Taiteilijan lemmentarina
Date: 2026-04-06T00:00:00+00:00
Keywords: Russian fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Taiteilijan lemmentarina

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Taiteilijan lemmentarina

Author: V. M. Garshin

Translator: Martti Wuori

Release date: April 6, 2026 [eBook #78366]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1915

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78366

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TAITEILIJAN LEMMENTARINA ***

TAITEILIJAN LEMMENTARINA

Kirj.

Vsevolod Garshin

Venäjän kielestä ("Nadeshda Nikolajevna") suomentanut

Martti Wuori

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1915.

Vsevolod Mihailovitsh Garshin syntyi helmik. 2 p:nä v. 1855 Jekaterinoslavin kuvernementissa Venäjällä. Käytyään aluksi vuoriopistoa meni hän vapaaehtoiseksi venäläis-turkkilaiseen sotaan, ruveten jo tänä aikana kokeilemaan kirjailijana. Vuosi vuodelta kasvava synkkämielisyys, joka päättyi mielipuolisuuteen, teki kuitenkin lopun tästä tavallista suurempia toiveita antaneesta kirjailijasta jo hänen kolmannellakymmenennellä neljännellä ikävuodellaan. Hän, näet, kuoli maalisk. 24 p:nä v. 1888 sen johdosta, että oli heittäytynyt asuntonsa porraslavalta alas portaiden väliseen aukkoon.

Tämän surullisen elämän puitteisiin sisältyy kirjallinen tuotanto, joka tosin ei ole laaja, mutta jonka taiteellinen arvo sen sijaan on korkealla. Sen tunnustivat aikoinaan jo Venäjän suuret kirjailijat Turgenjew ja Leo Tolstoi. Garshin kirjoittikin, niinkuin hän itse on lausunut, »onnettomilla hermoillaan, niin että jokainen kirjain maksoi hänelle pisaran verta», ja pienimpiinkin kertomuksiinsa pani hän paljon työtä. Sotakertomuksissaan Garshin kuuluu Leo Tolstoin »kouluun», hienoissa psykologisissa kuvauksissaan hän taas lähentelee Dostojevskia ja kauniissa syvämietteisissä saduissaan hänellä on ollut tanskalainen Andersen esikuvanaan. Muista ulkomaalaisista kirjailijoista on myöskin Dickens, jota Garshin suuresti ihaili, vaikuttanut hänen tuotantoonsa. Kuitenkin on Garshinin teoksilla hänen oma persoonallinen leimansa; niistä kuvastaa aaterikas taiteilijasielu, tosin onnettoman elämän synkistämä, mutta silti aina saavutuksissaan ihastuttava. Tyyliniekkana pitävät venäläiset häntä erittäinkin arvossa.

Tässä tarjoamme suomalaiselle lukijakunnalle erään hänen pisimmistä psykologisista kertomuksistaan, joka kokoonpanonsa eheydellä, kirjallisen otteen kiinteydellä ja inhimillisesti liikuttavalla aiheellaan epäilemättä lukijalle tuottaa mitä viehättävintä taidenautintoa.

I.

Olen jo kauan aikonut ryhtyä muistelmiani kirjoittamaan. Omituinen syy pakottaa minua tarttumaan kynään: toiset kirjoittavat muistelmiaan sen vuoksi, että niissä on paljon historiallisesti mielenkiintoista; toiset sentähden, että vielä kerran haluavat elää onnelliset nuoruuden vuotensa; toiset senkintähden, että tekee mieli juonitella ja panetella aikoja sitte kuolleita henkilöitä ja puhdistaa itseään ammoin jo unhotetuista syytöksistä.

Minulla ei ole yhtään tämmöistä aihetta. Olen vielä nuori mies; historiaa en ole ollut luomassa enkä ole nähnyt, kuinka sitä luodaan; ihmisten panettelemiseen minulla ei ole syytä eikä liioin itseni puhdistamiseenkaan. Vieläkö kerran sitten onnesta nauttiakseni? Se oli kuitenkin niin lyhytaikainen ja sen loppu niin kamala, etteivät muistot siitä, Jumala nähköön, minulle mitään iloa tuota.

Minkä tähden aivan kuin joku tuntematon ääni kuiskaa ne minulle korvaan, minkä tähden, yöllä herätessäni, edessäni pimeässä kulkevat tutut kuvat ja muodot ja minkä tähden, erään kalpean muodon ilmestyessä, kasvoni hehkuvat ja käteni kouristuvat, kauhu ja raivo sulkevat hengityksen, niinkuin sinä päivänä, jolloin seisoin kasvoista kasvoihin veriviholliseni edessä?

En voi vapautua muistostani ja kummallinen ajatus on juolahtanut päähäni. Ehkäpä, jos ne kirjoitan paperille, saan niistä lopputilin suoritetuksi… Ehkäpä ne silloin jättävät minut rauhaan ja voin kuolla levollisesti. Siinä se omituinen syy, joka pakottaa minut tarttumaan kynään.

Joutuuko tämä vihko jonkun luettavaksi vai ei, se ei huoleta minua paljoa. Sen vuoksi minun ei tarvitse anteeksikaan pyytää vastaisilta lukijoiltani siitä aineesta, josta kirjoitan eikä myöskään siitä muodosta, jossa sitä käsittelen. Tosin tahtoisin, että nämä rivit lukisi muuan ihminen, vaan hän ei minua tuomitse. Hänelle on rakasta kaikki, mikä minua koskee. Se ihminen on minun serkkuni.

Missä hän niin kauan tänään viipyy? Siitä on jo kolme kuukautta, kun tulin tuntoihini sen päivän jälkeen. Ensimäinen henkilö, jonka näin, oli Sonja. Ja siitä saakka hän on kanssani joka ilta. Siitä hänelle on tullut kuin joku palvelustehtävä. Hän istuu vuoteeni ääressä tahi nojatuolin vieressä, kun jaksan siinä olla, tarinoi kanssani, lukee ääneen sanomalehtiä ja kirjoja. Hän on kovin pahoillaan siitä, että minulle on yhdentekevää, mitä hän lukee, ja että annan hänen valita luettavansa.

Hän lukee minulle eräästä aikakauslehdestä rouva Hay'n romaania nimeltä »Hän luuli, ettei se ole niin». Minä katselen hänen alas painuneita kasvojaan kuuntelematta tuota pitkää, opettavaista tarinaa. Ja toisin paikoin, missä tekijättären mukaan pitäisi nauraa, kuristavat katkerat kyyneleet minun kurkkuani. Hän laskee kirjan käsistään ja, katsottuaan minuun läpitunkevalla ja aralla katseella, panee kätensä otsalleni.

— Rakas Andrei, taaskin… Älä nyt enää! Älä itke! Kaikki menee ohi ja unhottuu, — puhelee hän äidin äänellä, joka lohduttelee lastaan, joka on lyönyt otsansa kuhmulle. Ja vaikka minun kuhmuni katoo ainoastaan sen elämän kanssa, joka, niinkuin tunnen, vähitellen jättää ruumiini, niin rauhoitun kuitenkin.

Oi, rakkahin serkkuni, kuinka osaankin antaa arvoa naiselliselle hellyydellesi! Siunatkoon sinua Jumala ja muuttukoot alkuelämäsi mustat lehdet, joihin minun nimeni on kirjoitettu, iloiseksi kertomukseksi onnesta! Vaan älköön siitä tulko sen tapaista väsyttävää tarinaa kuin se, jota luet!

Kello soi. Vihdoinkin! Se on hän. Hän tulee tuoden mukanaan pimeään ja tukehduttavaan huoneeseeni virkistävän tuoksun, katkaisten äänettömyyden siellä hiljaisella, leppoisalla puheellaan ja valaisten sen kauneudellaan.

II.

En muista äitiäni, vaan isäni kuoli ollessani 14 vuoden vanha. Holhoojani, muuan etäinen sukulainen, pani minut erääseen Pietarin lukioon, jonka päätin 4 vuoden kuluttua. Olin aivan vapaa. Holhoojani, jolla oli suuret asiansa hoidettavina, huolehti minusta vain sikäli kuin vaati rahain antaminen minulle siinä määrin, etten, hänen mielestään, kärsisi puutetta. Tuloni eivät olleet suuret, mutta kylliksi riittävät ollakseni vapaa leipähuolista ja voidakseni valita elämänurani.

Sen olin valinnut aikoja sitte. Jo 4 vuoden vanhana olin mieltynyt käyttämään piirustuskynää ja maaleja, ja lukiota lopettaessani piirustelin jo melko hyvin, niin että ilman vaikeuksia pääsin taideakatemiaan.

Oliko minulla kykyä? Nyt, kun en koskaan enää astu kankaan eteen, voinen tasapuolisesti arvostella itseäni ja pitää itseäni taiteilijana. Niin, kyllä minulla oli kykyä. Päättelen niin, en toverien ja asiantuntijain lausuntojen mukaan enkä senkään mukaan, että niin pian lopetin oppijakson akatemiassa, vaan sen minussa piilleen tunteen mukaan, joka aina puhkesi ilmi, kun ryhdyin työhön. Se, joka ei ole taiteilija, ei tunne sitä ahdistavaa ja suloista mielenliikutusta, jolla ensi kerran asettuu kankaan eteen piirtämään siihen luomustansa. Se, joka ei ole taiteilija, ei tunne ympäristön unhottamista, kun henki on vaipunut muotojen näkemiseen… Niin, minulla oli kykyä ja minusta olisi voinut tulla enemmän kuin tusinataiteilija.

Tuolla ne riippuvat seinillä, minun kankaani, harjoitelmani ja luonnokseni, keskeneräiset, vasta alulla olevat tauluni. Tuossa on hänkin… Täytyy pyytää serkkuani korjaamaan hänet toiseen huoneeseen. Taikka ei, hänet pitää ripustaa ihan vuoteeni jalkapuoleen niin, että hän aina katselisi minua alakuloisella, rangaistusta aavistavalla katseellaan. Sinisessä puvussaan, päässä kaunis valkoinen hilkka, jossa toisella syrjällä on iso kolmivärinen kokardi ja jonka valkoreunan alta kiertyvät esille hänen tumman tukkansa tuuheat kiharat, katselee hän minua ilmi elävänä. Oi Charlotte, Charlotte! Siunatako vai kirota pitäisi sitä hetkeä, jolloin päähäni pälkähti maalata sinun kuvasi?

Bessonov oli aina sitä vastaan. Kun ensimäisen kerran puhuin hänelle aiheestani, niin hän kohautti olkapäitään ja hymähti tyytymättömänä.

— Hupsuja te olette, venäläiset maalarit, sanoi hän. — Eikö meillä ole kylliksi omaamme?! Charlotte Corday! Mitä meillä on tekemistä Charlotten kanssa? Ettehän te voi ajatuksissanne siirtyä siihen aikaan, niihin oloihin.

Kenties hän oli oikeassa… Mutta ranskalaisen sankarittaren kuva valtasi minut niin, etten voinut olla ryhtymättä häntä maalaamaan. Ajattelin maalata hänet kokokuvaksi seisovana suoraan katsojan edessä, silmät eteenpäin suunnattuina; hän on jo päättänyt tehdä rikoksellisen sankarityönsä ja se näkyy hänen kasvoistaan ainoastaan: käsi, jonka on määrä lyödä kuolinisku, riippuu vielä voimattomana ja sen valkoinen hipiä kuvastuu vienosti tummansinistä pukua vasten; karikkokauluri, joka on ristiin sidottu, varjostaa hentoa kaulaa, johon huomenna piirtyy verinen juova. Muistan, kuinka hänen kuvansa muodostui sielussani… Luin hänen tarinansa eräästä hentomielisestä ja kenties epätodenmukaisestakin Lamartinen kirjoittamasta kirjasta; monisanaisen, kieltään ja tyyliään ihailevan ranskalaisen teennäisen pöyhkeilevästä kirjoituksesta muodostui minulle selväksi ja kirkkaaksi intomielisen tytön puhdas kuva. Luin hänestä kaikki, mitä vain käsiini sain, katselin useita hänen kuviaan ja päätin maalata hänen muotokuvansa.

Ensimäinen taulu, samoin kuin ensi lempi, valtaa sielun täydellisesti. Katselin mielessäni tätä näin syntynyttä kuvaa, mietiskelin sen pienimpiäkin yksityiskohtia ja saavutin vihdoin sen, että silmät ummessa selvästi voin kuvitella itselleni Charlotteni.

Mutta alettuani tauluni onnen vavistuksella ja iloisella mielenliikutuksella kohtasin odottamattoman ja vaikeasti voitettavan esteen: minulta puuttui elävä malli.

Oikeastaan kyllä oli niitäkin. Valitsin, niinkuin minusta näytti, sopivimman niistä, jotka Pietarissa tähän ammattiin antautuivat ja aloin ahkerasti tehdä työtä. Mutta, voi Jumala, kuinka vähän tuo Anna Ivanovna oli sen olennon näköinen, jota sielussani ihantelin ja joka kirkkaasti kuvastui sulettujen silmien eteen! Hänen asentonsa olivat oivalliset, hän ei hievahtanut paikaltaan tuntikauteen ja hän ansaitsi tunnollisesti ruplansa, tuntien mielihyvää siitä, että sai puvussa seisoa mallina, tarvitsematta ruumistaan paljastaa.

— Niin on hyvä puvussa seisoa mallina! Vaan toiset katselevat ja katselevat, kaikki silmin tarkastelevat, — sanoi hän huoahtaen ja vienon punan lehahtaessa kasvoille, kun ensi kerran maalasin. Hän oli ruvennut malliksi vasta pari kuukautta sitten eikä ollut voinut tottua ammattiinsa. Venäläiset tytöt nähtävästi eivät siihen totu koskaan.

Maalasin hänen kätensä, hartiansa ja vartalonsa, mutta kun ryhdyin kasvoja maalaamaan, niin valtasi minut epätoivo. Nuoret täyteläiset kasvot, hieman pysty nenä, lempeät, harmaat silmät, jotka luottavasti ja koko lailla säälittävästi katselivat aivan pyöreiden silmäkulmien alta, himmensivät mielikuvani kokonaan. En osannut uudelleen luoda näitä epämääräisiä ja pieniä piirteitä toisiksi kasvoiksi. Minä kokeilin Anna Ivanovnani kanssa kolme neljä päivää ja jätin hänet vihdoin rauhaan. Toista mallia ei ollut ja päätin tehdä, mitä missään tapauksessa ei olisi pitänyt tehdä: maalata kasvot ilman mallia, »omasta päästä», niinkuin taiteilijat sanovat. Päätin tehdä näin sen vuoksi, että näin hänet edessäni ilmielävänä. Mutta kun alkoi työ, niin siveltimet lensivät nurkkaan. Elävien kasvojen sijasta syntyi jonkinlainen kaavamainen kuva. Aatteelta puuttui lihaa ja verta.

Otin kankaan telineeltä ja asetin sen nurkkaan kasvot seinään päin. Minua kovin kummastutti epäonnistumiseni. Muistan, että tartuin oikein hiuksiinikin. Minusta tuntui, ettei maksa vaivaa elääkään, kun on suunnitellut niin ihanan taulun (kuinka kaunis se olikaan mielikuvituksessani!) eikä pysty sitä maalaamaan. Heittäydyin vuoteelleni ja surusta ja harmista koetin nukkua. Muistan, että kun jo olin unen horroksissa, niin soitettiin: postimies toi kirjeen serkultani, Sonjalta. Hän oli ihastunut siitä, että olin ryhtynyt suureen ja vaativaan työhön ja valitti, että oli niin vaikea löytää mallia. »Enkö minä kelpaa, kun päätän koulunkäyntini? Odota puoli vuotta, Andrei, — kirjoitti hän, — niin tulen luoksesi Pietariin ja sinä saat maalata minusta vaikka kymmenen Charlotte Corday'ta… jos minussa vain on pikkasenkin yhdennäköisyyttä sen kanssa, joka, kuten kirjoitat, nyt on sielusi vallannut.»

Sonja ei ole lainkaan Charlotten tapainen. Ei hän kykene haavoja iskemään. Hän mieluummin niitä parantaa ja ihmeteltävällä tavalla.

Minutkin hän voisi parantaa, jos se vain olisi mahdollista.

III.

Iltasella minä menin Bessonovin luokse.

Astuin sisään hänen työskennellessään kirjoituspöytänsä ääressä, joka oli täynnä kirjoja, käsikirjoituksia ja sanomalehtileikkeleitä. Hänen kätensä kiiti nopeasti paperia pitkin. Hän vain vilkaisi minuun ja kirjoitti edelleen, sillä nähtävästi joku ajatus askarrutti häntä sillä hetkellä eikä hän tahtonut keskeyttää työtään ennenkuin oli ajatuksensa paperille pannut. Minä istuuduin hänen matalalle, leveälle ja kuluneelle sohvalleen, jota hän käytti vuoteenaankin, ja katselin häntä varjosta noin viiden minuutin ajan. Hänen säännölliset, kylmät kasvojensa piirteet olivat minulle kylliksi tutut; monesti olin ne piirustusvihkooni piirtänyt, jopa kerran niistä väriharjoitelmankin tehnyt. Mutta sinä iltana hänen kasvonsa herättivät huomiotani tavallista enemmän. Katselin häntä ja tutkin yksityiskohdittain hänen päätään, sen pienimpiäkin piirteitä, jotka siihen saakka olivat jääneet minulta huomaamatta. Kieltämättä ilmaisi hänen päänsä, ellei juuri erittäin kyvykästä, niin voimakasta ihmistä.

Hänen pääkallonsa oli nelikulmainen ja muodostui miltei ilman taivetta leveäksi ja jykeväksi niskaksi; hänen otsansa oli jyrkkä ja kupera; keskeltä alaspäin kääntyvät silmäkulmat puristivat nahkan pystysuoraksi laskokseksi; leukapielet olivat voimakkaat ja huulet ohuet. Kaikki nuo piirteet näyttivät minusta tänään ikäänkuin uusilta.

— Mitä te minua niin katselette? kysäsi hän yhtäkkiä, pannen pois kynänsä ja ikääntyen minuun päin.

— Mistä sen tiesitte?

— Tunsin sen. Eikä se liene harhaluuloa. Olen samaa usein tuntenut.

— Katselin kasvojanne kuin mallia. Teillä on varsin omituinen pää,
Sergei Vasiljevitsh.

— Todellako? — sanoi hän hymyillen. — Vähätpä tuosta!

— Ei, todenperään. Ulkonäkönne muistuttaa jotakin… kuuluisaa henkilöä…

— Pahantekijääkö vai murhaajaa? — kysyi hän, antamatta minun lopettaa.
— No? Silmistänne näen, ettei työnne ole onnistunut.

— Niin, ei se oikein luonnistunut. Jätin kesken, kokonaan… vastasin minä epätoivoisella äänellä.

— Oikeinpa arvasin. Varmaankaan teillä sitte ei ole elävää mallia?

— Ei, ei ja ei. Tiedättehän, Sergei Vasiljevitsh, kuinka olen etsinyt. Mutta kaikki ovat olleet siinä määrin muuta kuin olla pitäisi, että joudun aivan epätoivoon. Varsinkin tuo Anna Ivanovna; hän on saanut minut ihan tuskastumaan. Lattealla naamallaan hän on pilannut kaikki. Jopa ihan tuntuu siltä, kuin ei päässänikään enää kuva olisi niin selvä.

— Oliko se sitte selvä?

— Kyllä, ihan. Jospa voisi maalata ummessa silmin, niin ei parempaa tarvitsisikaan. Täällä se on, kun pidän silmäni suljettuina. — Ja varmaankin puristin hyvin naurettavalla tavalla silmäni kiinni, koska Bessonov purskahti nauruun.

— Älkää naurako; olen kovin pahoillani, — sanoin minä.

Hän taukosi äkkiä.

— Niinkö? No, en sitte naura. Mutta todellakin, teidän kanssanne naurattaa ja surettaa. Enkö minä teille sanonut: antakaa olla sen aiheen!

— Minähän annankin sen olla.

— Mutta kuinka paljon työtä, hermojen kulutusta ja turhaa harmia nyt jo! Minä tiesin, että niin tulisi käymään. Ei sen vuoksi, että aavistin, ettette mallia löytäisi, vaan siksi, ettei aihe ole sopiva. Sen pitää olla veressänne. Pitää olla niiden jälkeläinen, jotka elivät Marat'n ja Charlotte Corday'n elämää niinä aikoina. Vaan mitä te olette? Pehmeäluontoinen venäläisen sivistyneistön jäsen, veltto ja heikko! Semmoiseen tekoon pitää kyetä itse. Te? Voisitteko, jos niin tarvittaisiin, viskata pois siveltimen ja tarttua tikariin? Eiköhän se teille olisi jotakuinkin kuin matka johonkin toiseen taivaankappaleeseen…?

— Olen monesti siitä kanssanne väitellyt, Sergei Vasiljevitsh, ja nähtävästi en saa teitä ettekä te minua vakuutetuksi. Siksi taiteilija onkin taiteilija, että hän pystyy muuttamaan oman itsensä toiseksi. Eihän Rafaelin tarvinnut olla Neitsyt Maria maalatakseen Madonnansa. Tuohan on järjetöntä, Sergei Vasiljevitsh. Muuten, puhun tässä jo itseäni vastaan: en tahdo väitellä kanssanne, vaan alan itse.

Hän aikoi vastata minulle jotakin, mutta viittasikin ainoastaan kädellään.

— No, Herran nimeen! sanoi hän, nousi ja alkoi kävellä pehmeissä huopatohveleissaan edestakaisin nurkasta nurkkaan. — Olkaamme sitte väittelemättä. Mutta ehkä lohdutukseksi käsken valmistaa teekeittiön? Johan on aika.

Hän meni ovelle ja antoi käskyn kuin sotaharjoituksessa. Minua ei miellyttänyt tuo hänen tapansa kohdella palvelusväkeä. Olimme kauan vaiti. Vihdoin hän pysähtyi eteeni ja kysyi kylmästi:

— Mutta jos teillä olisi malli, niin koettaisitteko vielä kerran?

— Tietysti, vastasin alakuloisesti — vaan mistäpä sen ottaa?

Hän käveli taas vähän aikaa.

— Kuulkaas, Andrei Nikolajevitsh… Täällä on muuan henkilö…

— Jos hän on ylhäinen, niin ei hän suostu malliksi…

— Eikä ole. Ylhäinen hän ei ole lainkaan. Mutta… siinä on hyvin suuri »mutta».

— Mikä se sitte semmoinen »mutta» on? Ehkäpä vain laskette leikkiä.

— Leikkiä lasken, mitenkäs muuten.

— Sergei Vasiljevitsh… sanoin minä rukoilevalla äänellä.

— Kuulkaahan, mitä sanon. Te tiedätte, että kunnioitan teitä? alkoi hän, pysähtyen eteeni. — Olemme melkein samanikäisiä; olen vain kahta vuotta teitä vanhempi. Mutta olen aikani elänyt ja kokenut jo niin paljon, kuin teillä luultavasti vielä kymmenessä vuodessa on edessänne. Minä en ole puhdas mies, olen ilkeä… ja irstas. (Hän lausui tuon sanan hyvin räikeästi.) On paljon irstaampia kuin minä, mutta minä pidän itseäni rikoksellisempana. Vihaan itseäni sentähden, etten voi olla niin puhdas, jommoinen tahtoisin olla… kuin te, esimerkiksi.

— Minkälaisesta irstaudesta ja puhtaudesta te puhutte? kysyin.

— Mainitsen aina asiat niiden oikealta nimeltään. Usein kadehdin teitä, teidän levollisuuttanne ja puhdasta omaatuntoanne; kadehdin sitä, mitä teillä on… No, samantekevää! Kun ei voi, niin ei voi, — keskeytti hän itsensä vihaisella äänellä. — Ei puhuta sitte siitä.

— Selittäkäähän edes, mitä minussa tahi mikä minulla on? kysyin minä.

— Ei mitään… Ei ketään… vaan sanonpahan: serkkunne Sofia
Mihailovna. Hänhän ei ole kovin läheinen omainen teille, vai?

— Pikkuserkku, — vastasin minä.

— Niin, pikkuserkku. Hänhän on morsiamenne, — lisäsi hän vakuuttavalla äänellä.

— Mistä sen tiedätte? huudahdin minä.

— Tiedän. Ensin niin otaksuin, vaan nyt sen tiedän. Kuulin äidiltäni, — hän kirjoitti minulle äskettäin, — hän on siellä jossakin… Pikkukaupungissa kyllä kaikki tiedetään? Eikö totta? Hänhän on morsiamenne?

— Olkoonpa niinkin.

— Ja jo lapsuudesta pitäen? Vanhemmat ovat niin päättäneet?

— Niin ovat. Alussa se minusta tuntui leikiltä, mutta nyt näyttää niinkuin siitä tulisi tosi. En ole tahtonut, että se tulisi tunnetuksi, vaan en kovin pahoittele, että te sen tiedätte.

— Minä kadehdin sitä, että teillä on morsian, — sanoi hän hiljaa, suunnaten katseensa jonnekin etäisyyteen, ja huoahti syvään.

— Enpä odottanut teiltä, Sergei Vasiljevitsh, tuommoista hentomielisyyttä.

— Niin, kadehdin sitä, että teillä on morsian, — jatkoi hän, minua kuuntelematta. — Kadehdin teidän puhtauttanne, toiveitanne, tulevaa onneanne, säilynyttä helläsydämisyyttänne ja lapsuudesta asti kasvanutta rakkauttanne.

Hän otti minua kädestä, pakotti nousemaan sohvalta ja vei minut peilin eteen.

— Katselkaa minua ja itseänne, — sanoi hän. Mikä ero?! Minä olen vahvempi teitä: luusto vankempi ja terveys luonnosta lujempi. Mutta verratkaahan! (Hän kosketti kevyesti sormillaan otsan kohdalta ohenneita hiuksiaan.) Niin, hyvä mies, kaikki tämä johtuu tyhjään tuhlatusta sielun tulesta! Ja mitä turhanpäiväistä sielun tulta! Pelkkää sopimattomuutta…

— Eiköhän, Sergei Vasiljevitsh, palattaisi entiseen aineeseemme? Miksi ette tahdo tutustuttaa minua tuohon malliinne?

— Siksi, että hän tähän tuhlaamiseen juuri on ottanut osaa. Sanoin teille, ettei hän ole ylhäinen henkilö. Päinvastoin, hän on ihmiskunnan alhaisimmalla asteella. Alempana vain on kuilu, johon hän, varmaankin, pian vajoaa. Se on lopullisen turmion kuilu. Muutenkin hän jo on lopullisesti mennyt.

— Alan nyt ymmärtää teitä, Sergei Vasiljevitsh.

— Siinäpä se on, se »mutta».

— Voitte sen jättää itsellenne. Miksi pidätte velvollisuutenanne hoitaa ja varjella minua?

— Sanoinhan, miksi teitä rakastan. Siksi, että olette puhdas. Ettekä te yksin, vaan te molemmat. Te olette aivan erikoinen ilmiö: teistä tuulahtaa jotakin tuoretta ja tuoksuavaa. Minä kadehdin teitä, mutta annan arvoa sille, että ainakin syrjästä saan katsella. Ja nyt tahdotte, että tuon kaiken pilaisin. Sitäpä saatte odottaa.

— Mitä tämä nyt sitte lopulta merkitsee, Sergei Vasiljevitsh? Kovin vähän luotatte minussa keksimäänne puhtauteen, jos pelkäätte niin kauheita asioita yksistään tuttavuudesta tuon naisen kanssa.

— Kuulkaahan: minun vallassani on hänet teille joko antaa tahi olla antamatta. Teen niinkuin haluan. En tahdo häntä teille antaa. Enkä anna. Sen olen sanonut.

Nyt hän istui ja minä kävelin mielenliikutuksen vallassa mattoa pitkin.

— Luuletteko, että hän sopisi?

— Hyvin. Tahi ei, ei oikein, — keskeytti hän räikeästi. — Eikä ollenkaan sovi. Ei puhuta hänestä enää.

Pyysin häneltä, vihastuin ja selitin, kuinka typerää oli hänen puoleltaan koettaa suojella minun siveyttäni, mutta en onnistunut. Hän kielsi jyrkästi ja sanoi lopuksi:

— En ole koskaan kahdesti sanonut: »sen olen sanonut».

— Olkoon sitte onneksenne, vastasin suutuksissani.

Teetä juodessamme puhelimme kaikellaista jonkin joutavaa ja sitte erosimme.

IV.

Kahteen viikkoon en tehnyt mitään. Kävin vain akatemiassa maalaamassa minulle annettua työtä.

Elämä kului hitaasti. Sain kirjeen Sonjalta, joka kertoili kouluoloistaan. Liitin hänen kirjeensä entisien joukkoon, jotka olivat yhteen sidotut ruusunpunaisella nauhalla. Mitähän Bessonov sanoisi, jos näkisi tämän todisteen hentomielisyydestäni? Nauraisi varmaan.

Mutta minut hän todenperään suututti. Mitä on tehtävä? Jättääkö taulu vai taas etsiä mallia?

Odottamaton tapaus tuli minulle avuksi. Kerran sohvalla loikoessani ja lukiessani ranskalaista tusinaromaania avautui ovi ja huoneeseeni astui Helfreich.

Kuvitelkaa mielessänne hoikat, väärät sääret, suunnaton ruho kahden kyttyrän painon alla, pitkät, laihat käsivarret, korkealle kohotetut olkapäät ja nuoret, kalpeat, hiukan sisään vajonneet, mutta miellyttävän näköiset kasvot taaksepäin kumarassa päässä. Hän oli taiteilija. Taiteen harrastajat tuntevat hyvin hänen taulunsa, jotka kuvaavat enimmäkseen samaa, hieman muunneltua aihetta. Hänen sankarinsa ovat — kissat: milloin nukkuvat, milloin lintuineen, milloin selkä koukussa; jopa hän kerran on maalannut juopuneenkin kissan, joka seisoo viinilasin ääressä, ja taiteessaan hän on saavuttanut melkoisen täydellisyyden. Mutta jos kissojen lisäksi tarvittiin muita esineitä, niin silloin kääntyi hän aina minun puoleeni. Nytkin hän tuli luokseni samallaiselle asialle, sininen paperikääry kädessään. Ojennettuaan minulle valkoisen, luisen kätensä, laski hän kääryn pöydälle ja alkoi aukoa sitä.

— Joko taaskin kissa? kysyin minä.

— Jo… Tähän tarvittaisiin vähän mattoa, tuohon taas sohvan nurkkaa.

Hän levitti auki käärynsä: kissat olivat valmiit, mutta valkoisen kankaan pohjalla.

— Ellei nyt juuri sohvaa, niin jotakin muuta… Tee sinä. En minä viitsi.

— Etkö jo kohta jätä kissojesi maalaamista, Semjon Ivanitsh?

— Pitäisipä kyllä. Kiusaa niistä jo on ja koko lailla. Mutta minkä sille tekee? Rahaa tarvitsen. Tuostakin roskasta lähtee kaksisataa ruplaa.

Kissoistaan hän oli ollut kuuluisa jo kahden vuoden ajan. En ennen enkä jälkeen, milt'ei poikkeuksetta, ole nähnyt semmoista mestaruutta kaiken ikäisten ja kaiken karvaisten kissojen kuvaamisessa. Mutta keskittäen niihin kaiken huomionsa, Helfreich jätti syrjään muun.

— Rahaa, rahaa… toisti hän miettiväisenä.

— Mitä hittoa minä, kyttyräselkäinen, niin paljolla rahalla teen? Tunnen kuitenkin, että säännölliseen työhön ryhtyminen käy minulle yhä vaikeammaksi. Kadehdin sinua, Andrei. Kahteen vuoteen en ole muita olentoja maalannut… Tietysti niitä kovin rakastan, varsinkin eläviä. Mutta minä tunnen, kuinka uppoan yhä syvemmälle… Ja olenhan kyvykkäämpi sinua, Andrei, vai kuinka luulet? kysyi hän minulta hyvänsävyisellä ja hienotunteisella äänellä.

— Minä en vain luule, — vastasin hänelle hymyillen, — vaan olen vakuutettu siitä.

— Entäs sinun Charlottesi?

Viittasin vain kädelläni.

— Huonostiko? kysyi hän. — Näytähän…

Ja nähtyään, että minä, paikaltani hievahtamatta, tein kieltävän liikkeen päälläni, meni hän itse kaivelemaan nurkkaan asetettuja vanhoja kankaita. Sitte hän pani lampulle heijastimen, pystytti tauluni telineelle ja valaisi sitä. Hän oli kauan vaiti.

— Ymmärrän sinua, — sanoi hän. — Siitä voi tulla hyväkin. Mutta Anna Ivanovna tuo on sittekin. Tiedätkö, miksi tulin luoksesi? Lähdehän kanssani!

— Minne?

— Jonnekin. Kadulle. On ikävä, Andrei. Pelkään, että jälleen lankean syntiin.

— Mitä joutavia!

— Eikä ole joutavia. Tunnen, että minua jo ikäänkuin kaivaa tuosta. (Hän osoitti sydänalaansa.) Tulinkin luoksesi, etten olisi yksin, ja jos taas alan juoda, niin kestää sitä kaksi viikkoa. Sitte seuraa sairaus. Ja lopuksi se on vaarallistakin tämmöiselle ruholle.

Hän pyörähti kantapäillään kahdesti ympäri näyttääkseen kyttyräänsä.

— Tiedätkös mitä? esitin minä. — Muuta minun luokseni. Pidän sinua aisoissa.

— Olisi se hyvä. Sopii miettiä. Vaan tulehan nyt kuitenkin kanssani!

Pukeuduin ja me läksimme.

Harhailimme kauan Pietarin kosteassa ilmassa. Oli syksy. Mereltä puhalteli kova tuuli, joka sai veden nousemaan. Kävelimme Talvipalatsin rantakatua. Neva kuohui vihaisesti ja pieksi laineillaan kivistä rantasuojusta. Mustasta pimennosta toiselta puolen jokea välähteli silloin tällöin salama ja neljännesminuutin kuluttua jyrähti kumea pamaus: linnasta laukaistiin tykki. Vesi oli nousemassa.

— Saisi se vieläkin nousta. En ole nähnyt tulvaa ja se on hauskaa, — sanoi Helfreich.

Istuimme kauan rantakadulla ääneti, katsellen kohisevaa pimeyttä.

— Ei se enää nouse, — sanoi Helfreich vihdoin. — Tuuli näkyy tyyntyvän.
Se on vahinko: En ole nähnyt tulvaa… Mennään sitte!

— Minne?

— Vaikka minne… Tule mukaan! Vien sinut erääseen paikkaan. Minua pelottaa luonto tyhjänpäiväisyyksineen. Katsellaan ennemmin ihmisten joutavuuksia.

— Missä sitte?

— Kyllä tiedän… Ajuri! — huusi hän.

Lähdimme. Fontankan varrella Helfreich pysäytti ajurin erään portin kohdalle, joka oli puuveistoksilla ja maalauksilla koristeltu. Astuimme likaisen pihan poikki, joka oli kahden kaksikerroksisen ja vanhanaikaisen rakennuksen välissä. Silmiimme paistoi kaksi valonheijastajaa kahden puolen portaita, joiden oven suussa myöskin koreili koko joukko venäläiseen tyyliin tehtyjä puuveistoksia. Mukanamme sinne tulvi kaikenlaista ja kaiken pukuista kansaa: miehiä ja naisia. Naisten riisuutuessa eteisessä paljastui heidän koko helppohintainen komeutensa sekä heidän kasvojensa ja silmäinsä teennäinen kauneus ja loisto.

Ostettuamme kassasta liput astuimme pitkään huoneriviin, joka oli täynnä pieniä pöytiä. Ilma siellä oli tukehduttavaa, omituisten höyryjen raskauttamaa, joihin sekaantui tupakan savu ja oluen ja voiteitten haju. Kansa hälisi. Toiset kävelivät, toiset istuivat pullojensa ääressä, miehet ja naiset omituinen ilme kasvoillaan. Kaikki tekeytyivät iloisiksi ja keskustelivat tiesi mistä. Istuuduimme erääseen pöytään. Helfreich tilasi teetä. Siinä istuessamme kuulin, miten läheisyydessäni pieni, lihavanläntä, tummaverinen, mustalaismuotoinen nainen verkalleen ja arvokkaasti, saksalaisella murteella ja hieman kopealla äänenpainolla vastasi miestoverinsa kysymykseen, kävikö hän siellä usein:

— Käyn täällä kerran viikossa. Usein en voi käydä, sillä on oltava muuallakin. Niinpä toissa päivänä olin Saksalaisessa klubissa, eilen Orfeumissa, tänään olen täällä, huomenna Suuressa teatterissa, ylihuomenna Kauppapalvelijain klubissa, sitte operetissa… Niin, olen joka päivä jossakin ja niin kuluu koko viikko. Ja hän katsahti ylpeästi miestoveriinsa, joka aivan kutistui kokoon kuultuaan niin rikkaan huvitusohjelman. Se oli muuan vaaleaverinen herra, noin 25 vuoden vanha, jonka otsa oli kapea ja hiustöyhdön peitossa. Hän huoahti arasti katsellessaan komeata naistaan. Kuinka hän, vaatimaton kauppa-apulainen, päivästä päivään jaksaisi sitä naista seurata kaikenmaailman huvituspaikkoihin!

Nousimme ja läksimme kävelemään huoneissa. Ihan perällä oli tanssisali: ikkunoissa oli silkkiverhot, katto oli maalauksilla koristeltu ja pitkin seiniä tuolit sekä salin nurkassa komero viisitoistahenkistä orkesteria varten. Naiset kävelivät pitkin salia parittain ja enimmäkseen käsikkäin; miehet istuivat seinustalla heitä tarkastellen. Soittajat virittivät soittokoneitaan. Ensiviulun soittaja näytti minusta hiukan tutulta.

— Tekö se olette, Feodor Karlovitsh? kysäsin häneltä, olkapäähän koskettaen.

Hän kääntyi minua kohti. Jumala, kuinka hän oli turvonnut ja käynyt harmaaksi!

— Niin kyllä, olen. Mitä te haluatte?

— Muistattehan, kuinka kävitte lukiossa tanssitunnilla viulua soittamassa?

— Kyllä. Istun siellä vieläkin jakkarallani salin nurkassa. Muistan teitä… Te tanssitte valssia aika nokkelasti…

— Joko täällä olette kauan ollut?

— Kolmatta vuotta jo.

— Muistatteko, kun kerran tulitte aikaiseen ja tyhjässä salissa soititte Ernstin elegian? Minä kuulin sen.

Soittotaiteilijan vetistyneet silmät välähtivät.

— Kuulitteko, kuuntelitteko te? Luulin ettei kukaan minua kuullut. Niin, minä soittelin toisinaan… Nyt en enää voi… Nyt olen täällä; laskiaisena ja pääsiäisenä soitan päivällä markkinakojuissa, iltasin olen täällä… (Hän vaikeni.)

— Minulla on neljä poikaa ja yksi tytär, lausui hän sitte hiljaa. — Yksi poika pääsee tänä vuonna yliopistoon… En osaa enää Ernstin elegiaa soittaa…

Kapellimestari huitaisi jousellaan muutaman kerran ja laiha, kovaääninen orkesteri alkoi korvia huumaavasti vetää jotakin polkkaa. Kolme, neljä tahtia huitaistuaan kapellimestari itse liitti vinkuvan viulunsa orkesterin soittoon. Parit alkoivat pyöriä soiton jyristessä.

— Mennään, Senja [Senja, Senitshka, on hyväilymuoto nimestä Semjon, niinkuin Sonja nimestä Sofia], — sanoin minä. Täällä on ikävä. Mennään kotiin, juodaan teetä ja tarinoidaan jostakin hyvästä.

— Hyvästä? kysyi hän hymyillen. — No, lähdetään sitte.

Tunkeuduimme ovelle päin, kun Helfreich yhtäkkiä pysähtyi.

— Katsos, — sanoi hän: Bessonov… Käännyin ja näin Bessonovin. Hän istui pienen marmoripöydän ääressä, edessään pullo viiniä, ryyppylasi ja vielä jotakin. Matalalle kumartuneena hän kuiskasi jotakin saman pöydän ääressä istuvalle, mustaan silkkipukuun puetulle naiselle, jonka kasvoja emme voineet nähdä. Huomasin vain naisen solakan vartalon, hoikat käsivarret ja kaulan sekä mustat hiukset, jotka olivat sileiksi suitut niskasta ylöspäin.

— Kiitä sallimaa, — sanoi minulle Helfreich. — Tiedätkö, kuka tuo nainen on? Iloitse, se on hän, Charlotte Corday'si!

— Hän? Täällä?

V.

Bessonov, jolla oli viinilasi kädessään, loi minuun vilkkaiksi ja punaisiksi käyneet silmänsä, ja hänen kasvoillensa kuvastui selvästi tyytymätön ilme.

Hän nousi paikaltaan ja astui luokseni.

— Kuinka te olette täällä?

— Tulimme vain teitä katselemaan, — vastasin hymyillen. — Enkä ole siitä pahoillani, sillä…

Hän huomasi katseeni, joka sattui hänen naistoveriinsa, ja keskeytti pikaisesti puheeni:

— Turhia toivotte… Tuo Helfreich on jo ilmaissut teille,… vaan siitä ei tule mitään. Minä en salli. Vien hänet pois…

Ja astuen nopeasti naisensa luo sanoi hän kovasti:

— Nadeshda Nikolajevna, lähdetään pois täältä.

Tämä käänsi päätään ja silloin näin ensi kerran hänen hämmästyneet kasvonsa.

Niin, näin hänet ensi kerran tässä paheenpesässä. Hän istui täällä tuon miehen kanssa, joka itsekkäästä ja kopeasta työelämästään heittäytyi toisinaan humuun; hän istui tyhjennetyn viinipullon ääressä ja hänen silmänsä olivat hieman punottavat, kalpeat kasvonsa väsähtyneet, pukunsa huolimaton ja silmiinpistävä. Ympärillämme tungeskeli joukko tyhjäntoimittajia, kauppiaita, jotka olivat epätoivoisia siitä, että saattoi elää juomatta, onnettomia kauppa-apulaisia, jotka viettivät elämänsä tiskin takana ja kävivät virkistelemässä tämmöisissä pesissä, langenneita naisia ja tyttöjä, jotka vasta olivat huulillaan koskettaneet tuohon inhottavaan maljaan, kaikellaisia ompelu- ja puotityttöjä… Näin, että hän jo oli vajoamaisillaan siihen kuiluun, josta Bessonov oli puhunut, ellei jo ollut sinne vajonnutkin.

— Lähdetään, lähdetään jo, Nadeshda Nikolajevna, kiirehti Bessonov.

Hän nousi ja, katsahdettuaan ihmetellen Bessonoviin, kysyi:

— Minkätähden? Minne?

— En tahdo jäädä tänne…

— Lähtekää… Tuo kai on tuttavanne ja Helfreich?

— Kuule, Nadja [Nadja on hyväilymuoto nimestä Nadeshda], sanoi Bessonov tylysti.

Tämä rypisti silmäkulmiaan ja loi häneen vihaisen katseen.

— Millä oikeudella kohtelette minua tällä lailla? Senitshka, hyvää päivää!

Semjon tarttui hänen käteensä ja puristi sitä lujasti.

— Kuule, Bessonov, sanoi hän, — mitä sinä joutavia hulluttelet? Mene kotia, jos tahdot, tahi jää, mutta Nadeshda Nikolajevna on täällä meidän kanssamme. Meillä on hänelle tärkeätä asiaa. Nadeshda Nikolajevna, saanko esittää teille: Lopatin, minun ja myöskin hänen (hän osoitti pahastuneeseen Bessonoviin) ystävä, taiteilija.

— Hän rakastaa kovin tauluja, Andrei, sanoi hän minulle yhtäkkiä. — Viime vuonna kuljetin häntä näyttelyissä. Sinunkin harjoitelmasi nähtiin. Muistatteko?

— Muistan, vastasi Nadeshda Nikolajevna.

— Nadeshda Nikolajevna! sanoi Bessonov vielä kerran.

— Jättäkää minut rauhaan… Menkää, minne tahdotte. Minä jään tänne Senjan ja… herra Lopatinin kanssa. Tahdon huojentaa sydäntäni… vapaana teistä! huudahti hän äkkiä, huomattuaan, että Bessonov vielä aikoi sanoa jotakin. — Inhoan teitä. Jättäkää minut, menkää…

Bessonov kääntyi tylysti ja meni ulos hyvästelemättä.

— Näin on parempi… ilman häntä… sanoi Nadeshda Nikolajevna ja huoahti syvään.

— Miksi huoahditte, Nadeshda Nikolajevna, kysyi Senitshka.

— Miksikö? Siksi, että se, mikä on sallittu kaikille näille raajarikkoisille (hän osoitti pään liikkeellä meidän ympärillämme tungeskelevaa joukkoa), sitä ei hän saa sallia itselleen. No, kaikki on yhdentekevää. On niin ikävää, kaikki tuo jo kyllästyttää. Eikä vain kyllästytä, vaan vieläkin pahemmin. Sanaa en löydä. Senitshka, juodaanko?

Semjon katsahti minuun surumielin.

— Nähkääs, Nadeshda Nikolajevna, mieleni kyllä tekisi, vaan en saa, hän tässä…

— Mitäs hän? Hän juo kanssamme.

— Ei hän juo.

— No, juotte sitte te.

— Ei hän salli.

— Se on paha… Kuka teitä voi kieltää?

— Olen luvannut totella häntä.

Nadeshda Nikolajevna katsoi tarkasti minuun.

— Vai sillä lailla! sanoi hän. No, jokainen saa tehdä niinkuin haluaa.
Ellette tahdo, niin olkaa ilman. Juon sitte yksin.

— Nadeshda Nikolajevna, aloin minä, — suokaa anteeksi, että heti tutustuttuamme… Minä tunsin, että veri valahti kasvoihini. Hän katsoi minuun hymyillen.

— No, mitä tahdotte?

— Että heti tutustuttuamme pyydän teitä… olemaan sitä tekemättä, käyttäytymään toisin. Minä tahdoin vielä pyytää teiltä yhtä palvelusta.

Hänen kasvonsa saivat surullisen ilmeen.

— Käyttäytymään toisin? sanoi hän. — Pelkään, etten voi käyttäytyä toisin; en osaa enää. No, hyvä on; ollakseni teille mieliksi, tahdon koettaa. Se yksi palvelus sitte?

Änkyttäen, takertuen sanoihini ja hämmentyen selitin hänelle asiani. Hän kuunteli tarkkaan, katsellen minua suoraan kasvoihin harmailla silmillään. Joko hänen jännitetty huomaavaisuutensa, jolla hän sanojani punnitsi, tahi joku muu seikka antoi hänen muodolleen tylyn ja hieman jäyhän ilmeen.

— Hyvä, — sanoi hän lopuksi. — Ymmärrän, mitä tarvitsette. Minä teen kasvonikin sen näköisiksi..

— Ilman sitäkin tulemme toimeen, Nadeshda Nikolajevna, kunhan vain kasvonne…

— Hyvä, hyvä. Milloinka minun pitää tulla luoksenne?

— Huomenna kello 11, jos sopii.

— Niinkö varhain? No, sitte täytyy lähteä kotiin ja panna maata.
Senitshka, saatatteko minua?

— Nadeshda Nikolajevna, sanoin minä, — emme vielä ole sopineet yhdestä asiasta; ilmaiseksi sitä ei tehdä.

— Kuinka, tahdotteko minulle maksaa, vai? sanoi hän ja minä tunsin, että hänen äänestään soi jotakin ylpeätä ja loukattua.

— Niin, maksaa; muuten en tahdo, sanoin minä päättävästi.

Hän mittasi minua korskalla, jopa röyhkeälläkin silmäilyllä, mutta miltei heti saivat hänen kasvonsa miettiväisen ilmeen. Olimme ääneti. Minun oli tukala olla. Vieno puna lehahti hänen poskilleen ja hänen silmänsä välähtivät.

— Hyvä, sanoi hän, — maksakaa! Yhtä paljon kuin muille eläville malleille, niin minullekin. Kuinka paljon voin saada koko Charlottesta, Senitshka?

— Likipitäen 60 ruplaa, vastasi hän.

— Kuinka kauan tulette sitä maalaamaan?

— Kuukauden.

— Hyvä, hyvä on! sanoi Nadeshda Nikolajevna vilkkaasti. — Koetan ottaa vastaan teiltä maksun. Kiitos teille!

Hän ojensi minulle hoikan kätensä ja puristi lujasti minun kättäni.

— Onko Senja yötä teillä? kysyi hän, kääntyen puoleeni.

— On, on.

— Minä lasken hänet heti. Hän vain saattaa minut kotia.

Puolen tunnin kuluttua olin kotona ja viisi minuuttia sen jälkeen palasi Helfreich. Me riisuuduimme ja sammutimme valon. Aloin jo nukkua.

— Nukutko, Lopatin? kajahti äkkiä pimennosta Senitshkan ääni.

— En, kuinka niin?

— Minä antaisin vaikka paikalla hakata poikki vasemman käteni, jos vain tuo nainen voisi elää hyvin ja siististi, sanoi hän mielenliikutuksesta väräjävällä äänellä.

— Miks'ei oikeata kättä? kysyin minä unen horroksista.

— Hölmö! Millä minä sitte maalaisin? lausui Senitshka vakavasti.

VI.

Herätessäni seuraavana päivänä kumotti ikkunasta jo harmaja aamu.

Katsahdettuani sohvalla nukkuvan Helfreichin heikosti valaistuihin, kalpeihin, somiin kasvoihin, muistettuani eilisen illan ja sen, että olin saanut elävän mallin tauluani varten, käännyin toiselle kyljelleni ja nukahdin jälleen herkkään aamu-uneen.

— Lopatin! kajahti ääni, jonka kuulin unissani. Se sattui yhteen näkemäni unen kanssa enkä herännyt, ennenkuin joku kosketti minua olkapäähän.

— Lopatin, herätkää, — sanoi ääni.

Hypähdin jaloilleni ja huomasin edessäni Bessonovin.

— Tekö, Sergei Vasiljevitsh?

— Minä… Ette odottanut näin varhain? sanoi hän hiljaa. — Puhukaa hiljemmin: en tahtoisi herättää tuota kyttyräselkäistä.

— Mitä tahdotte?

— Pukeutukaa ja peseytykää, niin sanon teille. Mennään toiseen huoneesen. Nukkukoon hän!

Sieppasin kainalooni vaatteeni ja saappaani ja läksin pukeutumaan työpajaani. Bessonov oli kovin kalpea.

— Varmaankaan ette ole nukkunut viime yönä? kysyin minä.

— En, en ole. Nousin hyvin varhain ja tein työtä. Käskekää tuoda teetä ja jutelkaamme! Samalla, näyttäkääpä taulunne.

— Ei nyt maksa vaivaa, Sergei Vasiljevitsh. Odottakaa, kunnes saan sen oikeaan kuntoon. Teitä kentiesi ei miellytä, että tein vasten tahtoanne, mutta ette usko, kuinka olen iloinen, että saan sen lopetetuksi, että näin kävi. Parempaa mallia, kuin Nadeshda Nikolajevna, en ole voinut toivoakaan itselleni.

— En salli, että maalaatte hänen mukaan, — sanoi hän kolkosti.

— Sergei Vasiljevitsh, varmaankin olette tullut tekemään riitaa kanssani?

— En salli hänen käydä luonanne joka päivä, olla kanssanne tuntikausia.
En sitä salli.

— Onko teillä siihen valtaa? Millä oikeudella ette sitä salli? Millä oikeudella ette minulle sitä salli? kysyin minä ja tunsin, että aloin kiihtyä.

— Valta… valta on… Muutama sana riittää. Muistutan hänelle mikä hän on. Sanon hänelle, mikä te olette. Puhun hänelle serkustanne Sofia Mihailovnasta…

— En salli teidän hiiskahtaakaan serkustani. Jos teillä on oikeus tuohon naiseen, — olkoon vain totta, mitä hänestä olette puhunut, olkoon vain hän langennut nainen, olkoon vaikka kymmenellä miehellä häneen sama oikeus kuin teillä, — niin teillä on oikeus häneen, mutta serkkuni suhteen teillä ei ole oikeutta. Minä kiellän teitä puhumasta hänelle mitään serkustani! Kuuletteko?

Tunsin, että äänestäni kaikui uhka. Hän alkoi saada minut suunniltani.

— Vai sillä lailla! Kynsiänne näytätte! Enpä tietänyt niitä teillä olevankaan. Hyvä, te olette oikeassa: Sofia Mihailovnan suhteen minulla ei ole mitään oikeuksia. Minä en uskalla lausua hänen nimeänsä turhaan. Mutta tämä… tämä…

Hän käveli mielenliikutuksen vallassa muutaman tovin nurkasta nurkkaan. Huomasin, että hän todenperään oli kiihdyksissä. En käsittänyt, mikä hänellä oli. Edellisen puhelumme aikana hän sekä sanoin että äänin oli ilmaissut peittelemätöntä halveksimista tuota naista kohtaan, mutta nyt… Joko todenperään?

— Sergei Vasiljevitsh, — sanoin minä, — te rakastatte häntä!

Hän pysähtyi, loi minuun omituisen katseen ja lausahti jyrkästi:

— En.

— Mikä teitä sitte kiusaa? Minkä tähden koko tämä myrsky? Enhän toki voi uskoa, että huolehditte minun sieluni pelastuksesta tuon kuvitellun paholaisen kynsistä?

— Se on minun asiani, — sanoi hän. — Mutta muistakaa: vaikka millä keinoin minä teitä estän… Minä en salli! Kuuletteko? huudahti hän äreästi.

Tunsin veren syöksyvän päähäni. Siinä nurkassa, jossa silloin seisoin, oli kasa kaikellaista romua: kangasta, siveltimiä, rikkinäinen teline. Siinä oli myöskin rautakärkinen sauva, johon kesätöitten aikaan kiinnitetään iso varjostin. Itsestäni olin ottanut käteeni tuon keihään ja kun Bessonov sanoi minulle sanansa: »en salli», niin iskin minä täydellä voimalla sen kärjen lattiaan, johon se upposi tuuman verran.

Minä en sanonut sanaakaan, mutta Bessonov katsoi minuun hämmästynein, jopa, niinkuin minusta näytti, peljästynein silmin.

— Hyvästi, — sanoi hän. — Minä menen. Olette liiaksi kiihtynyt.

Ehdin jo rauhoittua.

— Odottakaa, — sanoin minä. — Jääkää!

— Ei, minun täytyy mennä. Näkemiin!

Hän meni. Vaivoin vedin keihään lattiasta ja muistan, että sormellani kosketin sen hieman kuumentuneeseen rautaan. Ensi kerran pälkähti päähäni, että se oli kamala ase, jolla saattoi iskeä ihmisen kuoliaaksi siihen paikkaan.

Helfreich meni akatemiaan ja minä odotin malliani hiukan levottomana.
Panin uuden kankaan salakehyksiin ja valmistin kaikki, mitä tarvitsin.

En voi sanoa, että silloin olisin vain tauluani ajatellut. Muistin edellisen illan tuossa oudossa, minulle ennen tuntemattomassa ympäristössä, — tuon odottamattoman ja onnellisen kohtauksen, tuon omituisen naisen, langenneen naisen, joka oitis kiinnitti puoleensa myötätuntoni, ja Bessonovin kummallisen käytöksen… Mitä hän minusta tahtoi? Eiköhän hän todenperään tuota naista rakasta? Mistä syystä sitte tuo halveksiva kohtelu? Eikö hän voisi häntä pelastaa?

Mietin tuota kaikkea ja käsi kuljetti hiiltä kangasta pitkin, tein asennonluonnoksia, miten kuvaisin Nadeshda Nikolajevnan, vaan pyyhin ne taas pois toisen toisensa perästä.

Täsmälleen kello 11 soitettiin. Hetkisen kuluttua Nadeshda Nikolajevna ensi kerran ilmestyi huoneeni kynnykselle. Oi, kuinka hyvin muistan hänen kalpeat kasvonsa, kun hän liikutettuna ja ujostellen (niin, ujous oli tullut hänen eilisen ilmeensä sijaan) ääneti seisoi ovessa. Hän ikäänkuin pelkäsi astua siihen huoneeseen, josta sittemmin löysi onnensa, elämänsä ainoan valoisan ajanjakson ja… turmionsa. Ei sitä turmiota, josta Bessonov puhui… Nyt en voi siitä kirjoittaa. Täytyy odottaa ja rauhoittua.

VII.

Sonja ei tiedä minun kirjoittavan näitä katkeria muistelmia. Kuin ennen hän istuu joka päivä vuoteeni tahi nojatuolini ääressä. Usein käy luonani myöskin ystäväni, tuo kyttyräselkäinen raukka. Hän on kovin laihtunut ja surkastunut ja enimmäkseen on hän vaiti. Sonja sanoo hänen tekevän innokkaasti työtä… Suokoon Jumala hänelle onnea ja menestystä!

Nadeshda Nikolajevna tuli, kuten oli luvannut, säntilleen kello 11. Hän astui huoneeseen arkaillen, vastattuaan ujosti tervehdykseeni, ja istuutui ääneti nojatuoliin, joka oli työpajani nurkassa.

— Olette hyvin säntillinen, Nadeshda Nikolajevna, sanoin minä, pannessani värejä maalilautaselle.

Hän vain vilkaisi minuun mitään vastaamatta.

— En tiedä, miten kiittäisin teitä suostumuksestanne… jatkoin, tuntien punastuvani. Tahdoin sanoa hänelle jotakin aivan toista. — Minun ei ole onnistunut löytää mallia, niin että olin jo jättää koko tauluni.

— Eikö teillä niitä ole akatemiassa? — kysyi hän.

— Kyllä, mutta eivät ne minulle kelvanneet. Katsokaas näitä kasvoja!

Minä otin pöydällä vetelehtivästä romuläjästä esille Anna Ivanovnan valokuvan ja annoin sen hänelle. Hän vilkaisi siihen ja hymähti.

— Niin, ei tämä teille kelpaa, — sanoi hän. Ei se ole Charlotte Corday.

— Tunnetteko Charlotte Corday'n tarinan ? — kysyin minä.

Hän loi minuun omituisen ihmettelevän katseen, johon oli sekaantunut jotakin katkerata tunnetta.

— Miksi en sitä tuntisi? — kysyi hän. — Olenhan jotakin oppinut. Olen paljon unhottanut tätä elämää viettäessäni, mutta kuitenkin jotakin muistan. Ja semmoisia asioita ei saa unohtaa…

— Missä olette opiskellut, Nadeshda Nikolajevna?

— Mitä te sillä tiedolla teette? Jos voi, niin ryhdytään työhön.

Hänen äänensä muuttui yhtäkkiä: hän lausui nämä sanat katkonaisesti ja kolkosti, samoin kuin eilen puhui Bessonoville.

Vaikenin. Otettuani kaapista aikoja sitte teettämäni sinisen puvun, hilkan ja kaikki Charlotten puvun tarpeet, pyysin häntä menemään toiseen huoneesen pukeutumaan. Olin tuskin ehtinyt saada kuntoon kaikki, mitä työhön tarvitsin, kun hän jo palasi.

Edessäni seisoi tauluni.

— Oi, Jumala, Jumala! — puhelin ihastuneena. — Kuinka hyvin, kuinka hyvin! Sanokaa, Nadeshda Nikolajevna, emmekö ole tavanneet toisiamme ennen? Muuten tätä ei voi selittää. Olen kuvitellut tauluni juuri tuollaiseksi. Luulen, että olen nähnyt teidät jossakin. Kasvonne ehkä tietämättäni ovat painuneet muistiini… Sanokaa, missä olen teidät nähnyt?

— Missä olisitte voinut minut nähdä? — kysyi hän. — En tiedä. En ole tavannut teitä ennenkuin eilen illalla. Alkakaa, olkaa niin hyvä. Asettakaa minut, niinkuin pitää, ja maalatkaa!

Minä pyysin häntä asettumaan paikoilleen, korjasin hameen poimuja, kosketin keveästi hänen käsivarsiinsa antaen niille sen avuttoman asennon, jota olin aina mielessäni kuvitellut, ja väistyin telineeni luo.

Hän seisoi edessäni… Hän seisoo edessäni vieläkin, tuossa, kankaalla… Hän katselee minua ilmi elävänä. Hänellä on sama alakuloinen ja miettiväinen ilme, sama kuoleman piirre kalpeilla kasvoillaan, kuin sinä aamuna.

Minä pyyhin pois kaikki, mitä olin hiilellä kankaalle piirustanut ja tein nopeasti luonnoksen Nadeshda Nikolajevnasta. Sitte ryhdyin maalaamaan. Ei koskaan, ei ennen eikä myöhemmin, minun ole onnistunut työskennellä niin nopeasti ja menestyksellisesti. Aika kiiti huomaamatta ja vasta tunnin kuluttua katsahdettuani mallini kasvoihin näin, että hän tuossa paikassa uhkasi kaatua väsyneenä maahan.

— Anteeksi, anteeksi, — sanoin minä, auttaen häntä alas korokkeelta, jossa hän seisoi, ja viedessäni häntä nojatuoliin istumaan. — Olen lopen kiusannut teitä.

— Ei se tee mitään, — vastasi hän kalpeana, mutta hymyillen. — Jos kerran tahtoo leipänsä ansaita, niin on hiukkasen kärsittäväkin. Olen iloinen, että niin innostuitte. Saako katsoa? — kysyi hän, nyökäyttäen päällään tauluun päin, jonka etupuolta hän ei nähnyt.

— Tietysti, tietysti!

— Hyi, mitä töherrystä! — huudahti hän. — En ole koskaan vielä nähnyt taiteilijan esityötä. Vaan kuinka mielenkiintoista se on!… Tiedättekö, tuosta töherryksestä näen jo, mitä siitä on tuleva… Olette ajatellut hyvää taulua, Andrei Nikolajevitsh… Koetan parastani, että se luonnistuisi… mikäli se minusta riippuu.

— Mitä te voitte tehdä?

— Sanoinhan eilen… Annan teille ilmeen. Siten teidän on helpompi työskennellä.

Hän asettui nopeasti paikalleen, nosti päätään, laski riipuksiin valkoiset kätensä ja hänen kasvoilleen kuvastui kaikki, mitä olin ajatellut tauluani varten. Siinä oli päättäväisyyttä ja tuskaa, ylpeyttä ja pelkoa, rakkautta ja vihaa…

— Näin? — kysyi hän. — Jos näin, niin jään seisomaan, kuinka kauaksi tahansa.

— Parempaa en kaipaa mitään, Nadeshda Nikolajevna. Mutta teidänhän on vaikea kauan pitää tuollaista ilmettä. Kiitän teitä. Katsotaan. Siihen on vielä pitkä aika.

— Saanko pyytää teitä syömään aamiaista kanssani…

Hän esteli kauan, mutta suostui lopulta. Emännöitsijäni Agafja Aleksejevna toi aamiaiseni; ensi kertaa istuuduimme yhdessä pöytään. Kuinka usein se tapahtuikin sittemmin…! Nadeshda Nikolajevna söi vähän ja ääneti; nähtävästi hän ujosteli. Kaadoin hänen lasiinsa viiniä, jonka hän joi melkein yhdellä haavaa. Puna alkoi heloittaa hänen kalpeilla poskillaan.

— Sanokaahan, — kysyi hän äkkiä, — oletteko jo kauankin tuntenut
Bessonovin?

En odottanut tuota kysymystä. Muistettuani kaikki, mitä minun ja
Bessonovin välillä oli tapahtunut, jouduin hämille.

— Miksi punastutte? Mutta saman tekevä, vastatkaahan kysymykseeni.

— Kyllä, kauan. Lapsuudesta asti.

— Onko hän kunnon mies?

— Kyllä, minun mielestäni hän on kunnon mies. Hän on rehellinen, tekee ahkerasti työtä. Hän on hyvin kyvykäs mies. Hän käyttäytyy hyvin äitiään kohtaan.

— Onko hänellä äiti elossa? Missä hän on?

— ***:ssa. Siellä hänellä on pikku talo. Bessonov lähettää hänelle rahaa ja käy itsekin välistä siellä. En ole koskaan nähnyt äitiä, joka olisi niin rakastunut poikaansa.

— Miks'ei hän ota äitiään tänne?

— Äitinsä ei taida itse tahtoa, vaan en oikein sitä väliä tiedä…
Hänellä kun on siellä talonsa, niin on tottunut olemaan.

— Se ei ole totta, sanoi Nadeshda Nikolajevna miettiväisenä. — Hän ei ota äitiään tänne sen vuoksi, että arvelee äitinsä olevan hänelle tiellä. En tiedä, mutta luulen niin… Hänen äitinsä on maalainen, jonkun pikkuvirkamiehen leski. Hän häpäisisi poikaansa.

Hän lausui tuon sanan purevasti ja tahallisen selvästi.

— Minä en tuota miestä rakasta, Andrei Nikolajevitsh, — sanoi hän sitten.

— Miksi niin? Hän on kuitenkin hyvä ihminen.

— En rakasta häntä… ja pelkään häntä… No, olkoon jo! Mennään työhön!

Hän nousi paikaltaan. Lyhyt syyspäivä läheni loppuaan.

Minä tein työtä hämärään asti, antaen Nadeshda Nikolajevnan välistä levähtää, ja vasta kun värit alkoivat kadottaa tuntuansa ja edessäni korokkeella seisova mallini häipyi hämärään, panin siveltimet pois… Nadeshda Nikolajevna muutti pukunsa ja läksi.

VIII.

Saman päivän iltana hain Semjon Ivanovitshin luokseni asumaan. Hän asui Sadovaja-kadun varrella eräässä matkailijakodissa, jossa majaili paljon varattomia ylioppilaita ja taiteilijoita. Nousin portaita ja astuin välikköön. Ensimäisen oven takaa kuului viulun soittoa, hiukan etempää vonkui sello ja jostakin välikön perältä rämisi piano. Koputin Helfreichin ovelle.

— Sisään, — huusi hän ohuella äänellä. Hän istui lattialla ja mätti tavaroitaan suureen laatikkoon ilman mitään järjestystä hujan hajan. Vieressä oli jo valmiiksi sidottu laukku ja toisella puolella iso punakarvainen kissa, joka katseli isäntäänsä silmiin. Tämä kissa oli, Helfreichin sanojen mukaan, hänellä vakinaisessa palveluksessa.

— Olen valmis, Andrei, — sanoi hän. Olen kovin iloinen, että otat minut luoksesi. No, sanos, joko oli tänään istunto? Tuliko hän?

— Tuli, tuli, Senja… vastasin minä ihastuneena. — Muistatko, kuinka yöllä sanoit muutaman lauseen… että antaisit vaikka vasemman kätesi?

— No? kysyi hän, istuutuen laatikolle ja hymähtäen.

— Minä hiukkasen ymmärrän sinua, Senja…

— Näetsen! Voi, Andrei, Andrei, vedä hänet ylös loasta! Minä en sitä voi. Olen tuhma, kyttyräselkäinen paholainen. Itsehän varsin hyvin käsität, etten pitkän elämän läpi pysty omaakaan kuormaani kantamaan ilman syrjäisen apua, ilman sinun apuasi, esimerkiksi, saatikka sitte toista ylläpitämään! Itselleni jo on välttämätöntä, että minut pelastetaan juomasta, että joku ottaa minut luokseen, pakottaa työtä tekemään, säilyttää rahani ja tavarani. Voi, Andrei, mitä voin minä ilman sinua?

Ja yhtäkkiä heltyen Senitshka hypähti laatikoltaan, juoksi luokseni, syleili minua ja painoi pääni rintaansa vasten. Hänen lienteät, kuin silkkiset hiuksensa koskettivat huuliani. Sitten, aivan yhtä nopeasti, hän jätti minut, juoksi huoneen nurkkaan (pahasti epäilen, että hän sillä matkalla kuivasi kyyneleen silmistään) ja istuutui nojatuoliin, joka oli siellä pimennossa.

— Näethän mihin minä pystyn! Vaan sinä… sinä — olet aivan toista.
Vedä hänet pois loasta, Andrei!

Olin ääneti.

— Oli vielä muuan, joka olisi voinut, — jatkoi Semjon Ivanovitsh, — vaan hän ei tahtonut.

— Bessonov? kysyi minä.

— Niin, Bessonov.

— Joko hän on tuntenut hänet kauankin, Senitshka?

— Jo, ennen minua. Sillä miehellä on päässään vain laatikoita ja lokeroita, joista hän milloin minkin aukaisee, ottaa siitä esille lipun, lukee mitä siihen on kirjoitettu ja sen mukaan toimii. Kun näkee, että siinä on langennut nainen, niin paikalla päästään lukee (siellä on kaikki hänellä aakkosjärjestyksessä): he eivät palaa koskaan.

Semjon Ivanovitsh ei puhunut enempää. Hän painoi leukansa käden varaan ja miettiväisenä katsoi minua suoraan silmiin.

— Kerrohan minulle, kuinka he tutustuivat. Miten kummalliset heidän välinsä ovat?!

— Toiste, Andrei; nyt en viitsi. Ja ehkäpä Nadeshda Nikolajevna itsekin sinulle kertoo. Vaan turhaan sanoin: »ehkäpä», sillä varmaankin hän sen kertoo. Sinä, näet sen, olet semmoinen… sanoi Senitshka hymyillen. — Lähdetään. Täytyy suorittaa tili isännän kanssa.

— Onko sinulla rahaa?

— On, on. Kissat auttavat pulasta.

Hän meni välikköön, huusi jotakin palvelijalle ja hetkisen kuluttua saapui isäntä. Semjon Ivanovitsh suoritti laskunsa, otti kissansa kainaloonsa, tavarat kannettiin ulos ja me läksimme.

IX.

Oli vielä kolme tahi neljä istuntoa. Nadeshda Nikolajevna saapui luokseni kello 10 tahi 11 ja viipyi hämärään asti. Monesti pyysin häntä syömään päivällistä kanssamme, mutta aina, niin pian kuin istunto päättyi, hän nopeasti poistui toiseen huoneesen, muutti vaatteensa ja meni heti.

Hänen muotonsa oli viime päivien kuluessa kovin muuttunut. Omituinen synkkä ja tuskallinen ilme oli hänen huultensa ympärillä ja harmaiden silmien syvennyksissä. Hän puhui harvoin kanssani ja vilkastui hiukan vain silloin, kun työpajassani telineensä ääressä istui Helfreich, joka huolimatta kehoituksistani ryhtyä maalaamaan jotakin vakavaa, yhä vain kissojaan maalasi. Niitä oli emännöitsijäni hankkinut hänelle malleiksi jo useampiakin.

Elävästi muistan vielä nuo pitkät hiljaiset istunnot. Tauluni lähestyi loppuaan ja raskas epämääräinen tunne hiipi vähitellen rintaani. Tunsin, että kun Nadeshda Nikolajevnaa en enää tulisi tarvitsemaan, niin eroaisimme. Muistin puheeni Helfreichin kanssa hänen muuttopäivänään ja usein, katsellessani Nadeshda Nikolajevnan kalpeita, synkkiä kasvoja, kaikuivat korvissani sanat: »Voi, Andrei, Andrei, vedä hänet ylös loasta!»

Vetää hänet ylös! En tietänyt hänestä juuri mitään. En tietänyt edes, missä hän asui. Hän oli muuttanut entisestä asunnostaan, jonne Helfreich häntä saattoi kohtauksemme jälkeen, toiseen paikkaan ja Senja ei saanut häneltä selkoa, minne. Ei hän enkä minä hänen sukunimeänsä tietäneet.

Muistan, kuinka kerran istunnon aikaan sitä häneltä tiedustelin Helfreichin poissa ollessa. Tämä oli silloin mennyt akatemiaan ja me olimme koko päivän kahden kesken. Nadeshda Nikolajevna oli hieman hilpeämmällä tuulella kuin tavallisesti, ja puheliaampi. Tästä rohkaistuna uskalsin sanoa:

— Nadeshda Nikolajevna, tähän saakka en vielä ole tiennyt sukunimeänne.

Hän ei ollut huomaavinaan kysymystäni. Vieno varjo kulki hänen kasvojensa yli ja, silmänräpäykseksi sulkien huulensa aivan kuin jokin olisi hämmästyttänyt häntä, jatkoi hän puhelua. Hän puhui silloin Helfreich'istä ja minä näin, että hän etsi sanoakseen jotakin, joka olisi saattanut puheemme toiselle tolalle. Vihdoin hän vaikeni.

— Nadeshda Nikolajevna, — sanoin minä, — sanokaa, miksi ette luota minuun? Olenko jollakin lailla koskaan…

— Olkaahan, — vastasi hän surullisesti. — Minäkö en luottaisi teihin?
Johan nyt! Miksi en luottaisi? Mitä pahaa voisitte te minulle tehdä?

— Miks'ette…

— Siksi, ettei minun tarvitse… Maalatkaa, maalatkaa, pian tulee pimeä… sanoi hän, koettaen puhua iloisemmin. — Semjon Ivanovitshkin kohta tulee; mitä silloin hänelle näytätte? Tänään ette ole saanut tehdyksi juuri mitään. Meiltä koko aika menee vain puheisiin.

— Kyllä vielä ehdimme… ja minä olen väsynyt. Jos tahdotte, tulkaa alas. Levätään vähän.

Hän laskeutui paikaltaan ja istui tuolille, joka oli nurkassa. Minä istuin toiseen päähän huonetta. Minun teki hirveästi mieli jutella hänen kanssaan, kysellä häneltä kaikkia, mutta tunsin, että se joka kerralta kävi yhä vaikeammaksi. Katselin, kuinka hän istui kyykistyneenä, polvet käsien väliin puristettuina ja tuijottaen johonkin kohtaan lattiaa. Yksi Senitshkan kissoista kahnasi hänen hamettaan vastaan ja katseli ystävällisesti häntä silmiin, kehräten leppoisasti hiljaista hyrinätään. Nadeshda Nikolajevna oli aivan kuin kivettynyt asentoonsa… Mitä liikkui hänen ylpeässä ja onnettomassa sielussaan?

Ylpeässä! Ei se ollut tyhjä sana, joka pääsi kynästäni. Silloin jo ajattelin, että hänen turmionsa johtui siitä, ettei hän ollut taipunut. Kentiesi, jos hän olisi ollut hiukan myöntäväisempi, hän olisi voinut elää kuin kaikki muut, olisi voinut olla mielenkiintoinen neiti, jolla on »salaperäiset silmät», olisi sitte voinut joutua naimisiin, ja sitte vaipua päämäärättömään olemiseen miehensä rinnalla, jolla olisi ollut tavattoman paljon tärkeitä tehtäviä virassaan. Hän olisi komeasti pukeutunut, pitänyt vastaanottopäiviä, kasvattanut lapsiaan, harjoittanut hieman hyväntekeväisyyttä ja päättänyt päivänsä hiljaisesti »rakastettuna ja kaivattuna». Mutta hän oli joutunut pois ladulta. Mikä oli saanut hänet suistumaan »kunnollisen naisen» tasaiselta elämän uralta? Minä en sitä tietänyt ja tuskallisesti koetin saada siitä selkoa hänen kasvoistaan. Mutta ne pysyivät liikkumattomina, yhtä surumielisinä ja synkkinä, ja silmät tuijottivat vain yhteen kohtaan lattiata.

— Olen jo levähtänyt, Andrei Nikolajevitsh, — sanoi hän äkkiä, kohottaen päätään.

Nousin, katsahdin häneen, sitte kankaaseen ja vastasin:

— Tänään en voi enää jatkaa, Nadeshda Nikolajevna.

Hän katsahti minuun, aikoi sanoa jotakin, vaan vaikeni ja meni ääneti huoneesta pukeutuakseen. Muistan, että heittäydyin nojatuoliin ja peitin kasvoni käsiini. Tuskallinen, itselleni käsittämätön tunne valtasi minut: intohimoinen halu saada tehdä jotakin hänen hyväkseen, hellyys tuota onnetonta olentoa kohtaan ja samalla omituinen pelko, jonka hänen läsnäolonsa minussa herätti; ja kaikki tuo sekaantui yhdeksi ainoaksi painostavaksi vaikutelmaksi, enkä muista kuinka kauan siinä olin melkein horrostilaan vajonneena.

Toinnuttuani hän seisoi edessäni jo puettuna omaan pukuunsa.

— Näkemiin!

Nousin ja ojensin hänelle kättä.

— Odottakaahan hiukan… Haluaisin sanoa teille jotakin.

Mitä niin? kysyi hän huolissaan.

— Paljon, paljon, Nadeshda Nikolajevna… Istukanhan edes kerta olematta malli!

— Olematta malli! Mitäpä minä muuta voin teille olla? Varjelkoon Jumala minua olemasta teille muuta ja sitä, mitä olen ollut… mitä olen,… oikaisi hän nopeasti. Hyvästi! Joko kohta lopetatte taulunne, Andrei Nikolajevitsh? kysyi hän ovelta.

— En tiedä. Luulen tulevani pyytämään teitä vielä pari, kolme viikkoa käymään luonani.

Hän oli vaiti, aivan kuin ei olisi uskaltanut sanoa, mitä tahtoi.

— Tarvitsetteko jotakin, Nadeshda Nikolajevna?

— Eikös vielä joku tarvitsisi… teidän tovereistanne… sanoi hän kangertaen.

— Elävääkö mallia? keskeytin minä. — Minä koetan järjestää, välttämättä koetan, Nadeshda Nikolajevna.

— Kiitoksia. Hyvästi!

En ehtinyt hänelle kättä ojentaa, kun kello soi. Hän kalpeni ja vaipui istumaan tuolille. Bessonov tuli.

X.

Hän astui sisään iloisena ja teeskentelemättömän näköisenä. Minusta ensin näytti, että hän oli hieman laihtunut näinä päivinä, joina emme olleet toisiamme nähneet, mutta hetkisen kuluttua huomasin erehtyneeni. Hän tervehti minua iloisesti, kumarsi Nadeshda Nikolajevnalle, joka edelleen istui tuolillaan, ja alkoi hyvin vilkkaasti puhella:

— Tulin katsomaan. Minua kovin huvittaa työnne. Tahtoisin tietää, saatteko todellakin jotakin syntymään, vieläpä nyt, kun teillä on malli parempi kuin mitä varmaan kaipaattekaan.

Hän vilkaisi Nadeshda Nikolajevnaan, joka istui samassa asennossaan.
Minä luulin, että tämä menee pois ja toivoinkin sitä, mutta hän vain
istui kuin naulattuna tuoliinsa, ääneti ja siirtämättä silmiään
Bessonovista.

— Se on totta, — vastasin minä. — Mitään parempaa en kaipaakaan. Olen kovin kiitollinen Nadeshda Nikolajevnalle hänen suostumuksestaan.

Tämän sanoessani siirsin telineen pois seinästä ja asetin sen paikalleen.

— Katsokaa, — sanoin minä.

Hän imeytyi katseellaan tauluun. Näin, että se hämmästytti häntä ja itserakkauteni, sen luoja kun olin, tunsi suloista tyydytystä.

Nadeshda Nikolajevna nousi äkkiä.

— Näkemiin, sanoi hän kumealla äänellä.

Bessonov kääntyi jyrkästi ja astui muutaman askeleen häntä kohti.

— Minnekä te, Nadeshda Nikolajevna? En ole nähnyt teitä niin pitkään aikaan ja nyt kun tapasin teidät täällä milt'ei sattumalta, niin aivan kuin pakenette minua. Odottakaahan vähäsen edes, vaikka viisi minuuttia, niin mennään yhdessä ja minä saatan teitä. En ole mitenkään saanut teitä tavatuksi. Entisessä asunnossanne sanottiin minulle teidän lähteneen pois kaupungista; tiesin, ettei se ollut totta. Tiedustelin sitte osoitevirastosta, vaan siellä ei vielä ollut uutta osoitettanne. Aioin käydä siellä vielä huomenna toivossa, että sen silloin sieltä saisin, vaan nythän ei tarvitse: sanottehan itse, missä asutte; minä saatan teitä.

Hän puhui nopeaan ja uudella, minulle tähän saakka oudolla, hänen puheekseen hellällä äänensävyllä. Kuinka erilainen olikin tuo nykyinen äänensävy verrattuna siihen, miten hän puhutteli Nadeshda Nikolajevnaa sinä iltana, jolloin Helfreichin kanssa satuimme yhteen heidän kanssaan!

— Ei ole tarvis, Sergei Vasiljevitsh, kiitän teitä, — vastasi Nadeshda Nikolajevna, — menen kyllä yksin. Saattajia en kaipaa, ja teidän kanssanne, — lisäsi hän hiljaa, — minulla ei ole mitään puhuttavaa.

Bessonov teki kädellään liikkeen, tahtoi sanoa jotakin, mutta joku omituinen ääni vain tuli hänen rinnastaan. Minä näin, että hän hillitsi itseään. Hän astui muutaman askeleen huoneessa ja sanoi sitte, kääntyen Nadeshda Nikolajevnaan päin:

— Menkää… Ellette minua tarvitse, niin sitä parempi meille molemmille… ehkäpä kaikille kolmelle…

Nadeshda Nikolajevna meni, heikosti puristaen kättäni, ja me jäimme
Bessonovin kanssa kahden kesken. Kohta saapui Helfreich ja pyysin
Bessonovia jäämään päivälliselle. Hän ei vastannut heti, vaan mietti
jotakin, mutta hoksasi sitte yhtäkkiä ja sanoi:

— Päivälliselle? Miksi ei… En ole pitkään aikaan teillä ollut. Tänään tekisi mieleni tarinoida.

Ja hän rupesi todellakin tarinoimaan. Alkupäästä päivällistä hän enimmäkseen oli vaiti ja vastasi vain katkonaisesti Senitshkalle, joka taukoamatta jutteli kissoistaan, mitkä muka oli päättänyt jättää ryhtyäkseen vakavaan työhön, mutta sitte, kentiesi kahden viinilasin vaikutuksesta, tarttui Helfreichin vilkkaus häneenkin ja minun täytyy sanoa, etten koskaan ollut nähnyt häntä niin vilkkaana ja kaunopuheliaana, kuin sen päivällisen aikana ja sinä iltana. Lopuksi hän kokonaan piti keskustelun vallassaan, jopa piti kokonaisia luentoja sisä- ja ulkopolitiikasta, hän kun kahden vuoden kuluessa oli vain kirjoitellut pääkirjoituksia lehtiin kaikellaisista kysymyksistä, joista meillä Helfreichin kanssa harjoitelmiimme vajonneina oli hyvin hämärä käsitys.

— Semjon Ivanovitsh, — sanoin minä Bessonovin mentyä, — tunteehan
Bessonov Nadeshda Nikolajevnan sukunimen?

— Mistä sinä sen tiedät? kysyi Helfreich.

Minä kerroin hänelle, mitä oli tapahtunut ennen hänen tuloaan.

— Miks'et häneltä kysynyt? Vaikka kyllä ymmärrän; minä otan siitä itse selon.

Miks'en todenperään kysynyt Bessonovilta? Siihen kysymykseen en vieläkään voi vastata. Silloin en vielä mitään ymmärtänyt hänen suhteestaan Nadeshda Nikolajevnaan. Vaan jokin salaperäinen aavistus siitä, mitä oli heidän välillään tapahtuva, valtasi minut jo silloin. Ja minä puhuin siitä Helfreichille. Sanoin näin:

— En tiedä itse, mikä minua estää puhumasta tuosta naisesta kuin tavallisesti. Heidän välillään on jotakin. En tiedä mitä…

Senitshka, joka käveli huoneessa, oli vaiti, meni ikkunan luo ja, katsoen jonnekin mustaan kaukaisuuteen, vastasi:

— Minäpä tiedän. Bessonov halveksi häntä ennen, mutta alkaa nyt rakastaa, sillä hän näkee… Voi, mikä kuiva, itsekäs sydän, ja mikä kateellinen sydän sillä miehellä on, Andrei! — huudahti hän, kääntyen minuun päin ja pudistellen molempia käsiään. — Ole varoillasi, Andrei!

Kateellinen sydän? Kateellinenko?… Mitäpä se voisi kadehtia?

XI.

Bessonovin päiväkirjasta. Eilen Lopatin ja Helfreich tapasivat minut ja Nadjan. Vastoin tahtoani he tutustuivat. Tänä aamuna kävin Lopatinin luona ja tahdoin estää tuota lähenemistä, mutta en onnistunut. He tulevat tapaamaan toisensa, istumaan joka päivä muutamia tunteja yhdessä ja minä tiedän, mihin se päättyy.

Turhaan koetan ratkaista kysymystä siitä, miksi niin intohimoisesti suhtauduin tähän asiaan. Eikö se ole samantekevää? Olkoonpa, että tunnen Lopatinin jo vanhastaan ja nähtävästi olen myötätuntoinenkin tätä kyvykästä nuorukaista kohtaan. En soisi hänelle pahaa, vaan tuttavuus langenneen naisen kanssa, joka jo on kaikki kovat kokenut, se on paha — varsinkin semmoiselle koskemattomalle nuorukaiselle, kuin hän on. Olen tuntenut tuon naisen jo verrattain kauan. Tutustuin häneen, kun hän jo oli se, mikä on. Minun täytyy itseni edessä tunnustaa, että oli aika, jolloin heikkous sai vallan minusta ja minä, hurmaantuneena hänen tavallisuudesta poikkeavasta ulkonäöstään ja, niinkuin minusta näytti, erikoisista sisällisistä ominaisuuksistaan, ajattelin hänestä enemmän kuin piti. Vaan kohta voitin itseni. Ammoin jo tietäen, että »helpompi on kamelin käydä neulansilmän lävitse», kuin naisen, joka kerran on tuota myrkkyä juonut, palata säännölliseen ja rehelliseen elämään, sekä tarkastellessani häntä itseään, tulin vakuutetuksi, ettei hänessä ole minkäänlaisia edellytyksiä ollakseen poikkeus yleisestä säännöstä, ja raskain mielin päätin jättää hänet oman onnensa nojaan. Yhtäkaikki olen yhä edelleen ollut hänen seurassaan.

En koskaan anna itselleni anteeksi erehdystä, jonka tein sinä iltana, jolloin Lopatin tuli valittamaan minulle epäonnistumistaan. Vahingossa tulin sanoneeksi hänelle, että minulla oli tiedossani henkilö, joka kelpasi hänelle malliksi. En käsitä, kuinka ei Helfreich ollut maininnut hänelle siitä aikaisemmin, hänhän on tuntenut hänet yhtä kauan kuin minä, ellei kauemmin.

Varomattomuuteni ja kiivauteni pilasivat tänään koko asian. Olisi pitänyt olla tyynempi, mutta minä sain tuon lempeäluonteisen miehen ihan suunniltaan. Hän sieppasi käteensä jonkun keihään ja iski sen lattiaan niin, että lasit helähtelivät ja nähtyäni, että hän oli äärimmäisyyteen asti kiihtynyt, täytyi minun lähteä pois.

* * * * *

Muutamaan päivään en ole Lopatinia nähnyt. Eilen tapasin kadulla
Helfreichin ja varovasti aloin puhua hänen toveristaan.

Nadja käy hänen luonaan joka päivä; taulu edistyy nopeasti. Kuinkahan hän käyttäytyy? Vaatimattomasti, arvokkaasti. On aina vaiti. Puettu mustiin, köyhästi. Ottaa maksun istunnoista. Entäs Lopatin? Hän on kovin tyytyväinen, että löysi semmoisen mallin, ensin ihastui kovin ja nyt jo on käynyt hiukan miettiväiseksi.

— En tiedä, Bessonov, miksi teitä niin huvittaa tämä kaikki, — sanoi minulle lopuksi tuo kyttyräselkäinen. — Koskaan ette ole ilmaissut myötätuntoa tuota naista kohtaan. Ja kuitenkin on ollut aika, jolloin olisitte voinut pelastaa hänet… Nyt on, tietystikin, myöhäistä… niin, teille…

Myöhäistä teille!… Myöhäistä teille!… Mitä hän sillä tarkoitti? Eiköhän sitä, että jos on myöhäistä minulle, niin ei ole myöhäistä hänen toverilleen? Senkin hölmöt!

Ja tuokin Helfreich, joka pitää itseään hänen ystävänään ja joka tuntee paremmin kuin minä hänen suhteensa serkkuunsa ja morsiameensa, eikö hänkään käsitä, mitä pahaa he tekevät? Eivät he sitä naista saa pelastetuksi; Lopatin särkee vain rakastetun tyttösen sydämen ja omansa…

Minä tunnen, että minun täytyy, että olen velvollinen jotakin tekemään. Menen huomenna päivällä Lopatinin luo ja koetan itse ottaa selkoa, kuinka pitkälle asia on edistynyt. Vaan tänään menen Nadjan luo.

* * * * *

Olin Nadjan luona, vaan en tavannut: hän on muuttanut eikä tiedetä minne. Minulle sanottiin, että hän oli myynyt vaatteensa. Koetin saada häntä käsiini, vaan en osoiteviraston enkä talonmiehen kautta päässyt hänen jäljillensäkään. Huomenna menen Lopatinin luo.

Ehdottomasti on entinen menettelytapa hyljättävä. Olen erehtynyt Lopatinista: luulin, että hänen lauhkeasta luonteestaan päättäen hänen kanssaan voisi puhua käskevällä äänellä ja semmoiseen luuloon ovat antaneet jossakin määrin aihetta entiset välimme. Mutta nyt täytyy, häneen kajoamatta, vaikuttaa tuohon naiseen. Oli aika, jolloin tuntui kuin hän olisi ollut minuun vähän kiintynyt. Luulen, että jos hiukkasenkin koetan parastani, saan heidät erotetuiksi. Ehkäpä saan Nadjassa hereille entisen tunteen ja hän seuraa minua.

Liehitellä Nadeshda Nikolajevnaa! Se ajatus minua itseäni kammottaa, mutta pysyn kiinni hänessä sittenkin. Tunnen, ettei minulla ole oikeutta sallia Lopatinin langeta ja koko hänen elämänsä mennä hukkaan.

* * * * *

Tuo nainen tekee pilkkaa minusta! Käännyin hänen puoleensa kaikella hellyydellä, mikä minulla on; kentiesi puhuttelin häntä minua itseäni jo alentavalla äänellä, mutta hän meni pois, sanottuaan minulle muutamia loukkaavia ja halveksivia sanoja.

Hän on ihmeellisesti muuttunut. Nuo kalpeat kasvot ovat saaneet omituisen arvokkuuden leiman, joka ei ollenkaan sovellu hänen yhteiskunnalliseen asemaansa. Hän on vaatimaton ja samalla kuitenkin ikäänkuin ylpeä. Mistäpä hän voisi ylpeillä?! Tarkkaan katsellessani Lopatinin kasvoja luulin voivani niistä päästä selville heidän väleistään. Mutta ei mitään erikoista. Hän oli hieman kiihdyksissä, vaikka nähtävästi vain taulunsa tähden. Siitä tulee erinomainen. Nadeshda Nikolajevna on siinä kankaalla ilmielävänä.

Voitin vihani ja näyttämättä, että tunsin itseni loukatuksi, jäin Lopatinin ja Helfreichin seuraan. Me tarinoimme ja he kuuntelivat tarkkaan opetuksiani, jotka koskivat eri aineita, joita tätä nykyä käsittelen.

Vaan mitäs tehdä? Jättääkö asia sille tolalle? Lupasin kerran
Lopatinille, etten sekoittaisi tähän juttuun hänen serkkuaan Sofia
Mihailovnaa. Minun täytyy tietysti pitää lupaukseni. Mutta enkö voisi
kirjoittaa äidilleni? Vaikkakin harvoin, tapaa hän kuitenkin Sofia
Mihailovnan ja voi kertoa hänelle. Siten en syö sanaani ja samalla…

Niin, sitä asiaa ei saa jättää oman onnensa nojaan; siihen minulla ei ole minkäänlaista oikeutta. Mutta tuon naisen minä pakotan millä keinoin hyvänsä heittämään saaliinsa. On otettava vain selko, missä hän asuu. Sitte puhun hänen kanssaan… Vaan nyt jätän kaikki ja ryhdyn työhöni. Siinä tyhjänpäiväisessä ja tarkoituksettomassa survinmyllyssä, jota me nimitämme elämäksi, on vain yksi ainoa oikea ja tarkoin määritelty onni: tyydytys työstä; kun siihen vajonneena unhottaa elämän kaikki vähäpätöisyydet, niin voi sitte, sen päätettyään, ylpeänä sanoa itselleen: niin, tänään olen luonut jotakin hyvää.

XII.

Lopatinin muistelmat. Kuusi päivää on kulunut siitä, kun näin Bessonovin, ja Nadeshda Nikolajevna ei ole käynyt luonani. Hän lähetti vain kirjeen, jossa pyrysi anteeksi, syyttäen joitakin asioita.

Näytin tuon kirjeen Helfreichille ja yhdessä päättelimme, että hän on sairas. Pitäisi vaikka miten saada häntä tavata. Jos tietäisimme hänen sukunimensä, niin saisimme hänen osoitteensa osoitevirastosta, mutta kumpikaan sitä emme tienneet. Turha oli sitä Bessonovilta kysyä. Jouduin epätoivoon, mutta Semjon Ivanovitsh lupasi etsiä hänet vaikka »meren pohjalta».

Noustuaan seuraavana päivänä varhain hän pukeutui huolellisesti ja vakavana aivan kuin olisi jollekin vaaralliselle retkelle lähtenyt, ja katosi koko päiväksi.

Jäätyäni yksin koetin työskennellä, vaan ei sujunut työ. Otin hyllyltä kirjan ja aloin lukea. Sanat ja ajatukset kulkivat pääni läpi jättämättä jälkiä. Jännitin kaiken huomioni ja sittenkään en jaksanut montakaan sivua lukea.

Panin kirjan kiinni ja läksin harhailemaan kaupungille. Hämärä toivo kohdata, ellei Nadeshda Nikolajevnaa, niin joku, joka olisi voinut jotakin tietoa hänestä antaa, kiinnitti mieltäni ja minä tarkastelin koko ajan ohikulkevia, väliin siirryin toisellekin puolen katua, huomattuani naisen, joka hiukkasenkin muistutti minulle tuosta tutusta olennosta. Mutta en kohdannut ketään muuta kuin sen matkailijakodin isännän, missä Senitshka oli asunut. Minut nähtyään hän kohteliaasti hymähti ja tuli ystävällisesti puhuttelemaan. Hän kertoi säännöllisesti joka päivä kävelevänsä Nevskillä ja minä läksin hänen matkaansa.

— Tänään on jo toinen miellyttävä kohtaus, — sanoi hän. Tapasin juuri herra Bessonovin ja kuulin, että hänkin on ystävänne.

— Kuinka, tunnetteko Bessonovinkin?

— Kysykää pikemmin, ketä minä en tunne, — vastasi hän. — Herra Bessonov asui myöskin ylioppilaana ollessaan minun talossani. Olimme hyviä ystäviä. Vähäkös meillä on väkeä asunut, herra Lepatin! Monet nyt jo kuuluisat insinöörit, lakimiehet ja kirjailijat!

— Ja Bessonov? kysyin minä.

— Bessonov on myöskin mainio mies. Hän on vain hiukan altis kauniin sukupuolen kauniille silmille… lisäsi kävelytoverini korvaani kuiskuttaen.

Tunsin, että sydämeni alkoi kovemmin sykkiä. Päättelin, että hän varmaankin tiesi jotakin Nadeshda Nikolajevnastakin. Mutta äkkiä tuntui minusta kysyminen hirveän tukalalta. Kieleni aivan kuin turtui, kun tahdoin lausua Nadeshda Nikolajevnan nimen. Sain vain sanotuksi:

— Ehkä tunnette sitte myöskin… vaan luultavasti ette… Anteeksi, — sanoin minä, hämilleni joutuen.

Hän katsahti minuun kummastellen ja me jatkoimme kävelyämme. Ollen entinen kapteeni hän kertoi minulle yhtä ja toista sotapalveluksestaan, jopa asian, joka hänen mielestään oli suuri salaisuus. Kiitin häntä luottamuksestaan ja tultuamme Poliisisillalle me erosimme.

Olin kovin tyytymätön itseeni, sillä olin vähällä lausua Nadeshda Nikolajevnan nimen miehelle, johon minulla puolestani ei ollut vähääkään luottamusta.

Kotiin palattuani emännöitsijäni ilmoitti minulle, ettei Senitshka vielä ollut palannut. Hän toi päivällisen pöytään ja seisoen oven suussa pahoitteli kovin, että minulla oli niin huono ruokahalu.

— Miksi ei se teidän naisenne tule, Andrei Nikolajevitsh? kysyi hän.

— Varmaan on sairas.

Hän pyöritti päätään ja raskaasti huoahtaen meni keittiöön noutaakseen minulle teetä. Pitkään aikaan en ollut syönyt päivällistä muuten kuin Helfreichin seurassa ja minun oli kovin ikävä.

XIII.

Päivällisen jälkeen tuotiin minulle kirje Sonjalta. En ole koskaan häneltä mitään salannut. Kun kuolen — se tapahtuu kohta: kuolema ei enää hiivi luokseni, vaan lähenee lujin askelin, joiden äänen kuulen selvästi korvissani unettomina öinä, kun olen huonompi ja minua enemmän vaivaa sekä tauti että mieleeni heräävä menneisyys, — kun kuolen ja hän saa lukea nämä muistelmat, niin tietäköön, etten koskaan, koskaan ole hänelle valehdellut. Olen kirjoittanut hänelle kaikesta, mitä olen ajatellut ja tuntenut, ja mahdollisesti vain se, mistä itselläni sielussani ei ole ollut aavistusta tahi itse en ole ollut tietoinen, vaikka sen olen hämärästi tuntenutkin, on jäänyt panematta pitkiin kirjeisiini.

Mutta hän on tuntenut minut. Vaikka onkin vain 19 vuoden vanha, on hän herkällä, rakastavalla sielullaan käsittänyt kaikki, mitä en ole uskaltanut tunnustaa hänelle, mikä ei kertaakaan päässäni ole pukeutunut määrättyjen sanojen muotoon.

»Sinä häntä rakastat, Andrei. Jumala suokoon sinulle onnea…»

Enempää en voinut lukea. Ikäänkuin jokin suuri aalto valahti ylitseni, tunki sieluuni ja vei minut tunnottomaksi. Hervahdin nojatuolin selustaa vasten ja, pidellen kädessäni kirjettä, istuin kauan silmät ummessa, liikkumattomana, tuntien vain, kuinka tuo aalto kuohui ja kohisi sielussani.

Totta oli: minä rakastin häntä. En ollut siihen saakka sitä tunnetta tuntenut. Nimitän rakkaudeksi kiintymystäni serkkuuni; olin valmis muutaman vuoden perästä olemaan hänen miehensä ja kentiesi tulemaan onnelliseksikin hänen kanssaan: en olisi uskonut, jos minulle olisi sanottu, että voin rakastua toiseen naiseen. Minusta tuntui, että kohtaloni oli ratkaistu: »tuossa on vaimosi, — sanoi minulle Herra, — eikä muuta sinulla tule olla», ja siihen luuloon olin vakaantunut rauhallisena tulevaisuudestani sekä varmana vaalistani. Rakastaa toista naista tuntui minusta joutavalta ja arvottomalta oikulta.

Ja nyt tuli tuo omituinen ja onneton olento, jonka elämä oli särkynyt ja jonka silmistä loisti kärsimys; sääli minut ensin valtasi; harmi miestä kohtaan, joka osoitti halveksumista hänelle, pakotti minut lujasti häntä puolustamaan, ja sitte… Sitte en tiedä, kuinka se tapahtui… Mutta Sonja oli oikeassa; minä rakastin tuota naista tuskaisella ja intohimoisella ensilemmellä kuin 25 vuoden vanhaksi elänyt mies, joka ei ole rakkautta tuntenut. Minä olisin tahtonut vetää hänet pois siitä hirmun tilasta, jossa hän kiusaantui, käsilläni kantaa hänet jonnekin kauas, sylkytellä häntä sydämelläni unheeseen ja nostattaa onnen hymyn hänen elämän riuduttamille kasvoilleen… Ja sen sanoi Sonja minulle yhdellä ainoalla rivillä kirjeessään…

»Älä minusta välitä. En tahdo sanoa: 'unhota minut kokonaan', mutta vain sen, ettet ajattelisi minun kärsimyksiäni. En tahdo valittaa särjetystä sydämestäni, — ja tiedätkö miksi? Siksi, ettei se ole ollenkaan särjetty. Olen tottunut pitämään sinua serkkunani ja sulhasenani: ensimäinen on oikein, toinen — ihmisten keksimä ja minulle tyrkyttämä. Rakastan sinua ylitse kaikkea maailmassa; voisin sen olla sinulle sanomattakin, sillä sinä sen tiedät itsekin, mutta luettuani sinun viime kirjeesi ja tehtyäni itselleni selkoa sinusta ja Nadeshda Nikolajevnasta, niin, usko minua, rakkahin, ei pisaraakaan katkeraa tunnetta sekaantunut siihen. Minä käsitin, että olen sinulle serkku, enkä vaimo; käsitin sen siitä, että ilostuin sinun onnestasi, — ilostuin, vaikka myös pelkäsin sen puolesta. En salaa tätä pelkoa; mutta suokoon Jumala sinun pelastaa hänet ja olla onnellinen ja tehdä hänet onnelliseksi.

»Siitä, mitä olet kirjoittanut minulle Nadeshda Nikolajevnasta, päättelen, että hän on rakkautesi arvoinen…»

Luin nämä rivit ja uusi ilon tunne valtasi minut vähitellen. Minä en Sonjan pelkoa tuntenut: mitä minulla olisi ollut peljättävää? Kuinka ja miten se oli tapahtunut, en tiedä, mutta minä uskoin Nadeshda Nikolajevnaan. Koko hänen entinen elämänsä, jota en tuntenut, ja hänen lankeemuksensa, — ainoa, minkä hänen elämästään tunsin, — näytti minusta joltakin satunnaiselta, ei-oikealta, joltakin kohtalon erehdykseltä, johon Nadeshda Nikolajevna ei ollut syypää. Jotakin oli hänen päällensä lentänyt, vetänyt hänet pyörteeseen, kaatanut hänet kumoon, lokaan, vaan minä nostan hänet ylös loasta, painan sydäntäni vasten ja tyynnytän siinä tuon kärsimysten murtaman olennon.

Kova, äkkinäinen kellonsoitto sai minut vavahtamaan. En tiedä itse, miksi en odottanut, että emännöitsijäni olisi tulla laahustanut tohvelit jalassa ovea avaamaan, vaan syöksyin itse ovelle ja avasin salvan. Ovi aukeni ja Semjon Ivanovitsh, tarttuen minuun molemmin käsin, hyppi paikallaan ja huusi iloisella, kimeällä äänellä:

— Andrei, toin hänet, toin, toin!…

Hänen takanaan seisoi hämärä olento. Minä syöksyin sen luo, tartuin sen vapiseviin käsiin ja aloin niitä suudella, kuuntelematta, mitä hän minulle puhui väräjävällä, itkua pidättävällä äänellä.

XIV.

Me istuimme kauan kolmen kesken tuona minulle muistorikkaana iltana. Tarinoimme, laskimme leikkiä ja nauroimme; Nadeshda Nikolajevna oli levollinen, jopa hiukan iloinenkin. En tiedustellut Helfreichiltä, mistä ja miten hän hänet löysi eikä hän itsekään siitä hiiskunut ainoatakaan sanaa. Minun ja Nadeshda Nikolajevnan välillä ei tullut sanotuksi mitään, joka olisi viitannut siihen, mitä olin mietiskellyt ja tuntenut ennen hänen tuloaan. En voi sanoa, että häveliäisyys tahi päättämättömyys olisivat pidättäneet minua siitä: minä pelkästään pidin sen tarpeettomana ja joutavana; pelkäsin rasittaa hänen ahdistettua sieluansa. Olin tavallista puheliaampi ja iloinen; Helfreich taas ilmaisi kovin äänekästä ihastusta, loisti, jutteli taukoamatta ja väliin sai mielenpurkauksillaan Nadeshda Nikolajevnankin hymyilemään. Emännöitsijäni kattoi pöydän ja toi teekeittiön. Laitettuaan kaikki kuntoon, hän asettui ovensuuhun ja, pidellen toista poskeaan kädellään, seisoi muutaman minuutin ja katseli meitä kaikkia sekä sitä, miten Nadeshda Nikolajevna valmisti teen emäntänä.

— Tahdotteko jotakin, Aleksejevna? — kysyin minä.

— En mitään, hyväseni, tahdo, muutoin vain tässä teitä katselen…
Jokos pahastui! sanoi hän. — Eikös vanhan enää seisoakaan sallita.
Katselen vain, miten rouva teille emännöitsee. Oikein hyvin!

Nadeshda Nikolajevna painoi päänsä alas.

— Näetsen, miten mainiosti. Toista kuin aina vain miehet talossa ovat: teekin kaataa pitää ja kaikki. Minunkin ilman emäntää on jo ikäväksi käynyt, Andrei Nikolajevitsh, toden sanoakseni, vaan ei pidä pahaksi panna…

Hän kääntyi ja mennä sipsutteli pois välikköä pitkin. Iloisuutemme oli mennyttä. Nadeshda Nikolajevna nousi ja alkoi kävellä huoneessa.

Tauluni oli nurkassa. Näinä päivinä en ollut sitä käsillekään ottanut ja värit olivat ehtineet kuivaa. Nadeshda Nikolajevna katseli kauan kuvaansa ja sanoi sitte hymyillen puoleeni kääntyen:

— No, nyt sen kohta lopetamme. En aiheuta teille enää näin pitkiä lomia. Se valmistuu jo paljon ennen näyttelyä.

— Kuinka se on näköisenne! lisäsi Senitshka.

Nadeshda Nikolajevna pysähtyi äkkiä, aivan kuin joku odottamaton ajatus olisi estänyt häntä puhumasta, ja synkistynein kasvoin poistui hän taulun luota.

— Mikä teidän on? Joko taaskin mielenne synkistyi? sanoin minä.

— Ei mitään erikoisempaa, Andrei Nikolajevitsh. Olen todellakin hyvin näköiseni tuossa taulussa. Päähäni juolahti, että minut monet tuntevat, liian monet… Kuvittelen mielessäni, mitenkä käy…

Hän hengitti raskaasti ja kyyneleet herahtivat hänen silmiinsä.

— Ajattelen, kuinka paljon saatte kuulla puheita ja kyselyjä… jatkoi hän. — Kuka tuo on? Mistä sen olette saanut? Ja sitä kyselevät ihmiset, jotka tietävät, kuka olen ja mistä olen ollut saatavissa.

— Nadeshda Nikolajevna…

— Te ette halveksineet minua, Andrei Nikolajevitsh, ette te eikä Senitshka, te piditte minua ihmisenä. Kolmeen vuoteen se tapahtui ensi kerran. En uskonut itseäni… Tiedättekö, miksi läksin luotanne? Minä luulin (antakaa se anteeksi minulle!), — minä luulin, että olette kuin kaikki muut. Minä ajattelin: minähän, kasvoni ja ruumiini, kelpaavat johonkin tarpeesen ja siksi tulin luoksenne. Taulu läheni loppuaan, te olitte minua kohtaan kohtelias ja hienotunteinen; olen jo vieraantunut semmoisesta suhteesta ja siksi en uskonut itseäni. En tahtonut kokea yhtä iskua, sillä siitä minä kärsin kovin, kovin…

Hän istuutui matalaan nojatuoliin ja peitti nenäliinalla silmänsä.

— Antakaa anteeksi minulle, — jatkoi hän. — Minä en uskonut teitä. Kauhulla odotin sitä hetkeä, jolloin vihdoin katsotte minuun sillä katseella, johon jo olen liiaksi tottunut näiden kolmen vuoden aikana, sillä ei kukaan näinä kolmena vuotena ole katsonut minua silmiin toisella lailla…

Hän lakkasi puhumasta; hänen kasvonsa muuttuivat kuin suonenvedosta ja hänen huulensa värähtelivät. Hän tuijotti huoneen peränurkkaan niinkuin olisi sieltä jotakin nähnyt.

— Yksi oli, vain yksi, joka katsoi minuun toisin, kuin kaikki muut… toisin, niinkuin te. Vaan minä…

Me Helfreichin kanssa kuuntelimme häntä henkeä pidätellen.

— Mutta minä tapoin hänet, lausui hän tuskin kuuluvasti.

Ja hirveä epätoivon puuska valtasi hänet: valitus pääsi hänen ahdistetusta rinnastaan ja surkea lapsimainen itku täytti huoneen.

XV.

Bessonovin päiväkirjasta. Odotan, mitä on tuleva. Olin äskettäin siellä ja näin heidät yhdessä. Ei riittänyt se tahdon voima, mikä minulla on, voidakseni vielä kantaa ottamaani välinpitämättömyyden ja kohteliaisuuden naamiota ja minä tunsin, että jos viivyn vielä neljännestunnin, niin viskaan naamion pois ja näytän oman itseni.

Tuota naista ei tunne enää samaksi. Muistan hänet kolmen vuoden ajalta ja olen tottunut pitämään häntä semmoisena, minä hän on ollut näinä vuosina. Nyt huomaan, mikä muutos hänessä on tapahtunut enkä käsitä häntä, en tiedä, todenperäinenkö tuo muutos on vai näytteleekö hän vain, niinkuin itseään ja muita pettämään tottunut inhottava ihminen taitavasti osaa näytellä…

En käsittänyt mitään heidän väleistään. En edes tiedä, onko hän hänen rakastajattarensa. Jostakin syystä luulen, ettei ole. Ja jos se on totta, niin on hän sukkelampi kuin olen luullutkaan. Mihinkähän hän pyrkii? Päästäkseenkö hänen vaimokseen?

Luin uudelleen nämä rivit ja huomaan, että kaikki mitä olen tässä sanonut, ei ole totta, paitsi se, että hän on muuttunut. Kolme vuotta sitten näin itse hänessä jotakin tavatonta, jota harvoin näkee hänen asemassaan olevissa naisissa. Olin itse vähällä ruveta pelastajaksi, joksi nyt Lopatin jalomielisesti pyrkii. Mutta olin kokeneempi silloin kuin Nadja nyt on: minä tiesin, ettei siitä tule mitään ja luovuin yrityksestä. Hänen luonnossaan on, paitsi yleisiä esteitä siinä suhteessa, muuan erikoinen: hirveä itsepintaisuus ja julkeus. Minä näin, että hän välittää vähät kaikesta ja tekee vastarintaa jo ensi yrityksessä. Siksi luovuin yrityksestäkin.

Lieneeköhän Lopatin siihen ryhtynyt? En tiedä. Näen vain, ettei tuota naista tunne samaksi enää. Että hän on entisen elämänsä jättänyt, sen tiedän varmasti. Hän on muuttanut johonkin huonepahaseen, jonne ei laske Helfreichiä eikä pelastajaansa, käy tämän luona mallina ja lisäksi ompelee. Hän elää kovin köyhästi. Hän on nyt juomarin tapainen, joka on päättänyt olla juomatta. Jaksaakohan hän kestää? Auttaakohan häntä siinä tuo hentomielinen taiteilija, joka ei elämää tunne eikä siitä ymmärrä yhtään mitään.

Eilen kirjoitin äidille pitkän kirjeen. Hän tekee varmaan niinkuin otaksun, — naiset sekaantuvat mielellään tämmöisiin asioihin, — ja kertoo kaikki Sofia Mihailovnalle. Kenties se pelastaa Lopatinin.

Pelastaa hänet! Mitä minä hänen pelastamistaan ajattelen? Ensi kertaa eläessäni olen näin syvästi toisen asioihin kiintynyt. Eikös ole samantekevä minulle, joutuuko hän yhteen tuon naisen kanssa taikka ei, vetääkö hänet pois loasta taikka itse vaipuu hänen vertaisekseen ja tuloksettomissa yrityksissään särkee oman elämänsä, kaivaa maahan ja jättää leiviskänsä? En ole tottunut mietiskelemään ja tutkimaan sieluani; nyt ensi kerran eläessäni katson siihen syvään ja erittelen tarkkaan tunteeni. En käsitä, mitä sielussani nyt on tekeillä ja mikä näin saa minut suunniltani. Olen luullut (ja luulen vieläkin), että ainoastaan epäitsekäs halu suojella suurelta onnettomuudelta ihmistä, jota kohtaan olen myötätuntoinen… Mutta, tarkkaan tutkiessani ajatuksiani, huomaan, ettei niin ole laita. Miksikä minä, koettaessani pelastaa hänet, ajattelen enemmän tuota naista; miksikä sen kasvot, ennen niin rajut ja uhmaavat, mutta nyt alistuvat ja lempeät, joka hetki juolahtavat mieleeni; miksikä se nainen, eikä hän, täyttää sieluni omituisella tunteella, josta en millään lailla pääse selville ja joiden joukossa huonot tunteet ovat ylimpinä? Niin, voi olla totta: en tahdo niin paljon hänelle tehdä hyvää, kuin tuolle naiselle…

Mitä? Pahaako? Ei, pahaa en tahdo hänelle tehdä. Ja kuitenkin tahtoisin saada hänet pois Lopatinin käsistä, vapauttaa hänet siitä suojeluksesta, johon hän ehkä täydellisesti uskoo… Joko todenperään tekee mieleni asettua Lopatinin sijalle!

Minun täytyy tänään saada nähdä Nadja. Koko tämä juttu ei anna minun rauhassa elää ja rauhassa työskennellä. Työni käy hitaasti ja näinä kahtena viikkona en ole saanut tehdyksi niinkään paljoa kun ennen kahteen päivään. Täytyy jotenkuten saada tämä kysymys päätökseen: selittäytyä, selittää kaikki itselleen… vaan entä sitte?

Peräytyäkö? Ei koskaan! Koko ylpeyteni kuohahtaa jo pelkästä ajatuksesta. Minä hänet löysin. Minä olisin voinut hänet pelastaa, vaan en tahtonut. Nyt tahdon.

XVI.

Lopatinin muistelmat. Helfreich juoksi noutamaan lääkäriä, joka asuu samoilla portailla kuin me, minä toin vettä ja kohta meni hysteerinen kohtaus ohi. Nadeshda Nikolajevna istui sohvan nurkassa, johon minä ja Helfreich hänet kannoimme, ja väliin vain hiljaa nyyhkytti. Pelkäsin häiritä häntä ja menin toiseen huoneeseen.

Semjon Ivanovitsh ei tavannut lääkäriä ja kun hän palasi, oli Nadeshda Nikolajevna jo rauhoittunut. Tämä hankkiutui lähtemään kotia ja Senitshka sanoi tahtovansa saattaa häntä. Nadeshda Nikolajevna puristi kättäni katsoen minuun kyyneleitä täynnä olevilla silmillään, ja minä huomasin hänen kasvoillaan jotakin arkaa kiitollisuutta.

Kului viikko, kaksi, kuukausi. Meidän istuntomme jatkuivat edelleen. Totta puhuen koetin niitä pitkittääkin; en tiedä, ymmärsikö hän, että tein sen tahallani, mutta usein hän kiirehti minua. Hän oli käynyt tyynemmäksi ja toisinaan, tosin harvoin, oli iloinenkin.

Hän kertoi minulle koko elämäntarinansa. Olen kauan ajatellut, pitäisikö minun sekin liittää muistelmiini vai ei? Olen päättänyt olla sitä tekemättä. Kuka tietää, kenen käsiin tämä vihko voi joutua? Jos varmaan tietäisin, että sitä tulevat lukemaan vain Sonja ja Helfreich, niin en silloinkaan puhuisi tässä Nadeshda Nikolajevnan menneisyydestä: he tuntevat molemmat sen hyvin. Kuin ennen, en serkultani mitään salannut ja kirjeissäni kerroin hänelle silloin Nadeshda Nikolajevnan pitkän ja surullisen tarinan täydellisesti. Helfreich oli kuullut sen häneltä itseltään. Näin ollen ei se muistelmissani heitä varten ole välttämätön. Enkä tahdo, että toiset häntä arvostelisivat. Sain tietää hänen elämänsä, olen ollut hänen tuomarinsa ja antanut hänelle anteeksi kaikki, mikä ihmisten mielestä anteeksi antoa kaipaa. Kuulin hänen raskaan tunnustuksensa ja kertomuksen hänen onnettomuuksistaan, hirvittävimmistä onnettomuuksista, mitä suinkin nainen kärsiä saattaa, eikä sydämessäni herännyt syytöstä, vaan häpeä ja masentava tunne, kuin sillä ihmisellä, joka pitää itseään syyllisenä siihen rikokseen, josta hänelle kerrotaan. Hänen tarinansa viimeinen jakso täytti sieluni kauhulla ja säälillä: hänen sanansa sinä iltana, jolloin Helfreich toi hänet luokseni ja hän sai tuon kohtauksen, eivät olleet tyhjää puhetta. Hän oli todellakin tappanut miehen tietämättään. Tuo mies oli tahtonut pelastaa hänet, vaan ei voinut. Hänen heikot käsivartensa eivät jaksaneet pitää Nadeshda Nikolajevnaa kuilun partaalla ja kun hän ei jaksanut häntä auttaa, niin hän syöksyi kuiluun itse. Hän ampui itsensä. Ilman kyyneleitä, omituisella jähmettyneellä lujuudella kertoi Nadeshda Nikolajevna minulle tämän kauhean tarinan ja minä olen sitä kauan ajatellut. Voikohan hänen särkynyt sydämensä vielä virota eloon, voivatkohan semmoiset julmat haavat kasvaa umpeen?

Haavat näyttivät kasvavan umpeen. Hän muuttui yhä levollisemmaksi ja hymy ilmestyi useammin hänen huulilleen. Hän kävi luonani joka päivä ja jäi meille päivällisellekin. Päivällisen jälkeen me istuimme usein kolmen kesken ja mitä kaikkia siinä puheltiinkaan Helfreichin kanssa noina hiljaisina hetkinä!

Nadeshda Nikolajevna puuttui vain harvoin meidän keskusteluumme.

Muistan hyvin erään noista keskusteluista. Semjon Ivanovitsh kertoi pitkän tarinan kansanrunoudestamme, jota hän joskus vielä aikoi käyttää aiheena suureen tauluun. Siitä syntyi vilkas väittely taiteen tarkoituksesta ja Senitshka kehitti innolla aaterikasta aihettaan huomauttaen, että jokaisen taulun on herätettävä katsojassa jokin sisäinen kysymys.

— Eikö ole laita sama sinunkin taulusi? Ethän sinä tiedä, tekikö tuo nainen oikein. Sinä vain saat ihmiset ajattelemaan ja siinä kylliksi! Paitsi esteetillistä tunnetta, minkä jokainen taulu herättää ja joka yksin semmoisenaan ei ole suurenkaan arvoinen, eikö juuri tuossa ole se tarkoitus, johon työssämme pyrimme?

— Semjon Ivanovitsh, Senitshka hyvä, sanoi yhtäkkiä Nadeshda Nