavaksi, että aina joku perheemme jäsen on antautunut tuolle alalle.

— Sepä intresanttia! Ja kauaksiko olette jo ehtinyt?

— Ajatelkaapa vain: olen vasta raastuvanoikeuden ylimääräinen notaario. Minä — raastuvanoikeuden notaario! Nauroin ministeriä vasten naamaa, kun hän oli nimittänyt minut. Hänkin nauroi ja sanoi: Mitä sinä oikein haluat? Ethän suinkaan heti tahtone alkaa senaatin puheenjohtajana!

Katrilli loppui; ja ministerin veljenpoika vei arkkipiispan sisarentyttären tämän paikalle. Sári sanoi myöhemmin Feri Horkaylle:

— Kaikista atleeteista on Hidvéghy miellyttävin. Hän on hieno mies eikä lainkaan tunkeileva.

Ja Hidvéghy sanoi ystävälleen:

— Kaikista täällä olevista neitosista on vain Sári Gyurkovics jonkin arvoinen. Hän on kaunis eikä lainkaan turhamainen.

Mutta Feri Horkay tuumaili itsekseen:

— Nuo kaksi ovat kuin luodut toisilleen.

Erään arkipäivän ehtoona illastivat Gyurkovicsit Hungaria-hotellissa. (Arkipäiviksi he lukivat ne päivät, jolloin ei ollut tanssiaisia eikä huviretkiä.) Mustalaissoittaja, joka, samoinkuin palveleva tarjoilijakin, kuului Sárikan salaisten ihailijain joukkoon, veteli par'aikaa jotakin bácskalaissävelmää, kun Hidvéghyn solakka vartalo ilmestyi pöytien keskelle. Hän oli puettu komeaan, ruumiinmukaiseen talvitakkiin ja tarkasteli sangen rohkeasti illastavia naisia. Äkkiä hän huomasi Sárikan. Tytön katseessa mahtoi olla jotakin, jonka Hidvéghy käsitti näin: Olkaa hyvä ja painakaa puuta! — koska hän sijoittautui heidän pöytäänsä. Siinä istui entisestään muutamia nuoria miehiä, joille hän ensi aluksi oli mustasukkainen, mutta joiden kaikkien hän myöhemmin sai tietää olevan Gyurkovicsin veljeksiä: edusmies, husaariupseeri, kihlakunnantuomari ja eräs viraton Gyurkovics. Kaikki he joivat vahvasti ja ryypätessään eivät he koskaan jättäneet kilistelemättä toistensa kanssa; kun hajamielinen edusmies kerran sattui lyömään sen laimin, silmäilivät toiset kolme häntä nuhtelevasti ja sanoivat surullisesti:

— Sinähän juot aivan kuin csonaplalainen tamburiininsoittaja!

(Minkätähden Gyurkovicsin herrat niin halveksivat csonaplalaista tamburiininsoittajaa, en ole huolimatta kaikista tutkimuksistani onnistunut saamaan selville.)

Mutta turhaa on tuhlata sanoja. Hidvéghy ja Sárika kohtasivat toisensa seuraavana päivänä luistinradalla, sen jälkeen muutamissa tanssiaisissa, sittemmin joka päivä.

Rouva Gyurkovics alkoi tutkistella Horkaylta: — Mikä tuo Hidvéghy oikeastaan on miehiään? — En tiedä hänestä juuri mitään; sen vain tiedän, että hän käy gentry-kasinossa ja on raastuvanoikeuden notaario.

— Johan siinä on tarpeeksi! Millainen hän muuten on virkamiehenä?

— Sanotaan hänen olevan täsmällisen ja kunnollisen, vaikka hän mielellään suurentelee jutuissaan.

— Herra paratkoon! Kunpa hänellä vain ei olisi suurempia vikoja!

Kerran he taas tulivat luistinradalta. Kaasulyhdyt paloivat, ja nuoret kiirehtivät edellä luistinten kalistessa. Feri Horkay seurasi äidin kera jäljempänä.

— Ylihuomenna matkustamme kotiin, sanoi Sárika ja lisäsi surumielisesti hymyillen: — Nyt en kuitenkaan lähde mielelläni!

Sárikan surumielisyydellä oli sellainen vaikutus nuoreen mieheen, että hän hotellin rappusilla sanoi:

— Sárika.

Sárika — eihän siihen vielä sisälly mitään, mutta jos se sanotaan niin kiihkeästi ja surunvoittoisesti, kuin Hidvéghy sen teki, niin silloin puhuteltu punastuu turkinkaulustaan myöten ja saa sydämentykytyksiä. Kun he olivat kahdenkesken käytävässä, sai neitonen takaisin rohkeutensa ja kysyi hiljaa:

— Te olette niin kummallinen tänään! Tahdotteko sanoa minulle jotakin?

Hidvéghy ei tahtonut sanoa mitään, tahtoihan vain sanatonna suudella häntä poskelle. Ja hän yrittikin sen tehdä, mutta pelästynyt Sárika käänsi ajoissa päätään, niin että suudelma — Jumalan kiitos! — vain hipaisi hänen korvaansa.

Seuraavana päivänä Sárika, hyvin arvaten, että Hidvéghyllá oli aikomus uudistaa eilinen yrityksensä, ei laskenut häntä niin lähelle, että napit olisivat sattuneet. Heidän erotessaan hän kuitenkin ojensi kätensä Hidvéghylle ja pyysi suloisesti hymyillen, silmät kosteina ja posket hehkuvina:

— Zoltán! Älkää olko niin hävytön!

— Mutta kun minä rakastan teitä niin hirveästi! huudahti raastuvanoikeuden notaario.

Seuraavana päivänä Sárika itkien valitti suruaan Horkaylle. Suudelmasta hän ei maininnut mitään — mitä se olisi kannattanutkaan? — mutta hän sanoi jotenkin tähän tapaan:

— Jos hän minua rakastaa, niin älköön olko hävytön, vaan puhukoon mammalle, sillä luullakseni minäkin rakastan…

Horkay sanoi:

— Tuota nuorta miestä täytyy rohkaista.

Tavallisissa oloissa ei Sárosin nuoria miehiä tarvitse rohkaista.

Feri Horkayn rohkaisutoimenpiteiden seurauksena oli, että hänen armonsa rouva Gyurkovics lähetti kotiinsa Bács-Tamásiin seuraavansisältöisen sähkösanoman:

»Viivymme vielä viikon. Sárikaa kohdannut odottamaton onni. Zoltán Hidvéghy, erittäin huomattavasta perheestä, kaksituhatta auranalaa, velaton tila romanttisine linnoineen, setänä ministeri. Tarkemmin kirjeessä.»

Samaan aikaan lähetti Zoltán Hidvéghy äidilleen, kameraaliviraston virkamiehen leskelle, seuraavan sähkösanoman:

»Kihlannut Sárikan, upporikkaan bácskalaisen suurtilallisen tyttären, ruhtinaspiispan sisarentyttären ja ainoan perillisen. Kirjeessä tarkemmin.»

(Hänen korkeutensa ruhtinaspiispa joutui Hidvéghyn hajamielisyydestä sille paikalle, joka oikeutta myöten kuului hänen pyhyydelleen Kalocsán arkkipiispalle.)

Gyurkovicsit jäivät niin muodoin vielä viikoksi Budapestiin. Koko sen ajan Hidvéghy istui alituiseen morsiamensa luona hotellissa, ja sillä aikaa kuin Gyurkovicsin nuoret herrat täyttivät veljen velvollisuutensa siten, että uudistivat kaikki, suurimmaksi osaksi kenties jo kivikaudelta periytyneet, rakastavaista morsiusparia kohtaan sopivat koirankujeet, hoiti rouva Gyurkovics järkähtämättömän sitkeästi kaitsijantointansa. Ankarasta äidillisestä valvonnasta huolimatta tapahtui kuitenkin hyvin usein, että nuoret pöydässä istuessaan, tahallinen viekkaus mielessään, ojensivat ruokavadin toisilleen vain saadakseen kosketella toistensa käsiä ja vaihtoivat juomalasejaan sellaisella johdonmukaisuudella, kuin olisi tärkeämpikin asia ollut kysymyksessä — vaihtaakseen ne taas uudelleen takaisin.

Rakkaus teki Hidvéghyn — niin ainakin väitti hänen ystävänsä Horkay — pähkähulluksi, mutta Sárikan se teki hentomieliseksi. Ennen oli tyttö terhakasti riidellyt milloin minkin vanhemman veljensä kanssa; — nyt, jos joku sanoi hänelle pahan sanan, kimmelsi hänen silmässään heti kyynel. Hän tuli omituisen lempeäksi ja haaveelliseksi. Ja sitten hänet valtasi hermostuneen rauhattomuus, pian yhtämittainen surumielisyys. Ikäänkuin ei häntä tulevaisuudessa olisi odottanutkaan rakkauden onni, vaan suuri, hirvittävä onnettomuus. Hidvéghykin kävi päivä päivältä synkkämielisemmäksi.

Horkay alkoi jo melkein surkutella heitä, mutta koetti turhaan saada heitä tunnustamaan huoliansa. Toisilleen he kuitenkin vihdoin ilmaisivat molemminpuoliset kärsimyksensä.

Se tapahtui kerran, kun rouva Gyurkovics unen uuvuttamana oli nukahtanut ja he molemmat, ikkunan komeroon hiipineinä, saivat mielensä mukaan kuiskailla.

— Missä mieluimmin asuisitte rouvana? kysyi sulhanen miettivänä.

— Ah, minulle se on yhdentekevää! sanoi Sárika nopeasti. — Siellä, missä te olette, siellä viihdyn minäkin.

— Kesällä voisimme kenties matkustaa äitinne luo pariksi viikoksi.

— Tietysti matkustamme. Äiti jo hankitsee tilaa talossa.

Hän sanoi talossa — ei enää linnassa.

Ja hän jatkoi puheluaan kodistaan, arastellen, kainosti punastuen, mutta kuitenkin keventyvin sydämin, aivan kuin olisi lopettanut rippiä. Hän repi osan kattoa, hajoitti kokonaisen ikkunarivin ja sysäsi kokoon seiniä, kunnes tuosta suurenmoisesta linnasta oli muodostunut sievä maalaistalo. Sitten hän käänsi puheensa puutarhaan. Kaunis puutarha köynnöskasvimajoineen ja keilaratoineen. Tuo kahdensadan auranalan suuruinen puutarha, josta he tanssiaisissa olivat puhuneet, ei oikeastaan ollut heidän, vaan erään kreivin, jonka tilanhoitaja heidän setänsä oli… Mutta silti he saattoivat käyskennellä puistossa, milloin vain halusivat.

Sárika vaikeni ja tarkasteli Hidvéghyn kasvojen ilmettä.

— Ohoo! Vai sillä lailla! ajatteli sulhanen itsekseen. — No, silloinhan voin minäkin huoleti räjähdyttää ilmaan esi-isieni vanhan linnan.

Sen hän tekikin heti paikalla.

— Parasta lienee, että sentään menemme teille, sillä meillä tuskin on sijaa… Äitini asuu vuokrahuoneissa, sillä tuon ennenmainitsemani linnan myi isoäitini veli jo noin neljäkymmentä vuotta sitten… Nyt polttaa siellä eräs juutalainen paloviinaa…

Hän lopetti ja huoahti helpotuksesta. Voi sun vietävä, miten hän jo olikin ruvennut halveksimaan tuota kurjaa linnaa synkkine torneineen ja uhkaavine vallituksineen! Jo viikkokausia se oli ahdistanut hänen rintaansa kuin painajainen.

Sárika tuli äkkiä hyvin iloiseksi. Hän nauroi ja sai halun ruveta leikkelemään kappaleita heidän bácskalaisesta maatilastaan. Leikkelyään hän jatkoi siksi, kunnes jäljelle jäi enää vain melkoinen pusta, yhdeksänsataa auranalaa peltomaata, mutta sittenpä heitä olikin kolmetoista sisarusta.

Hän tuli taas vakavaksi.

— Zoltán parka! Huonon kaupan teette tosiaankin naidessanne pienen morsiamenne!

Hidvéghy melkein suuttui tästä.

— Anteeksi! Pidättekö minua myötäjäismetsästäjänä? hän kysyi kylmästi.

— En — en — antakaa anteeksi! Te olette mies ja voitte työllänne elättää vielä ruokahaluisemmankin vaimon kuin minä…

Sárika nojasi onnellisena ruskeata päätään kihlattunsa olkapäähän — toisin sanoen hän olisi nojannut, ellei hänen armonsa rouva Gyurkovics juuri sillä hetkellä olisi herännyt ja erottanut nuoria rankaisevin silmänmulkauksin.

Heidän täytyi niin muodoin jättää toiseen kertaan suursukulaistensa, arkkipiispan ja ministerin saattaminen oikeaan olomuotoonsa.

Seuraavana keväänä Zoltán Hidvéghy nimitettiin kihlakunnantuomariksi. Kaksi viikkoa sen jälkeen vietettiin Bácskassa häät. Jos herra kihlakunnantuomari oli luullut, ettei hänen vaimonsa toisi mitään myötäjäisiä, niin hän peräti erehtyi. Sárika sai todella kauniin kolmenhuoneen kaluston, pianon ja täydelliset keittiövehkeet. Hän sai ihastuttavat kapiot; kuusi tusinaa nenäliinoja, yhtä monta sukkaparia, enkä tiedäkään mitä kaikkea vielä. Ja syksyllä anoppi lähetti heille koko laatikollisen aprikoosimarmeladia.

ELLA.

Gyurkovicsin toisen tyttären nimi oli Ella. Hän oli puolen päätä pidempi ja paljon keimailevampi kuin vanhempi sisarensa. Kun hänen äitinsä vei hänet mukanaan Budapestiin, vannoivat nuoret herrat, että Ella oli kaunein Gyurkovicsin tyttö, jonka he elämässään olivat nähneet, mutta saman arvostelun antoivat he myöhemmin jokaisesta uudesta julkisuuteen tuodusta Gyurkovicsin tyttärestä.

Muuten Ella liikkui ihmeteltävän varmasti asfalttikäytävillä ja parkettilattioilla, mikä todisti sitä, että hän astui suureen maailmaan vanhemmalta sisareltaan saamillaan perinpohjaisilla tiedoilla varustettuna. Heti ensimmäisenä iltana, perheen illastaessa viisi tuntia yhteen menoon Hungaria-hotellissa, valloitti hän, ikäänkuin ensimmäiseksi voimannäytteekseen, mustalaissoittokunnan ja teki sen niin perinpohjaisesti, että soittokunnan johtaja sittemmin vingutteli Ellan mielikappaleita sekä tanssiaisissa että kapakoissa.

Gyurkovics-kuume tarttui taas nuoriin herroihin, ja näytti siltä, kuin olisi riippunut Ellasta, kenelle heistä tauti tuottaisi onnettomimman käänteen. Ella suosi eniten Endre Gáboria, ja tämän taktiikkavirheen syyksi — äiti moitti siitä Ellaa sittemmin hyvin usein — on luettava se, että perhe kahden viikon kuluttua matkusti kotiinsa ilman naimatarjousta.

Endre Gábor, johon Ella niin suunnattomasti oli kiintynyt, oli kauniskasvoinen ja elämäntavoiltaan hyvin säännöllinen nuori mies. Gyurkovicsien näkökannalta katsottuna hänen suurin virheensä oli juuri se, että hän oli niin erinomaisen säännöllinen. Sellainen nuori mies, joka tyystin tarkasteli tarjoilijan laskua, joka »soupé-csárdásin» aikana ei kadottanut järkeään, joka saattoi punnita tekojaan vielä silloinkin, kun oli samppanjahumalassa, oli jo kerta kaikkiaan epäilyttävä otus.

— Minä luulen, että tuo Endre Gábor kärkkyy rahoja, sanoi hänen armonsa rouva Gyurkovics. — Parasta kai olisi, että päästäisit hänet menemään etkä turmelisi hänen takiaan muita naimamahdollisuuksiasi.

Ella ei mistään hinnasta tahtonut päästää Endre Gáboria menemään. Jos hän olisi saanut määrätä, ei hän olisi antanut Endrén tanssia ollenkaan muiden tyttöjen kanssa, vaan olisi mieluimmin yksin pitänyt hänet rinnallaan sekä kadulla että luistinradalla. Jos asia olisi hänestä riippunut, olisi hän kuljetellut Endre Gáboria kaulavyöstä aivan kuin viisasta newfoundlandilaiskoiraansa kotona, koiraansa, jonka synkkää muotoa hän oikein pelkäsi, mutta jota hän kuitenkin rakasti sen uskollisuuden tähden.

Se kumma tapahtui, että Gyurkovicsin toinen tytär, kenties »soupé-csárdásin» innostamana tai kenties niiden muutaman samppanjatilkan vaikutuksesta, jotka hän illan kuluessa oli nauttinut, tuli pyörälle päästään kilistäessään Endre Gáborin kanssa.

Mutta sillä välin kuin Ella hurmaantuneena, säihkyvin silmin katseli Endre Gáboria ja rouva Gyurkovics huolestuneena tarkasteli Ellaa, risteilivät epämieluisat ajatukset nuoren miehen aivoissa.

— Minä en voi mitenkään kytkeä itseäni tähän perheeseen; hehän syöksevät perikatoon itse Rotschildinkin. Otaksukaamme, että heillä on miljoona — niin paljon ei heillä nyt tosin ole… ja sitten on heitä kai noin kymmenen kappaletta… Heidän äitinsä on vielä nuori nainen, ja olkoon, että hän antaa kullekin lapselleen viisi- tai kuusikymmentätuhatta guldenia… Se tuottaa vuodessa korkoja noin kaksi- tai kolmetuhatta…

Gábor otti käteensä Ellan viuhkan.

— Erittäin kaunis viuhka! Tekisi mieleni ostaa tällainen sisarelleni…
Onko tämä kalliskin?

— Ei ollenkaan! Jos tahdotte, hankin teille samanlaisen kahdeksallakymmenellä guldenilla.

Nuori mies puri huultaan.

— Kahdeksankymmentä guldenia, tuumi hän itsekseen, — kolmannes kuukausipalkastani…

Eräs Gyurkovicsin veljeksistä sätti parhaillaan tarjoilijaa. Hän oli tilannut Monopolia, ja tarjoilija toi kotimaista samppanjaa.

— Olenko minä mikään ajurinroikale, koska aiotte juottaa minulle unkarilaista samppanjaa! riehui nuori mies.

— Minä en voi mitenkään kytkeä itseäni tähän rahojanielevään perheeseen, päätteli Endre Gábor itsekseen.

Päivät vierivät, tupakkasadon tulot hupenivat, ja Gyurkovicsit alkoivat sääliä tavaroitaan kokoon. Ella, jossa rakastuneen tytönheiskaleen kaikki merkit näyttäytyivät, oli lähestyvästä eronhetkestä synkästi suruissaan. Vielä oli hänellä jäljellä yksi toivonkipinä: erojaiskekkerit, jotka Endre Gáborin ystävät panivat toimeen Gyurkovicsien kunniaksi.

Juhlatilaisuudessa näytti siltä, kuin olisi Ellan mielitietty katunut tähänastista vastustustaan. Hän oli yhtenään Ellan läheisyydessä, jokaisesta hänen sanastaan huokui tosi suru tapahtuvan eron johdosta, ja illallisten aikana hän kuumeni hakkailussaan siinä määrin, että Ellan poskilla paloi yhtämittainen odotuksen puna.

Mutta sitten tapahtui jotakin, vain vähäpätöinen ajattelemattomuus, joka taas jäähdytti Endrén. Asianlaita oli niin, että mustalaissoittokunnan johtaja, valaen tunteensa nuottipinnalle, oli Ellan kunniaksi säveltänyt laulun, jonka oli ristinyt Bunyevács-prinsessan lauluksi. Laulun sanat puhuivat eräästä Bács-Tamásin taivaalla tuikkivasta, loistavasta tähdestä.

Tämä tosin ei ollut mikään uusi luonnonilmiö eikä uutuus musiikinkaan alalla, mutta se voi kuitenkin aina saada jokaisen tunteellisen bácskalaissydämen nyyhkimään hamaan aamunkoittoon.

Ella ei tosin nyyhkinyt, vaan kuunteli kaihomielisesti hymyillen ja silmät ummessa sävellystä. Sitten hän kääntyi veljeensä, edustajaan:

— Kuule, Milán, annapa minulle pari kymppiä!

— Mitä sinä rahoilla?

— Annan mustalaisille.

— Se on minun asiani!

Edusmies ei antanut. Ella tuumi hetkisen, irroitti sitten käsivarrestaan kauniin jalokivirannerenkaansa ja viskasi sen mustalaisten lautaselle. Edusmies sekä suuttui että nauroi; hän lunasti sitten sisarensa koristeen kolmellakymmenellä guldenilla.

Mutta Endre Gábor napitti hännystakkinsa.

— Olisin aivan pähkähullu, jos kytkisin itseni tähän perheeseen, murisi hän itsekseen.

Hän jätti pelästyneen Ellan istumaan niine hyvineen ja alkoi tulisesti hakkailla erästä naista, jonka nimen olen unohtanut.

Seuraavana päivänä Gyurkovicsit matkustivat kotiinsa. Ellan äiti vei mukanaan sen järkyttävän kokemuksen, että hänen toinen tyttärensä, bunyevács-prinsessa, johon hän karnevaalien aikana oli kiinnittänyt niin monta rohkeata toivetta, osoittautui seuraelämään mahdottomaksi.

Oli kulunut kahdeksan kuukautta noista kuuluisista karnevaaleista. Syksy saapui pitkin askelin, ja Endre Gábor tuli ystävänsä Feri Horkayn kutsusta sinne etelän puoleen metsästelemään peltopyitä.

He olivat jo ammuskelleet muutaman päivän, kun Horkay otti puheeksi läheisessä kylässä asuvat Gyurkovicsit.

— Oikeastaan sinun pitäisi käydä tervehtimässä heitä… Tapasithan heidät hyvin usein viime talvena Budapestissä…

He päättivät käydä siellä yhdessä. Mutta Endre Gábor joutuikin ennen ja yksinään Gyurkovicsien taloon. Se tapahtui seuraavasti: Eräänä aamupäivänä kuljeskelivat metsämiehet pitkin sänkipeltoa, pyssyt kainalossaan, ja eksyivät siinä päivällisen korvissa toisistaan. Gábor lähti etsimään vaunuja ja laahusti hitaasti väsyneen vainukoiransa kera suoraan eteenpäin. Äkkiä hän havaitsi olevansa lähipitäjän rajalla. Joku selitti hänelle, että kylän toisella puolella oleva iso, vanha talo oli Gyurkovicsien.

— Tunnen heidät tarpeeksi hyvin voidakseni pyytää heiltä lautasellisen keitosta, tuumaili metsämies itsekseen ja astui talon pihaan.

Talon ulkomuoto ei suinkaan ilmaissut asujaintensa ylimystaipumuksia. Gábor ei voinut uskoa, että täällä asuisi bunyevács-prinsessa. Isolla, hiljaisella pihamaalla kuopusteli joukko helmikanoja; aidanseipäisiin oli sälytetty pyttyjä ja maitokiuluja.

Portailla ei Gábor tavannut niin ristinsielua. Huoneisiin hän ei uskaltanut astua, sillä hän pelkäsi näkevänsä laiskottelevat prinsessat aamupukineissa, ja sentähden hän lähti astelemaan väentupaan.

Väentuvan edustalla, ison silkkiäispuun varjossa, oli parhaillaan käynnissä isopesu. Koko liuta rupattelevia pesijättäriä kiersi ja karttusi siinä liinavaatteita. Mankeli oli sijoitettu räystään alle, missä myöskin toimitettiin silitys. Herrasmiesten kirjorintaiset paidat, joiden silittäminen, kuten tunnettua, vaatii aivan erityistä tarkkaavaisuutta ja huolenpitoa, oli erotettu muista vaatteista, ja niiden silittäminen oli uskottu Ella-neidille. Sillä bunyevács-prinsessakin seisoi siellä avokaulaisessa kotipuvussa, valkopilkkuinen huivi päässään, käsivarret kyynärpäihin saakka paljaina, ja puhalteli kasvot hehkuvina kuumaa rautaa…

Kun hän näki metsästäjän ja tunsi hänet, kirkaisi hän ja pyrähti tupaan jättäen tohvelinsa tielle. Pari kolme hänen pesutoveriaan, Gyurkovicsin tyttöjä nekin, seurasi hetkisen epäröityään sisarensa jälkiä. Vain väärentämättömät talonpoikaistytöt jatkoivat kylmäverisinä työtään.

Kun Gábor myöhemmin pyysi Horkaylta selitystä tähän eriskummalliseen tapahtumaan, kohautti tämä olkapäitään:

— Mikä ihme siinä? Rouva Gyurkovicsilla on niin paljon lapsia, että hän heidän avullaan hoitaa koko talouden; pojat ovat peltotöissä, tytöt taas keittiössä, navetassa ja kellarissa. He kirkastavat astiat, keittävät, pesevät, sekoittavat vettä kaupunkiin vietävään maitoon ja vieläpä pitävät huolta viininkin sekoituksesta.

— Olisitpa nähnyt heidät Budapestissä!

Gyurkovicsin tyttäret olivat muuten sangen hämmästyksissään Gáborin äkillisestä ilmestymisestä taloon. Odottivathan he häntä vierailulle, mutta vasta muutaman päivän päästä. Siksi he kyllä olisivat saaneet talon kuntoon ja pari renkiä liveripukuihin. Mutta nyt heidät oli paljastettu. — Mieheen, joka oli nähnyt heidät pesusoikon ääressä, he eivät enää voineet vaikuttaa Budapestissä karnevaalien aikana…

Sentähden olikin Ella-neiti hieman hämmästynyt, kun Endre Gábor peltopyitä metsästellessään useammankin kerran kävi talossa.

Eräänä päivänä nuori mies taas ilmestyi taloon ja tapasi tytön riihestä. Tyttö valvoi sukankudin kädessään työntekoa ja suojeli itseään ryöpyttävältä tomulta isolla liinalla. Nyt ei hän enää juossut Gáboria pakoon, sillä hän oli jo kokonaan luopunut siitä toivosta, että voisi jollakin tavoin miellyttää tuota nuorta miestä.

Gábor istuutui hänen viereensä kaurasäkille, ja tyttö antoi huivinsa solua olkapäille.

He puhuivat hiukan jokapäiväisistä asioista.

— Tiedättekö, Ella, kun tanssin teidän kanssanne Pestin juhlassa, en olisi voinut kuvitellakaan näkeväni teitä tällaisena…

Tyttö puri huultaan; teki sitten ripeän päätöksen ja katsoi nuorta miestä rohkeasti silmiin:

— Teillehän se on yhdentekevää! Juhlassa miellytin teitä aivan yhtä vähän kuin täällä riihessäkin!

— Erehdytte! Te miellytitte minua juhlassa, ja myöskin täällä riihessä te miellytätte minua.

— Mutta juhlassa olin sentään enemmän mieleisenne?

— Taaskin erehdytte! Tuossa asussa katselen teitä mieluummin.

— Mitenkä?

Tyttö silmäili äkkiä pukuaan; veti sitten paksupohjaiset kenkänsä pumpulihameensa alle.

Isäntärenki tuli säkkejä noutamaan, ja Ella lähti, avaimet sivulla kalisten, aittaan. Tultuaan takaisin hän kysyi tavallinen rohkea hymy kasvoillaan Endre Gáborilta:

— Sanokaa, miksi miellytän teitä enemmän nyt?

— Siksi, että nyt uskallan toivoa, että te vähempiosaisenkin miehen rinnalla…

Hän ei lopettanut lausettaan. Ella sanoi hiljaa:

— Asia riippuu siitäkin, kuka tuo mies on…

— Ja jos se olisin minä?

Ellaa kutsuttiin taas viljavaa'alle. Ennen menoaan hän kuitenkin sanoi nopeasti:

— Puhukaa mammalle!

Endre Gábor puhui jo samana iltana mammalle.

Ja rouva Gyurkovics sanoi tyttärelleen:

— Sitä minä aina olen sanonut, että miehiin täytyy vaikuttaa. Mutta sitä en tietänyt, että herrasmiehiin voi vaikuttaa kotiaskareillakin.

Muutamia kuukausia myöhemmin töllistelivät ihmiset Vaczi-kadun näyteikkunoissa olevia Ella Gyurkovicsin kapioita: kirjailtuja nenäliinoja ja pitsikoristeisia alusvaatteita.

Ja jo laskiaiskarnevaalien aikoihin vietiin Budapestiin Gyurkovicsien kolmas tytär, joka oli vieläkin sievempi kuin hänen molemmat vanhemmat sisarensa ja jonka vaiheet kohta kerron.

KATINKA.

Rouva Gyurkovics ei suinkaan, toimitettuaan naimisiin toisen tyttärensä, heittäytynyt hyödyttömään lepoon, kuten moni muu vähemmän tunnollinen äiti kenties olisi tehnyt, vaan kutsui heti kolmannen tyttärensä lastenkamarista ja teki hänelle tiettäväksi, että hän siitä päivästä lähtien oli täysikasvuinen tyttö.

Gyurkovicsin tytöt olivat luodut sellaisiksi, että heidät viidennestätoista ikävuodesta alkaen voitiin tehdä isoiksi tytöiksi milloin tahansa. Tarvitsi vain antaa heille pitkät hameet ja kureliivit, kammata heidän tukkansa muodin mukaisesti päälaelle ja — kaiken muun saikin jo sitten huoleti jättää heidän omaan huostaansa. He kehittyivät itsestään. Lapsellinen riehakka ilme heidän kasvoillaan muuttui itsestään keimailuksi, nuoria miehiä eivät he enää nimittäneet sedäksi, vaan aina teitittelivät, ja pienestä puutarhastaan ja kyyhkysistään eivät he enää välittäneet hiventäkään. Kyyhkyset sekä koulumamsellilta saadut pyhimystenkuvat ja ahkeruudentodistukset menivät perintönä nuoremmille Gyurkovicsin tyttärille, kun taas äskenleivottu isotyttö sai huostaansa vastikään naimisiin päässeen sisarensa tanssiohjelma- ja kotiljonkimerkkikokoelman.

Katinka Gyurkovicsia nimitettiin aina kuudenteentoista ikävuoteensa saakka Katicaksi, mutta nyt äiti vaihtoi naimisissa olevan tyttärensä kehoituksesta tuon talonpoikaisen Katica nimen ylimyskaikuiseen Katinkaan.

Katica-Katinka oli muuten aivan yhtä solakka ja kaunis ulkonäöltään kuin muutkin Gyurkovicsin tytöt. Hän tanssi ihastuttavasti, vaikkei hän ollutkaan nauttinut tanssinopettajan ohjausta.

Viimeksimainittu tosiseikka on omiaan osoittamaan, että bács-tamásilaisten lastenkamareissa harrastettiin paljon muutakin kuin vain kävelemisen opetusta.

Katinka oli tavallaan erikoisuus Gyurkovicsien perheessä, hän näet ei ollut tumma, vaan vaalea. Alkuaan kai hänetkin sentään oli tummaksi tarkoitettu — hän oli »tummasilmäinen ja kulmat sysimustat», kuten joku sanomalehtireportteri kirjoittaisi. Toisin sanoen tummuuteen nähden ei hänessä ollut mitään toivomisen varaa; hänen ihonsa värikin oli miltei ruskea, mutta — hänen tuuhea tukkansa oli yhtä kullankeltainen kuin sen bysanttilaisen kuningattaren, jonka ylevään kuvaan minä kerran olin rakastunut, mutta jonka nimeä — mikä kiittämättömyys minun puoleltani! — en enää muista. Piirikunnan vanhat herrat olivat hartaasti rakastuneet Katinkan tuuheaan tukkaan ja nimittivät sen omistajatarta pikku-madonnaksi. He otaksuivat hänellä olevan lempeän sielun, mutta tämä otaksuma osoittautui sittemmin kerrassaan perusteettomaksi. Kun Katinka oli ensi kerran pukeutunut Arvaylta juuri saapuneeseen pitkään hameeseen, kokoontui talon koko palveluskunta töllistelemään tuota koreata ihmettä. Rouva Gyurkovics katseli huomattavasti mielissään tytärtänsä, ja Katinkakin silmäili itsetyytyväisen näköisenä kuvastimeensa.

Hänen armonsa sanoi ihan huomaamattaan:

— Tuota en annakaan tuhatta auranalaa vähemmällä!

Hän taisi luulla, ettei Katinka ymmärtänyt sitä, mutta pikku-madonna sanoi mahdikkaan rauhallisesti:

— Jättäkää se minun asiakseni.

Tuhannen auranalaa?

Kun Gyurkovicsit karnevaalien aikana taas huvittelivat Budapestissä, sattui sellainenkin ilta, jolloin Katinkan pöydän ympärillä oli yht'aikaa tarjolla kaksikymmentätuhatta auranalaa, — ei tietysti kuitenkaan yhden henkilön omaisuutta kaikki.

Näistä kahdestakymmenestätuhannesta auranalasta omisti Gida Radványi kymmenentuhatta, — se vain oli vikana, että nuo kymmenentuhatta auranalaa eivät oikeastaan olleet hänen omaisuuttaan, vaan hänen isänsä, ja että Gida Radványi oli vielä surkuteltavan alaikäinen. Hän käytti monokkelia, ajoi omissa numeroimattomissa vaunuissaan, mutta oli edellisenä vuonna — herra ties monennenko kerran! — saanut reput ylioppilastutkinnossa.

Ellei asianlaita olisi ollut näin, olisi Katinkasta varmaan tullut paronitar ja suurtilallisen puoliso, oikean todellisen suurtilallisen eikä sellaisen, joka vain hotellien matkustajaluetteloissa komeilee sillä nimellä.

Vanhempi Radványi oli husaarieversti. Kun hän sai kuulla, että poika, sen sijaan että olisi valmistautunut tutkintoonsa, hakkaili Gyurkovicsin tyttöä, alkoi hän, virkaansa kuuluvaa etuoikeutta käyttäen, synkeästi kiroilla.

Hän sanoi — pidän velvollisuutenani sivuuttaa mahtipontisimmat voimasanat — muun muassa näin:

— Ensiksikin: tuon lurjuksen täytyy oppia jotakin. Toiseksi: minä en halua joutua minkäänlaisiin tekemisiin tuon bunyevácilaisen nousukassuvun kanssa! Kolmanneksi: minä löylytän tuota nuhkkaa…

Rouva Gyurkovicsille vihjaistun, että vanhemmalla Radványilla oli joitakin periaatteellisia epäilyksiä tuota aikeessa olevaa aviohittoa vastaan.

— Kärsivällisyyttä, Katinka! sanoi rouva Gyurkovics. — Kärsivällisyyttä vain, kyllä ukko vielä myöntyy!

— Kunhan vain tuo pikku Gida Radványi ei olisi semmoinen aasi!

— Joka tapauksessa on hyvä, että pidät poikaa kuumana.

Katinka vaipui mietteisiinsä.

— Taitaisi olla edullisempaa hieman lämmitellä itse ukkoa…

(Heillä oli jo tapana puhella tällä tavalla keskenään.)

Gyurkovicsit matkustivat taas kotikyläänsä eivätkä nähneet pikku
Radványia ennen kesän tuloa.

Mutta kesällä he taas näkivät hänet usein. Radványin ja Gyurkovicsien tilukset olivat aivan lähitysten, ja Gida vietti kesää isänsä tilalla. Tämän hän teki sillä tekosyyllä, että hänen muka täytyi lueskella ylioppilastutkintoaan varten. Mutta päivällisen aikaan hän säännöllisesti livisti kotiopettajan kynsistä ja ilmestyi Gyurkovicsien luo hirvittävän huonomallisessa ratsastuspuvussa. Sitten hän ikävystytti Katinkaa iltaan saakka milloin keilaradalla, milloin keinussa. Kotiopettaja, tuskastuneena oppilaansa tottelemattomuudesta, ratkesi juomaan, — vaikka olihan niitä ihmisiä, jotka väittivät, että hän jo ennenkin oli viinaa viljellyt.

Kerran Katinka aivan suuttui seuralaiseensa.

— Minä ajan hänet matkoihinsa! Ei hän ole vielä muuta kuin nulikka!

— Mitä sinä tyttö ajattelet? vaikeroi rouva Gyurkovics. — Hän on sentään kaksi tai kolme vuotta sinua vanhempi… Ja sitä paitsi hän on ylimys, ja kaikki ylimykset naivat varhain. Tuossa tuokiossa voi hänestä tulla edullisin kosiomies koko piirikunnassa!

— Mutta kun hän on sellainen pässinpää!

— Paronin ei tarvitse olla viisas. Jos jollakulla paronilla on järkeä, perustaa hän sokeritehtaita ja kouluja tai tuhlaa rahansa tanssijattariin tai politiikkaan…

Kerran, kun he tekivät lähtöä erääseen metsistössä puron rannalla vietettävään juhlaan, ilmaisi Gida kauhistuneena Katinkalle, että hänen isänsä, eversti, oli tulossa:

— Isäni saapuu, saapuu mukanaan koko rykmenttinsä! Ja hän jääkin tänne!
Hän on hankkinut määräyksen siirtyä tänne koko rykmentteineen!

»Koko rykmentti» näytti erityisesti vaikuttavan Gidaan. Hän kuvitteli asian niin, että tästä lähin alkaa kahdeksansataa husaaria hänen isänsä johdolla vartioida häntä, ettei hän vain mitenkään pääse Katinka Gyurkovicsin läheisyyteen, vain että hänen on pakko päivät pääksytysten lukea päntätä.

Joku vihjaisi Gyurkovicseille, että everstikin saapuu sinne kevätjuhlaan.

— Sitä parempi! sanoi Katinka. — Silloinhan saamme nähdä toisemme silmästä silmään.

Vanhempi Radványi taisi tuntea joitakin epäilyksiä, koskapa hän tuli juhlaan vasta iltamyöhällä. Hänen poikansa, jolla näkyi olevan taipumuksia erottautua joukoista sillä tavoin, että latki samppanjaa kuin vimmattu, oli iltapuoleen jo täydessä tuiskussa. Herra kotiopettaja, joka jo hyvän aikaa oli koetellut taltutella oppilastaan ja vihdoin itse, jaloa uhrautuvaisuutta osoittaen, ryhtynyt juomalla vähentämään tilattua samppanjavarastoa, nosti Gidan vihdoin hellävaroen vaunuihin ja vei kotiin.

Gyurkovicsitkin tekivät lähtöä. Koko perhe, ja etupäässä Katinka, oli sangen huonolla tuulella. He sijoittautuivat parhaillaan vaunuihin. Kahdeksan heistä oli jo onnellisesti saatu paikoilleen — Gyurkovicsien pyörivään perhearkkiin mahtui uskomattoman paljon ihmisiä — Katinka yksin seisoi vielä hevosten vieressä.

Siinä tuokiossa pysähtyivät komeat metsästysvaunut heidän kohdalleen.
Kahta virmaa hevosta ohjasi eräs upseeri.

— Eikö poikani ole täällä — nuori Radványi? kysyi upseeri joltakulta.

Katinka kohotti päätään. Eversti Radványi tunsi rouva Gyurkovicsin ja teki kunniaa ruoskanvarrella.

— Hyvää iltaa, armollinen rouva! Jo nyt kotiin lähdössä?

— Aivan niin — kotiinhan me, sanoi rouva Gyurkovics välinpitämättömästi hymyillen, vaikka hänen sydämensä tykyttikin kiihtymyksestä. Eversti katseli tarkastellen Katinkaa:

— Neiti Katinka, vai kuinka? Onpa hän kasvanut!

Veitikkamaisuus ja kiusanhalu välähtelivät hänen silmissään ja hymyilivät hänen viiksiensä varjossa.

— Paljonpa teitä onkin siellä vaunuissa, hyvä herrasväki… Mielelläni jätän yhden istuinpaikan vaunuissani käytettäväksenne…

Katinkan päähän pälkähti rohkea tuuma. Hän sanoi:

— Jos paroni ystävällisesti haluaa viedä minut kotiin, olisin sangen kiitollinen. Sallittehan, äiti?

Rouva Gyurkovics nyökäytti vain päätään sanatonna hämmästyksestä.
Varjele sitä Katinkaa! Siinä sitä on tyttöä!

Katinka tarttui everstin hansikoituun käteen ja kiipesi rivakasti korkealle ajomiehen paikalle istumaan. Eversti maiskautti kielellään. Vaunut kääntyivät nuolennopeasti piirtäen kaaren tomuiseen tiehen, ja pian oli tuo raskaasti kolajava perhearkki jäänyt kauaksi taakse.

— Te teitte hyvin rakastettavasti, neitiseni, suostuessanne niin pian tarjoukseeni, sanoi Radványi. — Mutta tosiaankin, olihan teidän, ollessanne tekemisissä näin vanhan miehen kanssa, turhaa ruveta vitkastelemaan.

— Tunnetteko itsenne vanhaksi? kysyi Katinka.

— Jumala varjelkoon! Ainahan sitä teidän rinnallanne…

Hän aikoi vielä jatkaa, mutta nielaisi kuitenkin viimeiset sanat. Hän muisti, että tuo nuori tyttö oli uskottu hänen suojelukseensa.

— Kuinka vanhaksi luulette minua?

Katinka hymähti salavihkaa. Ahaa, tuo herra on hieman turhamainen! Hän päätti olla varovaisuuden vuoksi hyvin kohtelias.

— Mies on ylipäänsä juuri sen ikäinen, miltä hän osaa näyttää. Te näytätte olevan kahdenkymmenenyhdeksän ja kolmenkymmenenyhdeksän välimailla.

Eversti naurahti. Kas vain, pikkukissa alkaa kehrätä!

Katinka ei muuten liioitellut arvioidessaan everstin kolmenkymmenenyhdeksänvuotiaaksi. Hän oli komea, kaunis ja — poikanulkkiinsa verraten — hämmästyttävän nuorekas. Hänen oikeanpuoleista poskeaan vain rumensi kauheannäköinen arpi, sellainen, jonka räjähtävä ruuti tavallisesti aiheuttaa.

He ajoivat raitojen suojista aukeamalle. Täysikuu paistoi heitä suoraan kasvoihin, ja Radványi saattoi siis paremmin katsella Katinkaa.

— Ettehän suutu, vaikka katselen teitä näin? Olen jo kuullut teistä niin paljon…

— Ahaa! Nyt paukahtaa! ajatteli Katinka ja kysyi rohkeasti:

— Hyvääkö vai pahaa?

Eversti ei vastannut heti, vaan katseli tuota solakkaa vartaloa, joka ruhtinaallisen mukavasti nojautui vaunujen selustaan, ja noita itsetietoisia, rohkeailmeisiä tytönkasvoja. Sitten hän sanoi, aivan kuin aikomattaan:

— Ja te tahdotte uskotella minulle rakastavanne tuota maitokuonoa!

Katinka katseli häntä hämmästyneenä. Mutta eversti, joka ei vielä kertaakaan elämässään ollut saanut pidetyksi kieltään kurissa, jatkoi katkerana:

— Te näytätte olevan aivan erikoislaatuinen tyttö! Minä olin kuvitellut teidät kokonaan toisenlaiseksi… Koko olennostanne näen, että olette ylpeä ja rehellinen… — Mitenkä ylpeytenne sallii teidän mielistellä tuota maitovarsaa? Ja mitenkä soveltuu rehellisyyteenne se, että kärkytte poikani rahoja?

— Kärkyn hänen rahojaan! — Katinkasta tuntui, kuin hänen olisi täytynyt vaipua maan alle häpeästä ja harmista… Kukaan ei ollut vielä tällä tavoin puhunut hänelle… Hän tunsi, että häntä nyt oli kauheasti solvaistu… Senkötähden tuo oli käskenytkin hänet vaunuihinsa? Hän tarttui ohjaksiin ja sanoi:

— Päästäkää minut! Seisahduttakaa! En tule enää kauemmaksi!

Eversti pelästyi nyt vuorostaan.

— Minä pyydän, neiti, älkää toki…

Katinka kavahti kiivaasti seisomaan täyttä vauhtia kiitävissä vaunuissa. Eversti yritti tarttua hänen käteensä, mutta silloin hevoset pillastuivat ja alkoivat nelistää.

— Ferenc! Pidä kiinni neidistä!

Mutta kun Ferenc, renki, aikoi tarttua Katinkaan, sai hän aimo korvapuustin, ja tyttö hyppäsi maahan vaunujen kiitäessä eteenpäin.

Katinka putosi polvilleen, sen pahemmin ei hänelle käynyt. Hänen siinä katsellessaan ympärilleen ja tuumaillessaan, mihin nyt ryhtyisi, lähestyi Radványi ontuen häntä. Eversti oli myöskin hypännyt vaunuista, joita hän ei siinä sivalluksessa saanut pysähdytetyiksi, ja heittänyt ohjakset rengille.

— Te olette tosiaankin oikea hupakko, sanoi eversti.

Mutta nähtyään, että Katinka itki pelosta ja mielipahasta, alkoi hän lohdutella.

— Menkää! sanoi Katinka kyynelten lomassa. — Jättäkää minut rauhaan, niin te kuin poikannekin! Pitäkää poikanne, minä en halua kuulla mitään raakuuksia!

— Suokaa anteeksi, neiti! Huomaan, että olen puhunut tyhmyyksiä. Katsokaas, minä olen jo vieraantunut naisseurasta ja tottunut nimittelemään lasta omilla nimilläni — pardon! Puhunko kenties taas tyhmyyksiä?

Katinka lähti kylään päin, ja eversti ontua löntysteli hänen rinnallaan. Hetken kuluttua sanoi tyttö:

— Jos pidätte ritarillisuutena kohdella tyttöä tuolla tavoin, niin…

Eversti tuli miettiväiseksi.

— Tosiaankin, te olette oikeassa. Tunnen olevan! teille hyvityksen velassa…

Katinka silmäili häntä ylenkatseellisesti.

— Helppo on teidän puhua. Minä olen vain tyttö enkä voi taistella kanssanne, ja miestuttavani eivät ole niin hulluja, että tekisivät sen minun puolestani…

Tyttö alkoi jo kovasti miellyttää everstiä. He eivät puhuneet enää sanaakaan, ennenkuin tulivat kartanoon.

— Nyt olen kotona, sanoi Katinka hiljaa.

— Jos suvaitsette, jään odottamaan äitiänne, pyytääkseni hänelläkin anteeksi.

He istuutuivat pylväskoristeisen kuistin kivipenkille. Katinka kohteli everstiä jo hiukan sävyisämmin, sillä tämä oli nyt hänen vieraanaan.

— Ei teidän tarvitse odottaa äitiä, sanoi hän hetken kuluttua. — On kenties parempi, etten hiisku hänelle sanaakaan koko äskeisestä tapahtumasta. Yhtä asiaa pyydän teiltä kuitenkin: älkää laskeko enää poikaanne lähettyvilleni!

Eversti nousi.

— Olen todellakin pahoillani siitä, mitä äsken tapahtui, ja haluaisin mielelläni jollakin tavalla hyvittää… Nyt katselen teitä jo kokonaan toisilla silmillä, ja, uskokaa minua, olisin ylpeä, jos poikani, tultuaan mieheksi…

Herra ties', miten tämä olisi päättynyt, ellei Katinka olisi kesken kaikkea kivahtanut:

— En minä huoli teidän pojastanne! Jättäkää minut rauhaan!

(Hän oli vähällä sanoa: Suolatkaa poikanne! Tämän sanontatavan, joka oli hyvin paljon käytännössä Gyurkovicsin tyttöjen kesken, olivat he oppineet kalastajilta, jotka aina myivät torilla parhaat kalansa, mutta suolasivat huonommat.)

— Olettepa te vihoissanne!

Katinka, jonka luonne oli sellainen, että hän leppyi yhtä nopeaan kuin kiivastuikin, sai kummallisen päähänpiston. Hän ojensi everstille kätensä.

— Annan teille tilaisuuden hyvittää minut. Sanokaapa, osaatteko tanssia?

Eversti räjähti nauramaan.

— Parina viime vuotena olen tehnyt sitä vain välttämättömyyden pakosta… hovitanssiaisissa…

— Sepä hyvä! Te osaatte siis! Nähkääs, jos poikanne lakkaa seurustelemasta kanssani, alkaa koko piirikunta juoruta minusta, eikä se ole suinkaan hauskaa. He sanovat, että te olette kieltänyt häntä. Juorupuheista pääsisimme siten, että te silloin tällöin tanssisitte kanssani juhlatilaisuuksissa ja joskus kohteliaisuudesta hakkailisitte minua hieman.

Eversti nauroi taas. Hänen täytyi mielessään myöntää, että Katinka oli sangen älykäs tyttö. Hän suostui ehdotukseen.

Mutta kun Katinka yöllä makasi vuoteessaan, liikkui hänen mielessään suurenmoisia ajatuksia. Hän kutsui luokseen nuorimman sisarensa Micin, jota hän eniten rakasti, suuteli hänen hiuksiaan ja kuiskasi hänen korvaansa:

— Ehkä sinun pikku siskostasi sittenkin tulee paronitar!

Pari päivää tämän jälkeen tärisytti ankara rumpujen pärrytys Gyurkovicsien ikkunaruutuja. Kokonainen husaarirykmentti ratsasti kylän läpi, etunenässä päällikkö uljaana ja loistavassa puvussa. Katinkan ikkunan alla hän tervehti niin juhlallisesti miekallaan, että koko rykmentti komentamatta katsoi oikealle! Katinka toi esiin hurmaavimman hymyilynsä ja nyökäytti ruhtinaallisen arvokkaasti vaaleata päätään. Mutta pikku sisarelleen hän ilmaisi tyytyväisyytensä syyksi rykmentin erinomaisen ryhdikkyyden.

Ensimmäisten piirikunnan pääkaupungissa pidettyjen tanssiaisten jälkeen kierteli merkillinen huhu ympäri lähiseutuja. Paroni Radványi kuului hakkailevan Gyurkovicsin pikku Tinkaa ja vieläpä täydessä tulihanassa.

Seuraavat tanssiaiset antoivat juoruille uutta virikettä. Mutta kun ensimmäinen lumi tuossa Liisanpäivän seutuvilla satoi, oli koko piirikunta jo niin tottunut asiaan, ettei se siitä enää piitannut.

Mutta ihan Liisanpäivänä sattui huomiotaherättävä tapahtuma. Katinkan huoneeseen pyrähti pääskynen, joka pitkällä vaelluksellaan oli muista myöhästynyt, ja tyttö, hieman taikauskoinen kun oli, helli, syötteli ja puhalteli pitkin päivää tuota vilusta värisevää linturäpelystä.

Sinä päivänä sattui eversti olemaan päivällisellä Gyurkovicsien luona ja jäätyään kahvin jälkeen kahdenkesken Katinkan kanssa saliin hyväili hänkin lintua, jota tyttö piteli käsissään, ja sanoi:

— Minä olen sentään vanha aasi, eikä totta?

— Mikä vanha te muka olette, ja miksikä olisitte aasi?

— Siksi, että minä niin sydämestäni teitä rakastan!

— Kiitos kunniasta! Minun mielestäni se ei suinkaan todista aasimaisuutta! Minäkin rakastan tätä lintua, mutta silti en ole mikään aasi!

— Mitä sanoisitte, jos kosisin teitä?

— Minuako?

— Nauratteko minut ihan hölmöksi?

— No enhän minä voi sanoa sitä enkä tätä, kun ette vielä ole kosinut!

— Olettakaamme, että olen sen jo tehnyt. Mikä on vastauksenne?

Tähän tyttö vastasi samaten kuin kaikki Gyurkovicsin tytöt olisivat vastanneet samanlaisessa tapauksessa:

— Puhukaa mammalle!

Ja niin tapahtui, että Katinka Gyurkovicsista tuli everstinrouva jo kahdeksantoistavuotiaana, ja koska hänen miehensä tuolla ylemmissä piireissä on erinomaisessa suosiossa, voi tapahtua, että hänet kahdenkymmenen vuoden ikäisenä ylennetään kenraalinrouvaksi.

TERKA.

Olen luvannut kertoa kaikkien Gyurkovicsin tyttöjen historian, mutta nyt, kun olen tullut neljänteen ja mielessäni vierittelen Terkan vaiheita, alan katua lupaustani.

Sanon heti aluksi, ettei historia neljännestä Gyurkovicsin tytöstä oikeastaan ole mikään historia. Kaksi ihmislasta rakastuu toisiinsa ja he tulevat mieheksi ja vaimoksi. Alussa vanhukset murisevat hieman, mutta suostuvat lopuksi. Siinä kaikki.

Siis jokapäiväinen, poroporvarillinen tapahtumain kulku, joka on tullut isoäitiemme, vieläpä heidänkin äitiensä osaksi. Mutta viisas mies täyttää kuitenkin toisinaan lupauksensa, ja senpätähden kerron, kaikesta huolimatta, neljännestä Gyurkovicsin tytöstä.

* * * * *

Rouva Gyurkovicsin nuorin tytär, Mici, jonka nimen eteen en vielä voi liittää »neiti»-sanaa sentähden, että hän ikäistensä tapaan vielä viettää hämärää elämää lastenkamarin syvimmässä sopukassa, ja koska Gyurkovicsin talossa käyvät vieraat eivät ole kiinnittäneet minkäänlaista virallista huomiota hänen olemassaoloonsa, — Mici, sanon, herätti kerran maailman huomiota, huomiota, johon hänellä ei ollut minkäänlaista laillista oikeutta, — siten, että hän sai luuvalon vasempaan käsivarteensa.

Micillä oli aina ollut taipumus työntää oma olemuksensa etualalle vanhempain sisartensa sarjassa, ja rouva Gyurkovics epäili sentähden alussa tuota luuvaloa. Mutta kun lääkärineuvosto oli selittänyt, ettei tämä luuvalo ollut teeskenneltyä, vaan oikeata rehellistä kipua, vei rouva Gyurkovics tyttärensä kuudeksi viikoksi Budapestiin Margit-saaren kylpylään parantumaan. Suotuisa peltosinappisato vaikutti lopullisen ratkaisevasti hänen päätökseensä.

Tämä kaikki tapahtui keväällä, ja Terka Gyurkovics, naimaiässä oleva neitonen, seurasi luonnollisesti mukana.

Feri Horkay pyysi kirjeellisesti erästä pääkaupunkilaista ystäväänsä László Törökiä olemaan naisten hoivaajana, ja László Török omistautui tähän mieluisaan tehtäväänsä niin uutterasti, ettei hänestä kolmeen viikkoon näkynyt lievettäkään sisäasiainministeriössä, jossa hänellä oli ylimääräisen kopistin virka, mutta sitä enemmän hän loisti läsnäolollaan Margit-saarella.

Aamulla hän lähti saarelle höyrylaivassa, ja kun hän kaukaa näki kahden laiturin käsipuuhun kyynärpäitään nojaavan neitosen valkeat pukineet, kiroili hän säännöllisesti laivakoneen hidasta käyntiä.

Iltapäivällä he lähtivät seikkailurikkaille löytöretkille raunioiden ympärillä rehoittavaan metsistöön, jossa kukkivat pensaat varistivat valkoisen lehtisateen heidän ylitsensä.

Illalla, kun soittokunta soitteli, he kävelivät hiljaa puhellen jättiläispuiden alla. Päivän kuluessa he käväisivät kaupungissa, tuossa orvokkien ja kevään kaupungissa, jossa vieno, suloinen tuuli henkäili kaduilla.

Näiden viattomien huvittelujen seurauksena oli, että László Török vanhempi — eräs Temés-piirikunnan rikkaimpia, mutta joka tapauksessa myöskin raakaluonteisimpia tilanomistajia — kerran, luettuaan poikansa viimeksisaapuneen kirjeen, taittoi kiukkupäissään tshibukistaan [pitkävartinen turkkilainen piippu. Suom.] varren ja ärjäisi:

— Vaimo! — Kampsut kokoon! Lähden Budapestiin ja väännän niskat nurin pojaltasi!

Vaimo koetti pelästyksissään lepytellä miestään. Ja kun hän käsitti, että pojan laita oli huonosti, sai hän puolisonsa suostumaan siihen, että hänet lähetettiin Budapestiin. Poika näet ymmärsi paremmin äitinsä puhetta…

Rouva Törökin saapumisesta Budapestiin seurasi, että László lähetti kohteliaan anteeksipyyntökirjeen Gyurkovicseille eikä näyttäytynyt kolmeen päivään saarella. Mutta Terkan sydämen täyttivät synkeät aavistukset.

Neljäntenä päivänä he kohtasivat toisensa sattumalta kaupungissa. Kohtaaminen tapahtui seuraavasti: László Török oli maleksinut jo hyvän puolituntisen Faragó & K:n liikkeen edustalla, napinreiässä kukka ja savuke hampaissa.

Sinnepäin tulivat Gyurkovicsin tytöt äitinsä kanssa. He olivat olleet aamumessussa ja sen jälkeen käyneet muutamissa kauppaliikkeissä; nyt he aikoivat kotiinsa saarelle.

Molemmilla oli sininen, valkopilkkuinen kevätpuku ja valkoharsoinen hattu. Heidän käsineensäkin olivat samanlaiset, samaten rukouskirjat ja päivänvarjot. Terkan hame vain oli vaaksan verran Micin hametta pitempi.

Jo kaukana nyhjäisi nuorempi tytär sisartaan kyynärpäällä:

— Hei! Katsopas Laci Törökiä!

Äiti sanoi ankarasti:

— Ensiksikään ei hän ole mikään Laci, vaan László. Toiseksi emme ole tietävinämme hänestä. Jos hän haluaa liittyä seuraamme, tulkoon itsestään!

Terka ei puhunut mitään, mutta nuorempi tytär purskahti nauruun:

— Hän odottaa jotakuta! Totisesti, hän odottaa jotakuta!

— Älä vain puhuttele häntä! kuiskasi Terka.

Mutta Mici seisoi jo asennossa asfalttikäytävällä László Törökin edessä ja kysyi päätään käännellen kuin utelias lintu:

— Te odotatte jotakuta, eikö totta? Erästä kaunista naista — mitäh?

— Mutta Mici!

— Teatteristako — kuinkah?

Törökin täytyi nauraa.

— Tietysti minä odotan kaunista naista, mutta en kuitenkaan teatterista. Hän on tuossa myymälässä.

Terka, joka tähän asti oli pysynyt välinpitämättömänä, vieläpä nyrpeillä mielin kääntänyt päänsä puolittain toisaallekin, sanoi nyt rauhallisesti äidilleen:

— Minun täytyy ostaa vielä pari metriä lievenauhaa.

Naiset tarvitsevat aina lievenauhaa. — He menivät myymälään, ja sill'aikaa kuin Mici iloisesti jutteli Törökin kanssa ovella ja äiti ryhtyi neuvotteluihin kauppiaan kanssa, vaani Terka tummilla silmillään ympäri huonetta myymälän pöytään nojaten.

Hän löysi sen, ketä etsi: Törökin kauniin naisen. Harmaahiuksinen, hymyilevä muori istui nojatuolissa, ja kolme kauppapalvelijaa laahasi hänen nähtävikseen kankaita. He olivat rakentaneet hänen eteensä jo kokonaisen tornin aukikierretyistä kangaspakoista.

Mici kohautti täydellisesti pettyneenä olkapäitään, mutta Terkan katse kirkastui, ja hänen suupieliinsä ilmaantui suloinen hymy.

Török esitteli heidät toisilleen:

— Äitini…

Terka Gyurkovics sävähti tulipunaiseksi kasvoiltaan, ääni ikäänkuin takertui hänen kurkkuunsa. Hän kumarsi äkkiä, vieläpä suutelikin pari kertaa tuon vanhan naisen kättä, jota hansikas peitti; sitten hän, pelästyen omaa rohkeuttaan, kääntyi pois.

Molemmat äidit puristivat toistensa kättä, rouva Török ystävällisesti, rouva Gyurkovics kunnioittavasti kumartaen. (Sanotaan, että kahdesta äidistä tytön äiti aina kumartaa syvempään.)

Törökin äiti sanoi, että hän tahtoi yllättää naimisissa olevaa tytärtään kesäpuvulla. Sen piti olla muodikas, mutta ei silmäänpistävä, hieno, mutta halpa.

Sill'aikaa kuin äidit yhteisvoimin hommailivat kankaan valinnassa, puhelivat nuoret keskenään ovella.

— Mutta miksi ette enää ollenkaan ole tullut saarelle? kysyi Mici
Törökiltä.

Terka sanoa tokaisi yli olkansa:

— No mutta Mici! Emmehän voi laahata herra Törökiä väkisin saarelle!

Hän korosti erityisesti herra-sanaa.

— Olenko taas tullut herraksi? kysyi Török moittivasti. Sitten hän heti lisäsi katkerasti: — Todellakin, Terka, te olette usein hyvin kummallinen!

Terka hymyili hänkin katkerasti:

— Minäkö kummallinen? No hyvä, siis minä se olenkin kummallinen!

Mici mitteli heitä katseellaan.

— Joko taas riitelette?

Äidit olivat tällä välin myllänneet ylösalaisin koko kesäkangasvaraston, mutta lopuksi he, havaittuaan, ettei yksikään kankaista vastannut heidän makuaan, ostamatta mitään tapsuttelivat myymälästä ulos. Onneksi rouva Gyurkovics, jolla oli suuri kokemus kaikenlaisissa ostotoimissa, tiesi erään myymälän, josta he varmaan löytäisivät etsimäänsä kangasta.

He suuntasivat kulkunsa erääseen keskikaupungin liikkeeseen.

Sillä välin kuin äidit taas ladottivat eteensä kesäkangaspyramideja, kävelivät nuoret ulkona asfalttikäytävällä.

— Eikö meillä huomennakaan ole onnea nähdä teitä luonamme? kysyi Terka jonkin aikaa vaiti oltuaan.

— Ei! sanoi Török vakavin ilmein.

Tyttö painoi päänsä alas ja hypisteli vaieten harsoaan.

Mici oli sill'aikaa jäänyt jälkeen. Hän oli erään portin pielessä nähnyt valokuvakaapin ja syventynyt kuvia tarkastelemaan.

— Sanon totuuden, alkoi Török uudelleen. Olen vain ylimääräinen kopisti enkä muuta. Minusta voi kyllä tulla jotakin, mutta vielä en ole mitään… Eikä minulla ole oikeutta saattaa teille harmia…

— Siinäkö kaikki? Ketä se liikuttaa? Kun minä en siitä välitä, niin mitä te siitä huolitte?

— Ette te, mutta toiset.

— Vanhemmatko?

Török punastui:

— Ei minun vanhempani — en ole enää mikään lapsi — mutta teidän äitinne!

Kirkas hymy väreili Terkan kasvoilla.

— Äitini tekee mitä minä tahdon.

Mici oli taas heidän rinnallaan ja sanoi, että hän tahtoisi mielellään tulla valokuvatuksi avokaulaisessa puvussa. Hän oli valokuvaajan luona nähnyt laihakäsivartisen naisen kuvan, ja nyt hän itsetietoisin silmäyksin katseli omia täyteläisiä käsivarsiaan, joiden näkemisestä tanssiaismaailman yleisö ei — ainakaan ihmislaskelmien mukaan — vielä kolmeen vuoteen saanut nauttia.

He puhuivat yhtä ja toista jokapäiväisistä asioista, kunnes äidit tulivat myymälästä. He eivät vieläkään olleet löytäneet mitä etsivät. Erästä toista samantapaista kangasta he tosin olivat löytäneet, mutta eivät sittenkään haluamaansa. Heidän täytyi vielä tehdä viimeinen yritys eräässä kaupassa Koronaherczeg-kadun varrella.

Tämä päähänpisto miellytti Miciä. Hän tiesi, että kunniallisilla ihmisillä oli tapana kuljeskella Koronaherczeg-kadulla päivällisaikaan. (Kunniallisilla ihmisillä hän tarkoitti ensi sijassa kadetteja, toisessa lakimiehiä.)

— Tekeekö äitinne todellakin aina mitä tahdotte? kysyi Török heidän seisoessaan myymälän avoimella ovella. Ja hän lisäsi heti miettivänä: — Kunpa ihminen vain tietäisi, mitä te haluatte!

Terka sanoi hiljaa, katsomatta häneen:

— Sitä, joka tahtoo sen tietää, neuvon kysymään aivan suoraan.

Ja kun Török ei heti vastannut, toisti hän verkalleen:

— Aivan suoraan.

— Aivan suoraan? — No — haluatteko ruveta ylimääräisen kopistin rouvaksi?

Ajurin vaunut vierivät juuri heidän ohitsensa, ja jyrinä esti heitä kuulemasta toistensa puhetta. Török luuli tytön huulten liikkeestä voivansa lukea vastauksen:

— Miks'ei!

Mici livahti puotiin ja ilmoitti äideille kuivakiskoisesti, että Terka ja Laci kävelivät käsikoukkua kadulla.

— Ovatko he nyt tulleet aivan hulluiksi!

Asian laita oli niin, että Török sanoi tytölle:

— Jos rohkenette, antakaa kätenne tänne!

Tyttö sanoi:

— Mutta mitähän ihmiset sanovat?

— Ettekö sillä juuri osoita, ettette välitä ihmisistä?

Silloin Terka, joka nähtävästi ei enää tiennyt mitä teki — ikäänkuin hän olisi tyhjentänyt samppanjalasin — pujotti kätensä nuoren miehen kainaloon.

— Nyt haluaisin nähdä ihmisen, joka meidät erottaa! sanoi Török päättävästi puristaen tytön kättä.

Ihmiset eivät sanoneet mitään — ainoastaan tuttavat kääntyivät ympäri onnitteleva hymy kasvoillaan — mutta rouva Török sanoi pojalleen:

— Oletko tullut hassuksi, Laci?

— En, hänhän haluaa tulla vaimokseni, selitteli poika.

He eivät voineet kauempaa seistä ovella, sillä pari naishenkilöä yritteli myymälään. Kadulla he eivät voineet selvitellä asiaa: — käytävähän ihan vilisi ihmisiä. Heidän täytyi odottaa, kunnes tulivat rauhallisemmalle paikalle.

Matkalla rouva Gyurkovics hoki tuontuostakin:

— Ne lapset, ne lapset!

— Sill'aikaa kuin me katselimme kesäkankaita!

Rouva Törökin mieleen muistui, ettei hänen puolisonsa ollutkaan lähettänyt häntä Budapestiin kesäkankaita ostelemaan, vaan ajamaan pojan päähän järkeä. Hänen piti sanoa, että poika tekisi tyhmästi mennessään nyt naimisiin, koska hän myöhemmin, kirjuriksi tultuaan, voisi halunsa mukaan valita piirikunnan parhaimmista.

Mutta katsellessaan tuota kaunista paria, joka nyt, rohkeammaksi tultuaan, toisiinsa puristautuneena ja tasa-askelin kulki eteenpäin, tunsi hän, että hänen nytkin täytyi ruveta poikansa liittolaiseksi tuota vanhaa, riidanhaluista herraa vastaan — kuten usein ennenkin. Ja aina hän oli menestynyt.

Hänen armostaan rouva Gyurkovicsista tuntui siltä, kuin olisi hänen hyvitettävä rouva Törökiä jostakin.

Hän siis lupasi vielä iltapäivällä viedä rouva Törökin erääseen myymälään, josta he varmaan löytäisivät etsimäänsä kangasta. Mainittu liike oli erinomainen ja hyvin varustettu, sellainen, josta vain Budapestin rouvat ja hän, rouva Gyurkovics, tavaransa ostivat.

Sillä nähkääs, maalaisostajat ne juuri pilaavat kaikki kauppiaat.

LIZA.

Liza oli puolen päänmittaa lyhyempi vanhempia sisariaan, mutta oli sitä vastoin Gyurkovicsin tytärten keskipainoa viisi kiloa raskaampi. Mainitun keskipainon oli armollinen rouva kerta kaikkiaan määrännyt viideksikymmeneksikahdeksaksi kiloksi. Se tyttäristä, joka painoi enemmän, sai käyttää Bantingin parannustapaa, se, joka painoi vähemmän, sai nauttia rautapillereitä.

Viidennen tytön erikoisena tuntomerkkinä oli ärsyttävä luomi poskessa. Hänen luonteenomaisia piirteitään oli muiden muassa se, ettei hän mielellään noussut varhain, ei pitänyt paljon tanssista ja oli professori Korányin kanssa yhtä mieltä siinä, että sydämestään inhosi kureliivejä.

Viimeksimainitun vastenmielisyytensä vaikutuksesta hän oli saavuttanut ihmeteltävän näppäryyden tämän hänen ylleen pakotetun kiusankappaleen riisumisessa. Poislähteville vieraille hän näet sanoi jäähyväiset rappusilla hoikkauumaisena kuin ampiainen, mutta liehutti liinaa ikkunan alitse vierivien vaunujen jälkeen jo mukavaan kotipuseroon puettuna.

Sanoin, ettei Liza paljon pitänyt tanssista, ja nyt tunnen, että tein uhkarohkean teon väittäessäni sellaista eräästä vilkasluontoisten, alituisesti rauhatonten, ikäänkuin tanssiin luotujen ja tavallisesti melkein tiedottomiksi nyöritettyjen Gyurkovicsin tyttöjen nuorimmista sisarista.

Koska minä kuitenkin haluan saada lausuntoni uskotuksi, niin toivoisin, että loisitte lyhyen silmäyksen Liza Gyurkovicsin lapsuusaikaan, — mahdollista on, että lapsen yksilöllisten taipumusten joukosta löydätte sen punaisen langan, jonka avulla saatamme ymmärtää neitosen erikoisharrastukset.

Jo silloin kun hän oli kapalolapsi, nimitti palvelusväki häntä Paksu-Lizaksi, kotiväki Laiska-Lizaksi. Mutta mikään nimi ei olisi ollut hänelle sattuvampi kuin Kiltti-Liza.

Hän oli niin kiltti, että sinä aikanakin, jolloin hän sai hampaita, olisi voinut luulla häntä kuuromykäksi, sillä hänen ei milloinkaan kuultu päästävän äänenpirahdustakaan. Kun hän aamun valjetessa heräsi kehdossaan, ei hän kiirehtinyt kääntämään puoleensa yleistä huomiota korvia särkevällä kirkunalla, vaan nyrpistäen pientä nykerönenäänsä odotti hiljaa soperrellen, että hänet huomattaisiin.

Kun hänet illalla asetettiin johonkin huoneiston sopukkaan, ei hän nykyaikaisten lasten tapaan yritellyt kirkumalla pysähdyttää auringon kulkua, vaan katseli tarkkaavasti ja vakavasti huoneen sisustusta, kunnes ilman minkäänlaista hälinää nukahti.

Kun hän jo oli niin iso, että häntä kannettiin sylissä, ei hänessä näyttäytynyt mitään itsekkyyden merkkejä. Kalistimensa hän monesti heitti lapsellisen jalomielisesti imettäjän kintereillä hiiviskelevälle lammaskoiralle, voileivoksensa hän antoi pienimmästäkin kehoituksesta kenelle tahansa, heittipä sen usein kehoittamattakin pihalla lenteleville kyyhkysille.

Imettäjä kuvaili hyvin usein lapsen hyvää sydäntä puutarhan aitauksen vieressä seisoskeleville, lastenkasvatusta lämpimästi harrastaville sotaväen hevostenhoitajille.

(Nämä sotaväen hevostenhoitajat tulivat aina keväisin parittain Bács-Tamásiin, mukanaan kuninkaallinen siitosori. Parin kuukauden kuluttua joutui lapsirakas sotamies säännöllisesti putkaan, korpraali taas sairaalaan, ja sotatuomarin vaatimuksesta kuulusteltiin erästä Gyurkovicsien palvelustyttöä todistajana jutussa, joka koski kurinpitorikosta ja pahoinpitelyä.)

Räikeä vääryys tapahtui Lizalle siinä, että hänelle lapsuusaikana luettiin vahvistava uni hyveeksi, kun taas nyt, hänen saatuaan pitkät hameet, armollinen rouva, joka itse nousi varhain, piti suurta mekastusta tuosta hyveestä.

Aamuisin, kun Liza vielä makasi patjojen välissä ja harmitteli ristiriitaisuutta pehmeän vuoteensa ja lämpimän aamiaisen välillä, astui rouva Gyurkovics huoneeseen ja pani voimaperäisillä lausunnoillaan vaa’an ehdottomasti kallistumaan aamiaisen puolelle. Tällöin hän usein sanoi Lizalle näin:

— Sinä olet jo melkein yhtä lihava kuin juutalaismuori ja aina vain makaat!

Vertaus oli liioiteltu, sillä vuokraajan emännällä oli neljä selvästi erotettavaa leukaa toistensa alla (vieläpä oli ensimmäisessä ja toisessa havaittavissa partaakin!), kun sitä vastoin Lizan ruusunpunaista leukaa yhdisti kaulaan yksi ainoa pehmeästi kaartuva liitos.

Tytön kiitokseksi minun täytyy sanoa, että se melkoinen harmi, jota hänelle suurenneltu lihavuutensa tuotti, ei vähääkään muuttanut hänen sydämensä hyvyyttä. Renkien lapset tiesivät tämän hyväsydämisyyden, talon koirat ja siipikarja tunsivat sen vaistomaisesti, sillä Lizan ei tarvinnut muuta kuin vain näyttäytyä takapihalla tullakseen vilkkaitten mielenosoitusten esineeksi.

Lizan myötätunto ei rajoittunut vain ihmisiin ja elukkoihin, vaan kohdistuivatpa hänen rikkaan sydämensä tunteet myöskin paperilla eläviin hahmoihin, niihin sankareihin, jotka esiintyivät hänen mielikirjallisuuteensa kuuluvissa romaaneissa.

Hän lueskeli romaaneja suurella mielihalulla ja erosi siinäkin vanhemmista sisaristaan, jotka pääkaupunkilaislehdistä lukivat enintään tanssiaisselostukset ja kihlausilmoitukset.

Gyurkovicsien puutarhassa kasvoi ikivanha seljapuu. Sen matalan latvuksen suojasta Liza oli löytänyt itselleen salaisen sopukan, jossa hän tuhatlukuisten likakärpästen suristessa saattoi haaveilla onnettoman rajakreivinna Isauran kohtalosta. Kun Isaura oli saatettu perhehautaholviin, valoi Liza surunsa loppumattomiin kyyneliin, ja kun sitten viimeisessä luvussa selveni, ettei Isaura ollutkaan oikein todenteolla kuollut, valtasi riemuisa onnentunne Paksu-Lizan sydämen.

Rouva Gyurkovicsin sydämeen kasasi suurta huolta se seikka, että hänen viidettä tytärtään eivät houkutelleet tanssiaissalien aineelliset parkettilattiat, vaan romanttiset pilvilinnat.

— Luulet kenties joutuvasi naimisiin jonkun kreivi Orlandon tai paroni
Lebegényin kanssa?

Gyurkovicsin Lizaa ei nainut kreivi Orlando eikä paroni Lebegényi, vaan Gida Radványi, joka juuri saman päivän iltana oli tervehdyskäynnillä talossa.

Pieni Gida Radványi oli parisen vuotta tätä ennen ollut päättömästi rakastunut Gyurkovicsien kolmanteen tyttäreen, vaaleaveriseen Katinkaan. Eversti Radványi sai tytön tähystimeensä ja nai hänet sitten itse, mutta pojan hän lähetti professori Sergiuksen ylioppilasleipomoon päästäkseen hänestä. Ja sen hän sanoi pojalleen, että älköön uskaltakokaan tulla kotomaihin, ennenkuin oli suorittanut ylioppilastutkinnon.

Gida ei pitänyt asiaa kovin kiireellisenä, vielä vähemmän professori Sergius, jolle nuoresta paronista maksettiin sataviisikymmentä guldenia kuukaudessa. Gida toimi siis kaksi vuotta laitoksen itsekasvatusyhdistyksen istunnoissa puheenjohtajana, mutta sai sitten odottamattoman onnettomuustapauksen johdosta ylioppilastodistuksensa. Tämä odottamaton onnettomuustapaus oli se, että ministeristö kielsi Sergiuksen laitokselta oikeuden laskea enää ylioppilaita, ja kostoksi siitä professori Sergius antoi ylioppilastodistuksen kaikille oppilailleen.

Eversti oli nyt sitä mieltä, että poika oli tarpeeksi oppinut, — eihän hänestä kuitenkaan koskaan voisi tulla muuta kuin joku hevosvakuutusyhdistyksen esimies tai enintään piirikunnan päällikkö, — ja kutsui hänet kotiin.

Ne, jotka ennestään tunsivat Gida Radványin, saattoivat huomata, että hän oli sangen suuresti muuttunut oppilaitoksessa. Hänen viiksensä ja voimansa olivat kasvaneet. Liza puolestaan havaitsi hänen käytökseensä tulleen jonkinlaista romanttista ylevyyttä ja hänen kasvonpiirteisiinsä jotakin surumielistä vakavuutta, joka oli hirvittävän intresanttia ja muistutti Monte-Christon kreiviä tai vielä enemmän Don Carlosta, joka, kuten tunnettua, oli rakastunut omaan äitipuoleensa.

Gida Radványi oli tosiaankin ottanut tehtäväkseen kantaa kovaosaista kohtaloaan surun läpitunkemalla arvokkuudella. Oi — hän oli paljon saanut kärsiä ja taistella sisäisiä taisteluja oppilaitoksessa ollessaan, huolimatta tekemästään ennakkopäätöksestä, että velvollisuus oli voittava intohimot ja että hän oli kieltäytyvä, vaikka henki menisi.

Mutta ihminen ei voita intohimojaan eikä ylimalkaan mitään muutakaan vain pitääkseen voittonsa omana hyvänään, salassa. Sellaisina hetkinä tuntee olevansa jonkun tarpeessa, sanokaamme esimerkiksi jonkun markiisi Posan, jolle saattaa uskoa salaisuutensa ja jonka voi antaa ihastella tätä sisäistä suurtyötä.

Ja kenellä olikaan enemmän taipumuksia markiisi Posan osan esittämiseen kuin Liza Gyurkovicsilla? Parin viikon kuluttua oli Gida, joka joka päivä illasti Gyurkovicsien luona, jo tullut niin hyväksi tuttavaksi Lizan kanssa, että itki ilmoille suuren surunsa ystävänsä rinnoilla. (Tätä ei tietystikään pidä käsittää aivan sananmukaisesti!)

Liza oli kyyneliin asti liikutettu; hän oli ylpeä Gidan luottamuksesta, jota hän piti jalona, suurena ja hirveän intresanttina, ja vannoi hänelle pyytämättä ikuista ystävyyttä.

Hän ei ollut koskaan uskaltanut toivoakaan näkevänsä Bács-Tamásissa kasvoista kasvoihin miestä, jonka rinnassa velvollisuus ja intohimot olivat kamppailleet tai joka ylipäätään jotakin taisteluista tiesi.

Bács-Tamásin herrat eivät milloinkaan puhuneet velvollisuuksista ja intohimoista; heidän juttunsa käsitteli aina vain vuodentuloa, hevosia ja suuria juominkeja.

Myöhemmin kertoi Gida seljapuun alla ystävättärelleen ihmeellisen tapahtuman: kun hän ensi kerran jälleen kohtasi äitipuolensa.

Hän oli tullut kotiin oppilaitoksesta, ja hänen isänsä otti hänet vastaan, aivan kuin ei mitään olisi tapahtunut heidän välillään. Ikäänkuin he koskaan eivät olisikaan olleet kilpakosijoita. Isä sanoi:

— Servus, poika! Kas vain, viiksesi ovat alkaneet orastaa.

Katinka-rouva astui huoneeseen, ja hänkin käyttäytyi aivan kuin ei mitään olisi tapahtunut. Ikäänkuin he koskaan eivät olisikaan rakastaneet toisiaan. Hän sanoi:

— Kas Gidaa! Miten isoksi mieheksi olet tullut!

Sitten he puhuivat muista asioista, ja eversti oli entiselle kilpakosijalleen niin epäkohtelias, että suvaitsi ruveta haukkumaan häntä taskurahoista. (Niin kauan kuin Gida oli ollut lapsi, oli isä jättänyt hänet omiin heteisiinsä kuin miehen ikään, mutta nyt hän tahtoi korvata laiminlyöntinsä sillä tavalla, että käsitteli poikaansa kuin lasta!)

Kun Gida poistui huoneesta, kutsui Katinka häntä eräästä sivuovesta ja pisti salaa hänen käteensä kokoontaitetun paperin.

— Varo, ettei ukko näe! kuiskasi hän.

Gida kalpeni, hänen polvensa vapisivat. Sitten hän syöksyi ulos ja talliin papereineen…

— Ah! Katinka varmaankin pyysi anteeksi kirjeessään!

Mutta paperi ei ollutkaan mikään kirje, vaan viidenkymmenen guldenin seteli… Hän antoi Gidalle rahoja, inhottavia rahoja…

Liza sanoi huokaisten:

— Katinka ei ole vähääkään romanttinen!

Hän neuvoi Gidaa riistämään juurineen Katinkan kuvan sydämestään. Jonkin riistäminen sydämestä juurineen oli sellainen voimatyö, joka sai Gida Radványin innostumaan. Hän lupasi tehdä sen, kuitenkin sillä ehdolla, että Liza jalomielisesti auttaisi häntä tässä mieltäkiinnittävässä leikkauksessa.

Lasten alituisesta yhdessäolosta oli seurauksena se, että rouva Gyurkovicsin päähän pälkähti eräs tuuma. Rouva Gyurkovicsin tuumat suuntautuivat aina kahden ihmislapsen yhteenliittämiseen.

Kerran, kun Katinka taas otti puheeksi perheen seisovan kysymyksen: mitä oli tehtävä Lizalle? — sanoi rouva Gyurkovics:

— Tiedätkö, mitä minä olen ajatellut. Teidän Gida voisi naida hänet.

Katinka remahti nauramaan:

— Mitä-äh? Minusta siis tulisi Paksu-Lizan anoppi?

— Miksikä ei? Olethan ennenkin kinastellut hänen kanssaan paljon… Hankin naimaluvan piispalta, arkkipiispalta — vaikkapa itse Rooman paavilta, jos niiksi tulee! Tosiaankin, puhu miehesi kanssa.

Katinka puhui vielä samana päivänä miehelleen. Se päivä oli everstin parranajopäivä, ja silloin saattoi istua hänen rinnallaan sohvalla. Muulloin ei tämä tällainen käynyt laatuun, sillä hänen parransänkensä pahasti pisteli arkaihoista ihmistä.

— En pidä siitä, että Gida alituiseen luikailee täällä eikä ymmärrä ryhtyä mihinkään. Hän ikävystyttää täällä itsensä ja koko maailman. Parasta olisi hankkia hänelle vaimo, ja sitten voisit luovuttaa hänelle toisen taloista

— Kenties olet jo hankkinutkin hänelle vaimon?

— Tiedän erään reimatytön, joka on korviaan myöten rakastunut häneen ja jota hänkin rakastaa.

— Mitä lajia?

— Ei huonompaa kuin oma vaimosikaan.

— Todellako?

— Paksu-Liza.

Eversti oli pakahtua nauruun, mutta Katinka suuttui ja mätki häntä selkään.

— Mitä? Tuo poikalurkkiko tulisi langokseni?

— Häpeätkö sukulaisuutta?

En tiedä millä keinoin Katinka-rouva vaikutti herra everstiin; sen vain tiedän, että eversti antautui seuraavana parranajopäivänään.

— Naurettava sattuma, mutta jos he toisiaan rakastavat…

— He jumaloivat toisiaan.

— No, antaa paukahtaa! Silloin ei poika ainakaan loikaroitse täällä…

Kummankin perheen kesken oli siis päätetty asia, että Gidasta ja Lizasta tulee pari. Salaisuus tunkeutui aina lastenkamariin ja keittiöön asti. Kylässäkin puhuttiin siitä, piirikunnan herrat tiesivät jo hääpäivänkin. Kun rouva Gyurkovics tilasi kapiot Lizalle, saivat heidän budapestiläisetkin ystävänsä tiedon asiasta.

Gidan nähdessään sanoivat Gyurkovicsien palvelijat näin: — Kas, tuo tuolla on meidän neidin sulhanen!

Kalastajat valikoivat jo lihavia sampia häitä varten. Mustalainen Bandi Kukacz tuli armollisen rouvan luo ja pyysi, että tällä kertaa käytettäisiin hänen soittokuntaansa. Hänen kontrabasistinsa eivät koskaan juoneet itseään sioiksi, ja itse lupasi hän mennä vastuuseen jokaisesta kadonneesta hopealusikasta.

Sanoin: kaikki tiesivät sen paitsi ne kaksi, joilla ainakin olisi pitänyt olla jonkinlaista harrastusta asiaan, — Gida ja Liza. Gida oli jo tosin saanut Lizan suosiollisella avustuksella riistetyksi äitipuolensa kuvan sydämestään, vieläpä juurineen, ja nyt hän taisteli uutta traagillista intohimoa vastaan.

Hän oli rakastunut Paksu-Lizaan, rakastunut kaikkien sääntöjen mukaan — mutta silloin, kun hän jalomielisesti luopui Katinkasta, vannoi hän sydämensä syvyydessä, ettei hän enää tässä elämässä rakasta. Hänen sydämensä oli tuleva hautaholviksi, johon hän kätkisi kuolleen rakkautensa. Ja nyt hän oli hius juuriaan myöten rakastunut Lizaan — siinä hänen tragediansa.

Kauan aikaa arveltuaan hän ilmaisi tilansa Lizalle samalla kertaa pyytäen ystävätärtään auttamaan häntä oman kuvansa riistämisessä hänen sydämestään.

Liza pelästyi ja puhkesi miltei kyyneliin. Kun Gida kysyi, pelkäsikö tyttö hänen puolestaan, vastasi tämä, että tietysti hän pelkäsi. Mutta kun Gida sanoi, että Lizan nyt jo täytyi vihata häntä, vastasi tyttö, että vihaaminen on juuri sama kuin olla vihaamatta… Ja jos Gidan kohtalo kerran alusta pitäen oli se, että hänen täytyi rakastaa Lizaa, niin silloin oli hänen turhaa yritellä kiskoa hänen kuvaansa sydämestään; sillä ihminen ei voi taistella kohtaloaan vastaan.

Gida alistui siis kohtaloonsa. Kun hän kuitenkin aavisti, että hänen vihamielinen isänsä ympäröisi hänet vakoojilla, käytti hän mitä suurinta varovaisuutta suhteessaan Lizaan. Vasta silloin hän tuli tytön kotiin, kun tämä antoi merkin, ettei mikään vaara uhannut. Punainen nenäliina neitsytkammion ikkunassa merkitsi, että tie oli selvä ja vapaa. Valkoinen nenäliina oli vaaran merkkinä. Vaara oli käsillä silloin, kun eversti naukkaili kuistilla Gyurkovicsin veljesten kanssa.

Rakastuneet olivat myöskin kirjeenvaihdossa keskenään, mikä etenkin Lizalta, joka ennemmin luki viisinidoksisen romaanin kuin kirjoitti puoli sivua pitkän kirjeen, vaati suurenmoista uhrautuvaisuutta. Postilaatikon virkaa teki puutarhan takanurkassa oleva suuri kukkaruukku. Gida keksi myöskin salakirjoitusjärjestelmän, jota saattoi ainoastaan vielä logaritmitaulujakin monimutkaisemman avaimen avulla ymmärtää. »Rakastan sinua, armahani!» esimerkiksi kirjoitettiin näin: »Kria kra krujukränk!»

Gida kuuli kerran isänsä ja Katinkan puhelevan keskenään viereisessä huoneessa Lizasta ja hänestä. Hän ei voinut oikein erottaa, mitä he puhuivat, ainoastaan nimet hän kuuli selvästi.

— Meidät on paljastettu! sanoi hän Lizalle.

Liza kalpeni, Gidan aivoissa alkoi kypsyä seikkailurikas ryöstösuunnitelma. Hän harkitsi, vaikkakaan ei aivan tosissaan, yksityiskohtia myöten, kuinka hän ryöstäisi Lizan ja veisi Melbourneen. Hän tunsi erityistä mieltymystä Melbourneen. Jo maantiedetunneilla oppilaitoksessa hän kuunteli halulla tuota koreasti sointuvaa nimeä lausuttavan. Hän kuvitteli jo tulevansa aarniometsästä leveälierinen hattu päässään ja kirves olallaan sekä Lizan istuvan odottelemassa hirsimajan rahilla oopperamaalaispuvussa.

Mutta Melbourneen-lähdöstä ei tullut mitään; eräs seikka sattui esteeksi.

Annanpäivänä, rouva Gyurkovicsin nimipäivänä, oli talossa pienet juomingit ja mustalaissoittokunta soittamassa. (Mainesana »pieni» tarkoittaa tässä osanottajien lukua eikä suinkaan nautittua viinimäärää.) Iltapuoleen tulivat nuoret herrat kuistilla hieman suuriäänisiksi, pirstasivat maahan lasinsa juotuaan perheenemännän terveydeksi, latoivat hopealautasia symbaalille, kumahduttelivat nyrkeillään bassoviulua ja virittivät revolverinlaukausten pamahdellessa rouva Gyurkovicsin mielilaulun:

»Hiljaa loiskii laine Maros-virran…»

Vanhemmat herrat, heidän joukossaan myöskin eversti, vetäytyivät tupakkahuoneeseen ja alkoivat pelata tarokia, joka kuitenkin pian vaihtui ferbliin.

Pian lyöttäytyi heidän seuraansa myöskin Katinka-rouva ja pyysi kortteja. Hän osasi pelin, mutta hänellä oli yksi vika: hän teki armottomasti vääryyttä. Kun hän korjasi panoksen, näytti hän lehtensä vasta sitten, kun toiset sitä ristissä käsin rukoilivat, — usein hän ei näyttänyt niitä ollenkaan, vaan antoi mieluummin rahat takaisin. Panoksiin nähden hän aina käytti monimutkaista väärinlaskemisjärjestelmää, jolla saattoi aviopuolisonsa aivan epätoivoiseksi. Hänen setänsä oli jo tarjonnut hänelle melko summan korvaukseksi, jos hän vain jättäisi pelin, ja eversti — yllätettyään vaimonsa taas uudessa kujeessa — otti hänen rahansa takavarikkoon ja selitti, että hän jakaa rahat hävinneiden kesken. Katinka-rouva koetti pelastaa saaliinsa siten, että puhalsi yhtäkkiä lampun sammuksiin ja sekoitti pimeässä setelit.

Seuraavassa silmänräpäyksessä valaisi neljä tulitikkua huonetta, mutta — ihmeellistä! yksikään pelaajista ei katsellut rahojaan, vaan kaikkien katseet olivat tähdättyinä Gidaan ja Lizaan, jotka pienellä leposohvalla istuen olivat siivoina katselleet peliä.

— Erinomaista! sanoi eversti ja sytytti vielä kaksi tulitikkua.

Pelästyneen Lizan pää lepäsi tuolla Gidan rintaa vasten, kasvot olivat tulipunaiset, hän vaikeroi hiljaa, mutta ei voinut irtautua, sillä hänen hiuksensa olivat takertuneet Gidan rintaneulaan. (Tämä rintaneula kuvasi muuten turbaanilla varustettua neekerinpäätä.)

— Kas vain, sanoi setä, — kihlatutkin kalastelevat sameassa vedessä.

Katinka vapautti sisarensa tuosta epämieluisasta asemasta ja antoi hänelle sitten pienen korvapuustin — yhden hänelle ja yhden Gidalle.

Kalpeana mielenliikutuksesta Gida seisoi tytön edessä ja ojensi kätensä tehden sankarillisen liikkeen.

— Niin — hän on minun morsiameni!

— Eihän se ole mikään uutuus, sanoi eversti haukotellen ja par'aikaa rahojaan laskien.

— Minä rakastan häntä ja menen hänen kanssaan naimisiin, sanoi Gida uhkaavana muodoltaan.

— Mikä sinua riivaa? Koko piirikuntahan tietää, että sinä nait hänet, eikä sinun sentähden tarvitse tässä kirkua!

Sitten hän alkoi jakaa kortteja, sillä nyt oli hänen vuoronsa. Gida ja Liza hiipivät huoneesta. Katinka meni perässä ja ravisti hihastaan seteleitä.

— Tosiaankin, lapset, mamma tahtoo, että häät vietetään lokakuun alussa…

MICI.

Gyurkovicsien perheessä tapahtui sellainen kumma, että oli pakko naittaa Mici, nuorin tytär, ennenkuin Klárika, kuudes järjestyksessä, oli puettu morsiushuntuun.

Tähän luonnonmukaisen järjestyksen rikkomiseen vaikutti osaltaan myöskin eräs Mici Gyurkovicsin tekemä lievänlainen kuje. Klárika näet lähetettiin — kun karnevaaliaika oli loppuun kulunut eikä mitään näkyväisiä tuloksia ollut saavutettu — sukulaistensa mukana Fürediin. Sukulaiset pitivät tytön luonaan koko kesän sillä tekosyyllä, että heillä muka oli tiedossaan loistavat naimamahdollisuudet Klárikalle.

Rouva Gyurkovics, joka kesäistä sotaretkeä varten oli hankkinut kuudennelle tyttärelleen uuden puvun, salli eräänä heikkona hetkenään Micin käyttää kotona maalla Klárikan vanhaa pitkää hametta. Hän salli sen, mutta uhkasi rangaistukseksi sulkea Micin uudelleen lastenkamariin, jos hän vain yrittäisikin vallata itselleen ison tytön oikeuksia.

Ja seitsemäs tytär lupasi kaikki! Voi voi! — hän ei halua mennä tanssiaisiin, hän ei välitä hituistakaan nuorista herroista. Hän pysyy paljon mieluummin kotona äitinsä luona. Ihmiset sanoivat, että hän keimaili, — kuinka hän olisi keimaillut? Miciä halutti kovasti tietää, mitenkä sitä oikein keimaillaan!

Seitsemäs tytär lupasi kaikki. Mutta tuskin hän tunsi pitkän hameen liepeet kantapäillään, kun jo gyurkovicsilaisveri heräsi hänessä. Hän valikoi itselleen piirikunnan uljaimman miehen ja tuumi itsekseen: tuon puolisoksi minä tahtoisin tulla! Ja vaikka kysymyksenalainen nuori mies ei vielä niihin aikoihin ollut aikonutkaan kiinnittää minkäänlaista huomiota Gyurkovicsin nuorimman tyttären olemassaoloon, kiisteli Mici hänen kanssaan kuitenkin niin kauan ja oli niin töykeä hänelle, että Sándorfy — se oli tuon komean miehen nimi — ei ainoastaan kiinnittänyt huomiota häneen, vaan vieläpä rauhaan päästäkseen meni hänen kanssaan naimisiin.

Äidin heikkouden seurauksena oli, että Mioille ilmestyi kosija sillä välin kuin heidän fürediläiset sukulaisensa huolellisesti välttivät kirjeissään esiintuomasta usein mainittua kysymystä Klárikan erinomaisista naimisiinpääsymahdollisuuksista. Micin naimisiinmenoon suostui rouva Gyurkovics vain siitä syystä, että tuo seitsemäs tytär oli nuorin, jonkavuoksi äidin ei tarvinnut pelätä, että tämänlaatuinen ikäjärjestysperiaatteen loukkaaminen tulisi perheessä vaaralliseksi tavaksi.

Seitsemännen tyttären kihlauksen jälkeen alkoi kuulua huhun mutinaa, että Klárika ja Mici oikeastaan olivatkin kaksosia ja että Klárika tähän asti oli vain sen vuoksi ollut järjestyksessä edellä, että hän oli nähnyt päivänvalon noin kuusikymmentä minuuttia ennen kuin hänen nuorin sisarensa.

Aloitan kertomukseni siitä, kun Gyurkovicsit vaunuillaan lähtivät Keményien maatilalle. Armollinen rouva, joka muutenkin oli erityisen suopea nuorimmalle tyttärelleen, ummisti silmänsä, kun Mici, tuohon usein mainittuun pitkään hameeseen puettuna, astui vaunuihin. Äiti oli ihan varmasti vakuutettu siitä, etteivät he Keményllä tapaisi ketään vieraita, ja hänestä tuntuikin sentähden kovin epämieluisalta, kun hän näki kuistille kokoontuneen ison liudan tyttöjä ja viisi tai kuusi nuorta herraa.

Nuoret pelasivat koko iltapäivän lawn-tennistä. Myöhemmin he remusivat väentuvassa ja kävivät Mici Gyurkovicsin johdattamina talleissa ja navetoissa. Jokaisen viisassilmäisen sarvipään muljauttaessa he peräytyivät kirkuen, jokaiselle punaturpaiselle vasikankantturalle he sanoivat: »myy-yh, silokarva!»

Kun he tulivat talliin, jossa pidettiin vieraiden hevosia, höristelivät
Mihály Sándorfyn raudikot korviaan ja alkoivat kuopia.

— Pitää olla varuillaan, hevoset voivat purra, sanoi sinitakkinen ajomies tallin pimennosta.

Mici Gyurkovics vastata tokaisi:

— Aivan kuin niiden isäntäkin!

Nuoret herrat hymähtelivät, ja tytöt tyrkkivät toisiaan kyynärpäillään… Pilkka ei pistänyt asianomaista! Sándorfy näet pelasi kuistilla ferbliä vanhain herrain kanssa. Mici, kenties senvuoksi, että tahtoi hyvittää tuota sinitakkista ajomiestä tämän isäntää kohdanneen loukkauksen tähden, alkoi leperrellä hänelle:

— Oliko päivällinen hyvä? Saitteko myöskin viiniä? Jos mielenne tekee jotakin, sanokaa vain minulle!

Sitten he aikoivat lähteä tarkastelemaan mehiläispesiä. Margit Kemény, talon nuori tytär, lupasi näyttää vieraille mehiläiskuningattaren. Tämäpä innostutti kaupunkilaisneitosia. He kenties kuvittelivat, että suriseva mehiläiskuningatar asteli vahakakulla pieni kultakruunu päässään.

Mutta sinne mentäessä rupesi satamaan. Heidän kasvoilleen putoili isoja vesipisaroita, ja yhtäkkiä alkoi heitä ropsia kesäinen rankkasade. Koko seura pakeni kirkuen takaisin taloon. Etumaisena loikki Mici keveästi kuin nuori metsäkauris. Päänsä verhoksi hän oli kietonut satapoimuisen talonpoikaishameensa.

Kun tytöt taas olivat kokoontuneet neitsytkammioon, alkoivat he kiusoitella toisiaan äskeisen lapsellisen pakokauhun johdosta ja tulivat äkkiä sangen vakaviksi.

Mutta pian Mici Gyurkovicsin kieli jälleen pääsi valloilleen.

— Eikö Feri Horkay ole vieläkään tullut? kysyi hän. — Ellei Feri Horkay ole mukana, ei ole mitään hauskaa tiedossa!

Seura hajaantui pieniin ryhmiin; muutamat istuutuivat pienille tuoleille, toiset sohvalle ja nojasivat tylsinä kyynärpäihinsä. Neitsytkammiossa oleskeleminen oli muuten jotenkin vaarallista; ojensipa kätensä mihinpäin tahansa, niin aina putoili pöydiltä ja hyllyiltä särkyinä esineitä lattialle.

Muutamat tytöistä olivat polvillaan talon tyttären ympärillä monilaatikkoisen kaapin vieressä, ja Margit Kemény näytteli heille harvinaisuusvarastoaan.

— Tämän kannuksen kadotti tuo hurjapää Elefántovics Daruvárin tanssiaisissa… Tämän pienen riikinkukon sain Feri Horkaylta syntymäpäivälahjaksi täyttäessäni kuusitoista vuotta… Tämä kaunis paperiviuhka on myöskin kotoisin Daruvárin tanssiaisista — siinä on Daruvárin kreivien vaakunakin… Sen takapuolella on kauhea irvikuva: Feri Horkay on sinne piirustanut oman muotokuvansa… Näillä kahdella pistolinkuulalla olisivat monokkeli-Elefántovics ja Jankó Szilágyi kaksintaistelleet, ellei isä olisi oikeaan aikaan saanut heitä sopimaan…

Mihály Sándorfy, sinitakkisen ajomiehen ja näykkivien raudikoitten isäntä, astui huoneeseen. Hän oli päivällisten jälkeen paennut meluavasta nuorisoparvesta rauhallisten vanhusten seuraan. Mutta kun vanhukset sitten olivat ahkeranpuoleisesti kallistelleet laseja ja huuhtoneet kuivia kurkkujaan ja kun eräs Torontalin piirikunnasta kotoisin oleva armenialainen herrasmies oli ferblissä kiskonut heiltä rahat, alkoivat he kovaäänisesti keskustella politiikasta, ja silloin Sándorfy piti viisaimpana livahtaa takaisin nuorison joukkoon.

Kotvasen etsi hän itselleen paikkaa ja lyöttäytyi sitten parin jaarittelevan nuorukaisen seuraan. He puhuivat kuiskaten ja käsittelivät parhaillaan erästä naista koskevaa juttua.

— Mistä sinä sen tiedät? kysyi Sándorfy.

— Feri Horkay sanoi…

— No sitten se on varmasti valhetta…

Hän puhui hiljaa, mutta hänen syvä äänensä tunkeutui kuitenkin Mici
Gyurkovicsin korviin.

Taivas tiesi, mikä ajatus pälkähti seitsemännen Gyurkovicsin tytön päähän! Aina siitä saakka, kun Sándorfy oli astunut huoneeseen tervehtimättä häntä erityisesti, oli Mici yhtä mittaa katsella tuijotellut häntä. Nyt hän astui kaksi askelta eteenpäin, oikaisi solakan vartalonsa ja kysyi Sándorfylta:

— Kenestä te puhutte? Sallikaa minun kysyä!

He olivat olleet jo kauan tuttuja, mutta vaihtoivat nyt keskenään ensimmäiset sanat. Sándorfy säpsähti ja katseli ällistyneenä tyttöä.

— Anteeksi…

— Te väititte eräästä ihmisestä, että hän valehtelee, jatkoi Mici kiihtymyksestä vapisevalla äänellä. — Sellaista ei pidä lausua kuiskaten, vaan ääneen, vaikka sekin henkilö, jota puhe koskee, olisi kuulemassa…

Miska Sándorfy punastui hieman, mutta remahti sitten nauramaan:

— Mutta armollinen pikku neiti! Ettehän vain halua ruveta riitelemään kanssani?

Totta totisesti! Riidellä hän juuri halusikin tuon sietämättömän neljännesylimyksen kanssa, mokomankin, joka katseli sekä häntä että koko hänen seuraansa niin armollisen ylenkatseellisesti… Ellei koko piirikunnan ihmisissä ollut sen vertaa kunniantuntoa, niin oli sitä ainakin hänessä… Dalmatialaisveren kuuma taisteluinto ja kumoamishalu leimusi hänen silmissään ja värähteli hänen sieraintensa pielissä.

Mihály Sándorfy sanoi:

— No, olkoon menneeksi: puhuin Feri Horkaysta… Sanoin, että hän on valehdellut… Olen pahoillani, jos tällä satuin loukkaamaan joitakin hellempiä tunteita…

— Ritarillinen mies ei puhu sellaista toisen selän takana… Olkaa hyvä ja sanokaa se hänelle vasten silmiä… tai ellei teillä ole tarpeeksi rohkeutta, sanon minä sen hänelle…

Tytöt olivat aivan kauhuissaan, ja nuoret herrat kiertelivät hermostuneina viiksiään. Rouva Radványi, rouva Gyurkovicsin äskenmainittu tytär, kutsui Micin syrjäpuoleen ja lupasi antaa hänelle kaikessa hiljaisuudessa pari korvapuustia. Mutta viereisessä huoneessa Mihály Sándorfy hermostuneesti nyki takkinsa nappeja.

— Mikähän tuo pikku tyttö oikeastaan on? Mitä kummaa hän minusta tahtoo? Mistä minä olisin voinut tietää, että hän oli rakastunut Feri Horkayhin?

Ja hetken perästä hän jatkoi:

— En koskaan olisi voinut luulla, että tuossa kyyhkyläisessä oli niin paljon sappea!

Hän viipyi vielä jonkin aikaa vanhusten joukossa, mutta ei enää tuntenut voivansa hyvin tässä linnassa. Jo puolisen tuntia tämän jälkeen nähtiin hänen ajavan rankkasateessa huimaa vauhtia ikkunain alitse. Hän ajoi kaupunkiin, meni suoraa päätä Kasinoon, etsi Horkayn ja kertoi tälle, mitä linnassa oli tapahtunut. Horkay, joka jo kolme päivää oli pelannut erään kuljeksivan biljarditaiturin kanssa karambolia, hankasi liidulla biljardikeppiään ja sanoi:

— Minusta näyttää siltä, että meidän nyt täytyy taistella!

— Siitähän tuo näyttää! myönteli Sándorfy.

Seuraavana päivänä he sitten suorittivat kaksintaistelun. He ampuivat pistoleilla, mutta Horkay ei osannut ja Sándorfy puolestaan heitti pistolinsa maahan ja kutsui koko seuran illalliselle. Näin oli Horkay-Sándorfy-juttu ratkaistu ritarillisuuden sääntöjen mukaan, mutta Sándorfy-Gyurkovics-juttu sitä vastoin sai uutta virikettä Daruvárin soutuseuran juhlassa.

Daruvárin soutuseuralla oli veneenvihkiäiset, ja siitä syystä rummutettiin koko piirikunta koolle.

Mici Gyurkovics selitti kolme päivää äidilleen erinomaisella asiantuntemuksella sitä seikkaa, että veneenvihkiäiset eivät olleet mitkään tanssiaiset ja että sinne hyvin usein otettiin mukaan lapsiakin. Tämän lakipykälän perusteella otettiin sitten hänetkin mukaan daruvárilaisten juhlatilaisuuteen.

Hänen armonsa rouva Gyurkovics katui sittemmin sangen suuresti tätä päätöstään, sillä hänen nuorin tyttärensä sai taas — herraties minkätähden — aikaan sievoisen kommelluksen Mihály Sándorfylle. Armollinen rouva antoi tästä jälkeenpäin tyttärelleen aika läksytyksen»

— Oletko sinä mikä juristi tai husaariupseeri, koska et voi tulla yhdenkään ihmisen lähettyville joutumatta hänen kanssaan riitaan?

Toisen katrillin loputtua näet Sándorfy tuli hiljaisen epätoivoisena kesäksi puistikkoon tuodun tarokpöydän luo, jonka ääressä edusmies Gyurkovics par'aikaa selvitteli pelitilejä, ja sanoi tälle:

— Kuulepas, Milán, jos tätä menoa jatkuu kauemmin, karkottaa sinun pikku sisaresi minut tästä maailmasta… Csárdásia tanssittaessa hän kaikin mokomin koetti saada minua ja noita kolmea Elefántovicsin veljestä toistemme kanssa riitaan — hän väitti, että minä muka olin ehdoin tahdoin tuuppinut heitä, — ja katrillissa hän ei tahtonut tarttua käteeni… Ja koko iltapäivänä en ole uskaltanut tulla hänen läheisyyteensä, sillä minä tiedän, ettei hän voi sietää minua…

Edusmies sanoi:

— Jos lapsi juonittelee, niin nipistä sitä korvasta!

Sanoi ja löi pöytään valtin. Mutta Sándorfy vaipui mietteisiinsä. Tuo pieni kyykäärme käsittämättömine vihamielisyyksineen voi kenties vielä saattaa hänelle jonkin vakavanpuoleisen ikävyyden. Olisipa kerrassaan hassunkurista, ellei hän, joka niin monen monta kertaa oli menestyksellisesti kesytellyt sekä vaaleita että ruskeita kyykäärmeitä, voisi hellyydellä nyhtää tuolta myrkkyhampaita.

Hän tapasi ihastuttavan vihollisensa tanssilavan takana. Siellä tyttö istui oluttynnyrillä, rummutellen kantapäillään tynnyrin laitaa ja leyhytellen tavattoman suurella paperiviuhkalla viileyttä punoittaville kasvoilleen.

— Neiti Mici, ettehän suutu, vaikka häiritsen teitä?

Mutta Gyurkovicsin seitsemäs tyttö ei vihastunut mistään niin paljon kuin siitä, että häntä nimitettiin neidiksi. Hän oli armollinen neiti — vain neideiksi nimitettiin palvelustyttöjä.

Hän mittelikin sentähden Mihály Sándorfya jäätävin katsein.

— Mitä te haluatte?

— Koko piirikunta ylistää teidän suoruuttanne… Ja minä tiedän vielä, että te ajattelette ritarillisesti, tahtoisin sanoa: kuin kunnianmies — mikä naisissa ei suinkaan ole jokapäiväistä… Senpätähden pyydänkin, että sanoisitte aivan suoraan, miksi minua vihaatte.

— Huvittaisiko se teitä? kysyi Mici pilkallisesti.

— Äärettömästi!

— Nähkääs: minä en siedä ihmisiä, jotka ovat olevinaan!

— Ja te siis pidätte minua sellaisena?

— Pidän! oli kuivakiskoinen vastaus.

— Minä vakuutan, että te erehdytte… Jos tahtoisitte vaivata itseänne tutkistelemalla minua hieman lähempää, tulisitte vakuutetuksi, että olette erehtynyt…

Mici kohautti olkapäitään, ikäänkuin ei häntä laisinkaan olisi haluttanut ruveta tuohon tutkimistyöhön. Sitten hän hyppäsi tynnyriltä, meni tanssilavalle, ja Sándorfy jäi seisomaan ällistyneenä kuin kysymysmerkki.

Nuorta miestä sekä nauratti että suututti; mutta kun tanssinohjaaja huuteli yhtä paria lisää kotiljonkiin, pälkähti Sándorfyn päähän epätoivon tuuma. Hän etsi kesäpukujen vilinästä Micin.

— Tuletteko kanssani kotiljonkiin? hän kysyi uhkarohkeasti.

Hänen suureksi hämmästyksekseen Mici Gyurkovics sanoi:

— Miks'en — mutta ensin minun täytyy karistaa niskoiltani eräs toinen tanssittaja.

Tuo toinen tanssittaja oli muuten Feri Horkay, joka Keményn linnassa tapahtuneen selkkauksen jälkeen oli herkeämättä hakkaillut Mici Gyurkovicsia. (Koko maailma puhui jo, että tuo tytönheilakka oli aivan hillittömästi pihkaantunut Horkayhin.)

Kotiljongin tanssiminen Gyurkovicsin tyttöjen kanssa oli missä olosuhteissa tahansa uhkarohkea yritys, ja tässä suhteessa oli Mici vaarallisin kaikista Gyurkovicsin tyttäristä. Hänessä oli tosin eräs pieni ruumiillinen vika: jos katsoi häntä suoraan silmiin, huomasi, että hänen vasen silmäteränsä oli parisen millimetriä korkeammalla kuin oikea. En juuri uskalla väittää, että hän olisi ollut kierosilmäinen, mutta sen tiedän, että hänen katseensa oli haaveellisen uneksiva ja hänen terhakan luonteensa jyrkkänä vastakohtana.

Syrjäytetty Feri Horkay ei laisinkaan kummastellut Micin käytöstä eikä hämmästynyt, kun hän pari päivää myöhemmin, ratsastaessaan kylän läpi, näki Gyurkovicsien talon veräjän pielessä Sándorfyn raudikot.

Mutta Sándorfy kävi Gyurkovicseilla vain sentähden, että hän oli rouva Gyurkovicsin kanssa sveitsiläisen sonnin kaupoissa. Hän tarkasteli elukkaa senkin seitsemät kerrat, tinki kuin mustalainen parin guldenin tähden, mutta popsi sitten ainakin riitarahan edestä talon kinkkua ja kaviaaria.

Ennen talosta lähtöään hän säännöllisesti kuljeskeli Micin kanssa edestakaisin pihamaalla. Ja usein kuului rouva Gyurkovicsin kimakka ääni:

— Minne sinä menet, Mici?

— Puhelen tässä Sándorfy-sedän kanssa.

»Setä»-sana rauhoitti hänen armoaan, mutta kahden kesken Mici nimitti herra Mihály Sándorfya vain »teiksi» ja »Miskaksi».

Kun Sándorfy, joka oli reserviupseeri, sai käskyn lähteä syysharjoituksiin, osti hän vihdoinkin tuon sonnin. Sen jälkeen hän vielä kerran kävi talossa näyttämässä upseerinpukuaan.

Jättäessään hämärissä pikku tytölle hyvästit hän kävi hieman kaihomieliseksi. Veräjälle saavuttuaan he alkoivat jo puhua kuiskaillen.

— Kuulkaapas, pikku Mici! Teidän kanssanne puhuessa tahtoisi niin mielellään unohtaa, että te vielä olette pieni tyttö.

— Mutta enhän minä enää niinkään pieni ole, koetteli »seitsemäs» lempeästi vastustella.

— On joutavaa puhua siitä, mutta minä toivoisin, että te pysyisitte vielä kaksi vuotta minua kohtaan sellaisena kuin nyt olette… Yhtä rakastettavana ja hyvänä…

— Ja mitä sitten kahden vuoden kuluttua? kysyi tyttö lapsellisen uteliaana.

Paimenpojat ajoivat lehmiä karjapihaan kamalasti kiljuen keskellä pöllyävää tomupilveä. Kun kaikki taas oli tyyntynyt, avasi Mici jälleen suunsa:

— Tiedättekö, Miska, minä sanon teille nyt jotakin. Katsokaas, jos te tahdotte sanoa minulle jotain, ei teidän tarvitse sitä varten odottaa kahta vuotta, sillä kahden vuoden perästä en ole vanhempi kuin nytkään.

Miska ei tietysti ymmärtänyt tästä mitään, mutta »seitsemäs» selitti hänelle asian.

— Äiti on pelkästä varovaisuudesta vähentänyt kaksi vuotta koko meidän tyttöliutamme iästä, joten me kaikki siis olemme kaksi vuotta vanhempia kuin luullaan… Mutta tämän sanon vain teille…

— No kuinka vanha olette nyt? kysyi Sándorfy.

Seitsemäs Gyurkovicsin tyttö taisteli kauan sisimmässään, mutta sitten synnynnäinen vaisto sai hänessä voiton. Hän ei ilmaissut perhesalaisuutta, hän sanoi vain:

— Olen kaksi vuotta vanhempi kuin luulette!

Tuloksena veräjän luona pidetystä keskustelusta oli, että Mici Gyurkovics ei tahtonut kenttäharjoitusten kestäessä mihinkään huvitilaisuuteen, vaan kuljeskeli kotomailla, vieno, salaperäinen hymy huulillaan, aivan kuin lapsi, joka on saanut tietää jonkin salaisuuden eikä halua ilmoittaa sitä muille, vaan toivoo, että kaikki voisivat lukea sen hänen kasvoistaan.

Toinen epäilyttävä oire oli se, että Mici kerran kysäisi äidiltään:

— Kuulkaapa, äiti! Kirjoitetaanko »ijäisesti» sanan alkuun ij?

— Kenelle sinä aiot kirjoittaa? kysyi armollinen rouva.

Mici ei vastannut, mutta sinä päivänä hän tuli päivällispöytään sormet mustetahroissa.

Eräänä päivänä Miska Sándorfy tuli jälleen taloon, syysauringon päivetyttämin poskin, ja puhui Micin jo ennakolta antamien neuvojen mukaan äidille…

Rouva Gyurkovics oli alussa ankaran vihainen. Mikä häikäilemättömyys Micin puolelta! Työntäytyä esiin tuolla tapaa, vaikka on Klárikan vuoro! Ensi hetkenä hän tuumaili riisua seitsemänneltä tyttäreltään pitkät hameet ja ajaa hänet takaisin lastenkamariin. Sitten pisti hänen päähänsä ajatus kääntää Sándorfyn huomio Klárikaan. Loppujen lopuksi kuitenkin, vaihdettuaan kiivaita kirjeitä Klárikan kanssa ja kun Mici itkien oli vakuuttanut, että hän rakasti Miskaa ja vieläpä oli rakastava ijäisesti (ij:llä!), armollinen rouva antoi suostumuksensa.

Kun he jo olivat kihloissa, kysyi Sándorfy kerran morsiameltaan:

— Sanopas, miksi sinä vihasit minua niin kiihkeästi?

— Siksi, että sinä et ollut huomaavinasikaan minua! vastasi nuorin
Gyurkovicsin tyttäristä.

KLÁRIKA.

En mielelläni, vaan välttämättömyyden pakottamana olin aikeissa lopettaa kertoelmani Gyurkovicsin tytöistä Micin kihlajaisiin, kun eräs ilahduttava sattuma saattoi minut siihen mieluisaan asemaan, että nyt saatan esittää teille viimeisenkin tyttären, Klárikan vaiheet.

Olin huvitellut noin kaksi viikkoa Szerémségissä — huvitellut sanan hämäräperäisimmässä merkityksessä — ja sitten matkustin pikajunassa Budapestiin. Kun juna sivuutti Bács-Tamásin aseman, tulivat mieleeni luonnollisestikin Gyurkovicsin tytöt. Niin, Gyurkovicsin tytöt ja ne monivivahteiset jutut, jotka ystäväni Horkay oli heistä kertonut matkustaessamme kaksi viikkoa sitten samassa rautatievaunussa.

Katseeni kääntyi maantielle, joka tässä kohden kulki pitkän matkaa rinnan rautatien kanssa.

Huomiotani herättivät nuolennopeasti tietä pitkin kiitävät ajopelit, jotka nähtävästi yrittivät ehtiä asemalle ennen junaa. Noiden hiestä kiiltävien, töpöhäntäisten juoksijain ja savuavan, puhkuvan hirviön välillä syntyi jännittävä kilpailu.

Ajoneuvoissa istui kaksi henkilöä, toinen metsästyshattuinen, punakka mies, joka tuon tuostakin läjähdytteli ruoskaansa hevosten korvien ympärillä, toinen solakka neitonen, joka kädellään piteli isoa olkihattuaan ja levottomana katseli junaa. Kepeät vaunut hyppelehtivät armottomasti hietaisella tiellä, ja takana oleva vihreäpukuinen palvelija oli molemmin käsin tarrautunut istuimen selustimeen…

Aisahevonen näytti jo hieman horjahtelevan. Silloin sulki pari härkävaunua tien. Rattaat vilahtivat nuolennopeasti sen kapean tiekaistaleen yli, jonka härkävaunut olivat jättäneet vapaaksi, ja miltei hiipaisivat pyörillään niiden häkkejä. Vaikk'ei tuo metsästyslakkinen herrasmies osaisikaan mitään muuta tässä maailmassa, niin hän voisi ainakin ansaita leipänsä ajotaituruudellaan…

— Helkkuna — sehän on Horkay! Feri Horkay! Ja tyttö? Ken kerran elämänsä juoksun varrella on nähnyt tytön, jossa virtaa Gyurkovicsien veri, hän voi tuntea tuon rodun edustajan jo sadan askelen päästä.

Juna vihelsi ja ajopelit katosivat tiheitten akaasiapensaitten peittoon. Kun seisahduimme asemalle, avasin vaunun oven.

— Kauanko viivymme täällä?

— Bács-Tamás — minuutin. — Lähdemme heti. Selvä!

Asemakello soi ja ovet suljettiin… Myöhästyneekö Feri Horkay? Hän ei myöhästynyt. Juna oli jo liikkeessä, kun hän kasvot punoittavina ja suu naurussa astui asemasillalle. Hänen rinnallaan hypähteli tyttö polkka-askelin, nauraen, läähättäen ja hehkuvin poskin — puoleksi pidätellen, puoleksi työntäen Horkayta. — Horkay hyppäsi vaunuun, avasi oven ja huusi:

— Ylihuomenna olen täällä taas! Hyvästi, hyvästi, Klárika!

Hän heilutti hattuaan; ulkona liehui liina…

Vasta rautatiesillalla Horkay keksi minut.

— Kah! — Sinäkö!

Kaksiviikkoisen poissaoloni aikana olin sen verran kouliintunut, että tervehdyksen asemesta ojensin hänelle luumuviinaa sisältävän kenttäpullon, jonka szerémiläiset olivat ripustaneet kaulaani. Teimme sitten toisillemme tiliä viimeisistä kokemuksistamme. Hän tuli Mici Gyurkovicsin häistä, jotka olivat kestäneet yhtä kauan kuin minun ristiretkeni Szerémiin.

Horkay etsi sikarikoteloaan ja käänteli omituismallisen metsästystakkinsa taskut ylösalaisin. Eräästä taskusta putosi pari pullontulppaa, toisesta hän löysi parin ruusunpunaisia silkkihansikkaita. Hän veti vaistomaisesti henkeensä niiden tuoksua ja sanoi:

— Klárikan hansikkaat jäivät minulle!

— Tuota — kuulepa, Horkay, — mikä sinun pikku Klárika-serkustasi lopultakin tulee!

— Sama tietenkin kuin jokaisesta rehellisestä tytöstä tulee: rouva!

— Mitä helkkunaa? Onko hän niin äkkiä kääntynyt tuuleen? Hän on jo kukaties kihloissakin?

Horkay nauroi:

— Onpa niinkin! Klárika on ollut kihloissa jo pari päivää. Totisesti, sain ponnistella peräti ankarasti, ennenkuin tästä asiasta tuli valmista… Join kolme päivää yhteen rymäkkään Klárikan tähden…

Tätä en käsittänyt. Epäilin jo hetkisen, että Horkay oli juottanut jonkun naimakelpoisen nuorukaisen puolikuolleeksi ja sitten houkutellut häneltä avioliittolupauksen…

Horkay oli tällä välin lopultakin löytänyt sikarikotelonsa. Hän hymähti hiljaa itsekseen. Hän näytti olevan erittäin hyvällä ja puheliaalla tuulella, ikäänkuin olisi ollut äärettömän tyytyväinen itseensä. Eikä minun tarvinnutkaan paljon kysellä häneltä, sillä hän kertoi omasta aloitteestaan kaikki, mitä halusin tietää.

Hän kertoi Gyurkovicsin viimeisen tyttären vaiheet, ja tälle kertomukselle voisi oikeastaan antaa nimen: Häät Bács-Tamásissa.

* * * * *

Se, että rouva Gyurkovicsin kuusi tytärtä joutui naimisiin niin pian toinen toisensa jälkeen ja että seitsemäs tytär — joka ikänsä puolesta oli oikeastaan kuudes järjestyksessä — lopuksi hänkin joutui miehelään, ei ollut armollisen rouvan eikä neitosten yksinomainen ansio, vaan he saivat suuresti kiittää myöskin herra Ferenc Horkayn asiassa osoittamaa harrastusta ja tarmoa.

Herra Ferenc Horkay, jota hänen oma ajomiehensäkin nimitti vain herra Feriksi, ei ollut pohjaltaan minkään siveellistä elämää viettävän nuorukaisen perikuva. Sanottiin, että hän pelaili ja juopotteli. Olisin kuitenkin mielissäni, jos tahtoisitte pitää lieventävänä asianhaarana sitä seikkaa, että hän säännöllisesti voitti korttipelissä ja ettei koko laajassa Bács-Bodrogissa ollut sitä ihmistä, joka olisi jaksanut juoda hänet pöydän alle.

Lukijani tietävät, että kuusi vuotta sitten, kun ensimmäinen Gyurkovicsin tyttö vietiin tanssiaisiin, Horkay, joka siihen aikaan parhaillaan eli ensimmäisten velkojen runollista aikakautta, hakkaili tyttöä suurella uhrautuvaisuudella.

Tamásin yksinkertaiset herrasmiehet tuumailivat: Hän on pihkassa tyttöön, siis — hän nai hänet. Mutta tämä päätelmä osui vain osaksi oikeaan: Horkay oli kyllä rakastunut Sárikaan, mutta ei nainut häntä eikä myöskään Ellaa, Katinkaa, Terkaa, Lizaa eikä Miciä, joihin kaikkiin yhteisesti ja itsekuhunkin erikseen hän oli kerran ollut hullaantunut.

Hän näet huomasi, että hänen serkkujensa kanssa oli mukava huvitella, mutta hänellä, oli se luja periaate, että vaikkakin hän kerran päättäisi ruveta osalliseksi avioliiton sakramentista, hän ei kuitenkaan missään tapauksessa naisi sellaista tyttöä, jonka kanssa saattoi mukavasti huvitella.

Mutta tytöillä oli se ajatus Horkaysta, että hyvä Jumala oli luonut hänet csárdás-tanssijaksi; mihinkään vakavampaan hänestä ei ollut. (Tämä on Gyurkovicsin tyttöjen lausuntona erityisesti huomattava, kun tiedämme, että Horkayn perintöosa oli kaksituhatta auranalaa bácskalaista maata!)

Minulla on jo ennen ollut tilaisuus mainita, että Horkay ajan pitkään täydellisesti perehtyi jonkunlaisen avioliitto-agent provocateur'in tehtäviin. Hän hommaili paljon tyttöjen naima-asioissa, kenties puolustaakseen itseään, kenties ilkeämielisyydestä, ja siihen suuntaan käyviä hyviä töitä teki hän, joka — ainakin oman väitteensä mukaan — oli »sinä» jok'ikisen herralta vivahtavan mieshenkilön kanssa koko maassa, Gyurkovicseille hyvin monta.

Armollinen rouva alkoi vähitellen pitää tuota nuorta miestä salaneuvoksenaan kaikissa avioliittoasioissa ja sanoikin kerran aivan viattomasti:

— Tuon Klárikan tahtoisin mielelläni jo piakkoin saada naitetuksi!

Tähän Horkay vastasi miettivänä:

— Pelkäänpä pahoin, että saamme aimo lailla hommata Klárikan tähden!

Hän tunsi tytön hyvin, sillä tämän serkkunsa seurassa hän useimmin ja mieluimmin oleskeli ja hän oli ainoa Gyurkovicsin tytöistä, jota Horkay oli sinutellut jo lapsuusajoista asti.

Klárika oli omituinen tyttö, kerrassaan eroava muusta perheestä. Hän oli ihan tarpeeksi kaunis — Horkayn mielestä vaarallisen kauniskin —, keimailla hän myöskin osasi yhtä hyvin kuin kuka tahansa noista kuudesta muusta, mutta vain silloin, kun hän sattui olemaan sillä tuulella. Säännöllisissä oloissa hän ei ollut sillä tuulella, ja toisinaan hän käyttäytyi ikäänkuin olisi vihannut miehiä ylipäänsä ja erityisesti kosijoita.

Vastoin nykyaikaisia miehenmetsästäjättäriä hän edusti kummallista taka-askelta siihen yksinkertaiseen alkutilaan, jolloin miehet saivat kiittää onneaan saadessaan omakseen kauniin tytön.

Tämän uskomattomalta kuuluvan väitteeni todisteiksi voin esittää kaksi eri tapausta. Viimeisten karnevaalien aikana, kun Gyurkovicsit huvittelivat Budapestissä, Horkay esitteli Klárikalle erään László-nimisen herrasmiehen, yliopiston apulaisprofessorin. Horkay sanoi sittemmin tytölle:

— Klárika, tässä on sinulle loistava naimatarjous!… Siivo nuorukainen on rakastunut sinuun… Tiedä, että siinä miehessä asustaa tuoksuva runoilijasielu ja hänen päässään harhailee ruusunhohteisia ajatuksia… Hän rakastaa naisellisuutta ja lempeyttä… Koeta siis olla hieman lempeä!

Tällä kehoituksella oli se odottamaton seuraus, että Klárika Gyurkovics, professorin par'aikaa esitelmöidessä hänelle lempeän naisellisuuden jalostavasta lumousvoimasta, kurottautui sanaakaan sanomatta pöydän yli, sieppasi Horkayn samppanjalasin ja joi sen pohjaan. Vieläpä hän iski silmääkin Horkaylle, ikäänkuin olisi tahtonut sanoa:

— Terve, vanha veikko!

Lempeän naisellisuuden apostoli haihtui jäljettömiin tuoliltaan.

Toinen tapaus koskee erästä Semessey-nimistä suurtilallista, joka Horkayn mielestä oli suuri luonne ja jolla tiettävästi oli vain yksi ruumiillinen vika: hän sokelsi hieman. Hän lausui aina s-äänteen f:ksi. Esimerkiksi sanan siskokset hän lausui fifkokfet. Herra Semessey oli vahvasti rakastunut Klárikaan ja olisi luultavasti kosinutkin häntä, ehei Klárika kerran koko pitkän iltapäivän olisi nimittänyt häntä _Femeffey'_ksi. Ja koska sokeltaminen on tarttuvaista, kuten haukottelukin, oli neiti Gyurkovicsin kevytmielisyydestä seurauksena, että koko pöytäseurue alkoi sokeltaa ja että itse rouva Gyurkovicskin illallisten loppupuolella nimitti herra Semesseytä Femeffeyksi. Femeffey — tuota noin — Semessey, aioin sanoa — seurasi lempeän professorin esimerkkiä ja hävisi ikuisiksi ajoiksi.

— Mitä sinä tyttö oikeastaan aiot tällä kaikella? kysyi armollinen rouva kiukuissaan.

— En minä tahdo, että minulle talutetaan sulhanen marhaminnasta! Tahdon mennä naimisiin sen kanssa, jota rakastan!

Hänen armonsa huudahti ällistyneenä:

— Jota rakastat! Sinä siis kuvittelet tulleesi maailmaan rakastamaan?

— Tietysti! Miksikä sitten? kysyi Klárika lapsellisen yksinkertaisesti.

— Sinä onneton! Siksi, että tekisit hyvän naimakaupan tietenkin!

Talvisesta miehenetsintäretkestä ei ollut mitään tuloksia, ja kesällä lähetettiin Klárika sukulaisten mukana Fürediin. Kenties joku siellä tarttuisi koukkuun.

Siellä olisi ollut useampiakin kelvollisia kosijoita, ellei Klárikan jäätävä iva olisi karkottanut kaikkia kilpailevia, mahtavia bácskalaisia suurtilallisia.

Sukulaiset lähettivät valituskirjeitä rouva Gyurkovicsille ilmoittaen, että Klárika todellakin käyttäytyi sillä tavalla, kuin hän olisi aikonut mennä luostariin: hän kertoo kenelle tahansa, että hän myötäjäisikseen saa käärön koristenauhaa ja vuotuiseksi eläkkeekseen kaksikymmentä purkkia marmeladia. Kun häntä tekemistään tyhmyyksistä vaaditaan tilille, puhkeaa hän kyyneliin ja sanoo: — En välitä kenestäkään enkä mistään! Minä vihaan miehiä, sillä he ovat halpamaisia… Ja halpamaisin kaikista on Feri Horkay!

Horkay, joka par'aikaa Tamásissa kaikessa viattomuudessa pelasi tarokia kahden Gyurkovics-veljeksen kanssa kuistilla, sanoi, kun hänelle kerrottiin Klárikan lausunto, suuresti hämmästyneenä:

— Mitä pahaa minä olen hänelle tehnyt?

Sitten hän kontrasi. Mutta pian hän oivalsi, kuinka turmiollista oli kontrata tarokissa.

Klárika palasi kotiin vasta silloin, kun hänen nuorin sisarensa Mici ja
Mihály Sándorfy viettivät häitään.

Teillä ei ole minkäänlaista aavistusta siitä, mitä tarkoitetaan tamásilaisilla käillä. Selitykseksi lausun vain: Kun nuori pari kolmantena päivänä vihkimisen jälkeen ensi kerran riiteli häämatkallaan eräässä Bauer & Grünbaumin hotellin sopukassa Venetsiassa, naputteli Feri Horkay kotona Tamásissa nystyröillään pöytään ja sanoi:

— Nyt vasta alkavat häät tulla todenteolla hauskoiksi!

Viidentenä päivänä syötiin ja juotiin Gyurkovicseilla kaikki mitä talossa syötävää ja juotavaa oli: sitten vieraslauma lähti Horkayn ehdotuksesta pitkässä vaunurivissä ja soiton kajahdellessa saattamaan kotiin vanhaa Elefántovicsia.

Elefántovicsien linnassa alkoi juhla uudelleen, kunnes ruoka-aitat ja kellarit ammottivat tyhjinä. (Tätä nimitetään sielläpäin partioretkeksi hyvän dalmatialaisen tavan mukaan.)

Rouva Gyurkovics antoi Klárikalle luvan ottaa osaa tähän partioretkeen.
Horkayn tuli matkalla pitää huolta hänestä, ja Elefántovicsin linnassa
oli kyllä rouvia, joiden suojeluksen alaiseksi hänet saattoi jättää.
Tyttö kiipesi siis Horkayn vaunuihin.

Kun he sitten ajaa koluuttelivat Dolovan tasangolla, näki Horkay ystävänsä Krumpholzin kävelevän kanavan laiteella. Krumpholz oli rikkain kaikista etelän svaabilaisista. Hänen isänsä oli puunkiilloittaja — ties mistä kotoisin — mutta poika oli herra ja miljoonain omistaja. Hänen poikansa — jos hän joskus saa sellaisia — istuvat varmaankin ylähuoneessa.

Horkay pysähdytti nelivaljakkonsa ja sanoi:

— Otetaanpa tuo svaabilainen mukaan!

Krumpholz vastusteli.

— En minä tunne Elefántovicseja!

— Kyllä sinä vielä opit tuntemaan heidät, kun juot heidän viinejään!

— Minulla on sitäpaitsi saappaat jalassa; olen metsästyspuvussa!

— No eihän kukaan viisas ihminen voi vaatia, että sinä hännystakki yllä ja kiiltonahkakengät jaloissa samoilisit metsiä ja maita!

— Sitä paitsi on mukanani eläinlääkäri… Olen kutsunut hänet päivälliselle!

— Eläinlääkärin otamme myöskin mukaamme Elefántovicseille!

Svaabilainen ja konitohtori kiipesivät takaistuimelle. Mutta Horkay läjähdytti ruoskaansa ja kuiskasi Klárikalle:

— Hei! Katselepa tuota svaabilaista! Hänellä on kolme miljoonaa!

Klárika vastasi silloin jotakin, josta minun, hyvinkasvatetun ihmisen tavoin, pitäisi vaieta. Mutta minä en ole mikään hyvinkasvatettu herrasmies, vaan naturalistinen kirjailija, jolle kaikki on luvallista, ja senvuoksi ilmaisenkin, mitä Klárika lausui:

— Minä nostan häntääni svaabilaiselle ja hänen miljoonilleen!

Mutta Horkay pysyi tytön vihamielisyydestä huolimatta äkillisessä päähänpistossa: hän päätti kytkeä pikku serkkunsa rahasäkkeihin. Jos se onnistuisi, muodostuisi siitä kruunu hänen taituruudelleen avioliittojen solminnassa. Svaabilainen oli sitäpaitsi miellyttävä, pulska poika, ylhäinen ja miehekäs käytökseltään, — mutta jääkylmä ja kuolettavan ikävystyttävä.

Kun linnassa kajahteli mustalaissoitto ja laseja ahkerasti kilisteltiin, selveni asema Horkaylle. Hänen tuumastaan ei kuitenkaan saattanut tulla mitään, — Krumpholz ei lähennellytkään tyttöä niin kauan kuin nuo kolme Elefántovicsin veljestä olivat hänen tiellään. Velimiehet olivat jo toisesta hääpäivästä alkaen täydessä lieskassa hakkailleet Klárikaa, ja svaabilainen oli liian kykenemätön ja selväpäinen ollakseen halukas kilpailemaan noiden kolmen riidanhaluisen novellisankarivintiön kanssa.

Nuo kolme Elefántovicsia täytyi siis toimittaa pois tieltä. Siihen oli vain yksi mahdollinen keino: juoda heidät pöydän alle. Kas, se naula veti; Elefántovicsit eivät olleet juuri niitä poikia, jotka peräytyivät, olipa vaatimus mikä tahansa. Kun Horkay siis heidän läsnäollessaan teki sen rohkean ilmiannon, että hän muka tunsi erään nuoren Elefántovics-herran, joka kerran, juotuaan lautasellisen kaalikeittoa, oli tullut niin heikkopäiseksi, että hänet täytyi paareilla kantaa kotiin äitinsä luokse, — jättivät veljekset tytön tuossa tuokiossa, istuutuivat vastapäätä Horkayta ja alkoivat tyhjennellä pikareita, isoja kuin haarikat.

Anteeksi, pieni poikkeus tässä aineestani: minulla on pikkuruikkusen kerrottavaa noista kolmesta Elefántovicsista… Heidän ristimänimiään ei kukaan tiennyt. Piirikunnassa heillä oli vain nimet Monokkeli-elefantti, Hurjapää-elefantti ja Kamariherra-elefantti. Monokkeli-elefantti puhui vähän ja joi paljon eikä luopunut monokkelistaan edes saunassakaan. Hurjapää-elefantti ei käyttänyt monokkelia, mutta joi paljon ja pani toimeen kaikenlaisia särkemis- ja murskaamisvoimannäytteitä, joiden uhreiksi joutuivat lasit, pöydät ja lamput, mutta erittäinkin kuvastimet. Kamariherra-elefantti joi hänkin koko sievästi ja oli saanut nimensä siitä, että hän ei ollut mikään kamariherra.

Kerran hän oli lähettänyt kuninkaalle anomuksen saadakseen kamariherran arvon. Elefántovicsit olivat muka Unkarilaista aatelia, ja suvun vanha muistotieto kertoi heidän polveutuvan Zerinistä, suuresta dalmatialaisesta voivodista.

Kun hovivirastossa oikein perusteellisesti tutkittiin Elefántovicsien sukupuuta, saatiin selville kolme asiaa. Ensiksikin: ettei heidän isänsä ollut edes aatelismies; toiseksi: ettei heidän isoisänsä ollutkaan dalmatialainen, vaan oli Serbiassa harjoittanut kukoistavaa sikakauppaa; kolmanneksi: ettei heillä ylimalkaan ollutkaan mitään isoisän isää. Kuvitellun kantaisän asemesta astui unhojen yöstä esiin muisto eräästä siveästä, Elefántovics-nimisestä neitsyestä, jonka osalle yksin tuli kunnia ja edesvastuu suvun olemassaolosta ja joka aikoinaan oli kiivaasti kieltäytynyt esiintuomasta minkäänlaisia tarkempia selvittelyjä suvun alkuperästä.

Elefántovicsista ei siis tullut kamariherraa, — ja senpävuoksi nimittikin koko piirikunta häntä »Kamariherra-elefantiksi» ja kahvilain tarjoilijattaret »hänen korkeudekseen».

Iltamyöhällä hentomielisyys valtasi Monokkeli-elefantin, ja hän pyysi nyyhkyttäen Horkayta peruuttamaan tuon kauhean kaalikeitto-herjauksen. Kamariherra-elefantti mainitsi, että heidän esi-isänsä olivat jo kahdennellatoista vuosisadalla olleet tunnettuja juomaveikkoja, ja Hurjapää-elefantti käski keittiöpiian tuoda hänelle ladatut pistolit, jotta hän voisi heti paikalla taistella ruokasalissa Horkayn kanssa.

Illallisen jälkeen antautui sitten viimeinenkin elefantti. Kamariherra oli jo aikaisemmin kadonnut. Kolmantena päivänä hänet löydettiin heinäsuovalta makaamasta, ja sen, joka kerran kirjoittaa Elefántovics-suvun historian, ei onnistu koskaan saada selville sitä, mitenkä kamariherra oikein oli voinut kiivetä tuonne korkeuteen. Hurjapää-elefantin, joka joutui taisteluun kaakeliuunin kanssa ja pahoinpiteli salin kuvastinta, otti vanha herra neljän palvelijan avustamana huostaansa ja salpasi hänet huoneeseensa. Monokkeli-elefantin kantoi Horkay itse sänkyyn, ja sinne poika nukkui, siivosti kuin lapsi, monokkeli yhä silmällään.

Naama punoittaen Horkay taas palasi ruokasaliin. Innostuksissaan hän miltei oli unohtanut, mistä syystä hän oikeastaan oli juonut nuo kolme elefanttia pöydän alle, ja nyt, hänen saavutettuaan päämaalinsa, hänen kunnianhimonsa paisui, ja hetken aikaa halutti häntä nujertaa myöskin konilääkäri ja Krumpholz pöydän alle. Mutta hänelle selveni, että kamppailuun ryhtyminen konilääkäriä vastaan ei maksanut vaivaa. Tämähän vain teeskenteli olevansa selvä, istui tuolillaan jäykkänä kuin rautakanki ja nauroi tylsän näköisenä, mutta ei uskaltanut nousta seisomaan peläten kaatuvansa nurinniskoin lattialle.

Horkay lähti siis etsimään Klárikaa. Hän löysi hänet salongista. Muut naiset olivat jo paenneet noita meluavia juomasankareita. — Klári, joka Tamásissa, tuossa suurryyppääjien luvatussa maassa, oli nähnyt kamalampiakin otteluja, istui yksinään huoneen keskellä olevalla pyörösohvalla palmukasvin varjossa. Toisin sanoen: hän ei ollut yksin, sillä svaabilainen miljoonamies istui toisella puolella sohvaa, selkä päin tyttöä, päätään käsiinsä nojaten ja taistellen unta vastaan.

Koko talo oli väsynyt tai sumussa; kaikkien kasvoilla näkyi yövalvonnan merkkejä. Vain tuo teräshermoinen Gyurkovicsien taimi oli reipas, rauhallinen ja välinpitämättömän näköinen. Kädessään hän piteli viinilasia, johon hän vähän väliä kasteli leivosta.

— Svaabilaiskollo! tuumi Horkay itsekseen. — Eipä olisi kannattanut ryhtyä sinun mieliksesi ryyppykamppailuun noita kolmea Elefántovicsia vastaan!

Hän sai äkkiä erään päähänpiston, jota hän siinä silmänräpäyksessä piti erinomaisen sukkelana… Siinäpä se! Hänen täytyy pakottaa svaabilainen mustasukkaiseksi. Hän päätti olla ikäänkuin ei ensinkään huomaisi Krumpholzia ja alkaa hakkailla Klárikaa oikein vimmatusti. Ellei svaabilaisen sydän vallan savesta ole, niin tottapa tuo syttyy! — Hän oli melkein ylpeä keksinnöstään…

— Mitenkä sinä Klárika oikein huvittelet täällä?

— En mitenkään! Kaikki juovat vain, kukaan ei välitä minusta, kaikkein vähimmin sinä!

— No, veli Krumpholz, tuumaili nuori mies itsekseen, — ellet ennen ole kuullut rakkaudentunnustusta, niin kuulepa nyt!

Ja varmasti kuten tunnustuksia tekemään oppinut ainakin hän sanoi
Klárikalle:

— Älä puhu sillä tavalla, Klárika! Sinä loukkaat minua sanomattomasti… Välitän sinusta oikein paljon ja ajattelen sinua enemmän kuin minun oikeastaan pitäisi… Sinä olet aina pitänyt minua vain jonkinlaisena sedän tapaisena, Klárika, mutta jos tietäisit… Voi, miksi en saa puhua sydämeni kyllyydestä…

Svaabilainen ei liikahtanutkaan, mutta sitä suurempi muutos tapahtui Klárikassa. Hän laski lasin kädestään ja katseli hehkuvin kasvoin ja vihasta säihkyvin silmin Horkayta.

— Mitä sinä taas minusta tahdot? Mitä sinä puhut sydämestäsi? Lieneekö sinulla sydäntä ollenkaan?

— Etteikö sydäntä! Sen tiedät sinä parhaiten, Klárika! En ikinä ole ketään Gyurkovicsin tytöistä rakastanut niin paljon kuin sinua…

Svaabilainen ei liikahtanut, mutta Klárika painoi alas päänsä, ja hänen silmässään kiilsi kyynel. Horkay joutui hämilleen.

— Klárika, mikä sinua vaivaa?

— Ei mikään! — ja hän jatkoi tukahdutetuin äänin: — Minä tiedän varsin hyvin, että sinä taas vain hakkailet minua!

— Olenko minä koskaan hakkaillut sinua?

— Ja — ja sitä sinä vielä kysyt! Jäällä ja — silloin kun opetit minua tanssimaan, kolme vuotta sitten…

— Mutta Klárika — tuota noin — sitähän olen tehnyt kaikille
Gyurkovicsin tytöille!

Tytössä heräsi katkera mustasukkaisuus, ja hän sanoi:

— Oh — sinä siis tunnustat? Oletko suudellutkin heitä kaikkia?

— No lakkaa jo tuosta! En ole suudellut yhtäkään heistä, sinua vain, sillä sinua minä rakastan enemmän kuin ketään muuta…

— Vai niin! Sinä rakastat minua! Ja sentähden tahdot heittää minut jokaikisen syliin: Krumpholzin, professorin ja kenen tahansa… Mutta minä en huoli kenestäkään heistä miehekseni, mieluummin kuolen…

— Älä nyt puhu tyhmyyksiä, Klári kulta!

Horkayn päähän pälkähti kummallinen tuuma.

— Kuulepas, Klárika, ethän vain ole rakastunut minuun?

— Minäkö? Minä vihaan sinua! sanoi tyttö nyyhkyttäen.

Horkay koetti katsoa häntä silmiin, mutta tyttö käänsi päänsä toisaalle.

— Älähän huoli valehdella! Minkätähden sinä vihaisit minua?

He taistelivat hetkisen sisimmässään, sitten tyttö laski intohimoisesti nyyhkyttäen päänsä sinne, mihin jo kauan oli toivonut saavansa sen laskea: Horkayn olkapäälle, ja sanoi:

— Kuinka voisin vihata sinua, kun rakastan sinua niin sanomattomasti!

Liikutettuna Horkay silitti Klárikan ruskeata tukkaa.

— Rakastatko sinä todellakin minua? Oikein toden teolla?

— Minä tiedän, ettei sinulla ole sydäntä! sanoi Klárika, tuskallisen itsepäisesti painautuen häneen. — Ja minä tiedän, ettet sinä välitä minusta, mutta minä rakastan sinua sittenkin!

Horkay oli tällä välin täysin selvinnyt. Hän kääntyi ja tarkasteli
Krumpholzia. Svaabilainen nukkui sikeästi.

Kun Horkay seuraavana aamuna huusi Klárikaa vaunuihinsa viedäkseen hänet kotiin äidin luo, ilmestyi tyttö hieman kalpeana, pää painuksissa ja melkein nöyrän näköisenä linnan ovelle. He istuutuivat molemmat etuistuimelle; Horkayn palvelija sijoittautui heidän taaksensa. He tulivat aina kanavalle saakka puhumatta juuri sanaakaan, mutta siellä Horkay antoi ohjakset tytölle voidakseen itse sytyttää savukkeen. Klárika piteli varmasti ja ihmeteltävän tarmokkaasti noita neljää kimoa. Kun Horkay taas tarttui suitsiin, otti hän samalla kouraansa myöskin tytön käden, ja niin he ajoivat kolmin käsin Tamásiin. Tuo pieni nyrkki vavahteli vähän väliä miehen kädessä.

Tamásin rajoille tultaessa kuului äkkiä Horkayn ääni. Hän kysäisi hiljaa:

— Tuletko sinä siis tosiaankin vaimokseni?

Uskaltamatta katsoa häntä silmiin tuo uppiniskainen lapsi sanoi päättävästi:

— Kenenkään muun kanssa en mene naimisiin!

Kun Horkay pyysi Klárikan kättä, kiljaisi hänen armonsa rouva
Gyurkovics pelkästä hämmästyksestä:

— Jessus Maaria, mitä sinä puhut!

— Niin, tuo pikku tyttö kosi minua, ja koska hän on kiintynyt minuun, nain minä hänet.

Armollinen rouva teki ristinmerkin. Hänen päähänsä pisti sitten jotakin.

— Niin mutta — olisithan yhtä hyvin voinut naida ensimmäisenkin tyttäreni.

Horkay punnitsi mielessään kotvan aikaa tämän väitteen todenperäisyyttä. Sitten hän lausui budapestiläisen tapaturmavakuutusyhtiön tunnussanat:

— Onnettomuus voi kohdata ketä hyvänsä!

Sitten rouva Gyurkovics läksytti tyttöä:

— Ja tuon Horkaynko tähden sinä olet antanut rukkaset niin monelle kelpo kosijalle? Tiedätkö edes, mikä tuo Horkay on miehiään?

— Minä rakastan häntä! vastasi tyttö itsepintaisesti.

— Liehittelijä, kevytmielinen vekkuli!

— Sitä pahempi minulle! Mutta vaikka hän kurittaisikin minua, niin rakastan häntä sittenkin!

Tuohan oli yltiöpään puhetta… Mutta sitten Klárika hymyili tuota itsetietoisen naisellisuuden valloittavaa ja vastustamatonta hymyä.

— Mutta minun mieheni ei ole mikään liehittelijä eikä kevytmielinen vekkuli… Minun mieheni on rakastava minua sentähden, että minä tahdon…

Ja tällä tavalla tapahtui, että Ferenc Horkay, joka jonkin verran vahingoniloisena oli auttanut kuutta Gyurkovicsin tyttöä kuuden miehen kaulaan roikkumaan, itse nai seitsemännen.

Hänen armonsa rouva Gyurkovics alkoi valmistaa viimeisen tyttären häitä, ja synkät aavistukset valtasivat bács-tamásilaisten kalkkunain ja syöttiläsporsaitten mielen.

Kun rouva Gyurkovics sittemmin kuvaili vanhemmalle sisarelleen, rouva Keménylle, tätä seitsemän vuoden aikana säännöllisesti uudistunutta perhetapahtumaa, lopetti hän kirjeensä seuraavin sanoin:

»… ja kun vielä Klárikakin menee naimisiin, jään minä aivan yksikseni poikien pariin, ja minun on varmaankin hyvin vaikeata tottua tuohon hiljaisuuteen. Minusta olisi sentähden hauskaa, jos sinä antaisit teidän pikku Margitin jäädä luokseni Tamásiin häitten jälkeen. Elefántovicsin pojat käyvät nykyään hyvin usein meillä, svaabilainenkin on luvannut tulla takaisin ja sitten vielä Béni Mándics. Ihminen ei voi mitään tietää ennakolta! Svaabilaiseen en oikein luota, mutta Béni Mándics on lujaluontoinen nuorukainen, ja hänelle voi huoleti uskoa lapsen. (Hänen isänsä on antanut hänelle lauttauspaikan luona olevan talon.) Jos sinä siis antaisit pikku Margitin tulla tänne, voisi helposti tapahtua, että hänen ja Béni Mándicsin välillä syttyisi lemmen liekki. Sellainen viriää itsestään, jos vain antaa nuorille tilaisuuksia. Pakottaa ei heitä tietysti saa, enkä minäkään mitään niin paljon vihaa kuin tuota miesmetsästystä, jota äidit naimattomine tyttärineen meidän päivinämme kaikkialla harjoittavat…»

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK GYURKOVICSIN TYTÖT ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SISÄLLYS:

- GYURKOVICSIN TYTÖT

- SÁRIKA.

- ELLA.

- KATINKA.

- TERKA.

- LIZA.

- MICI.

- KLÁRIKA.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE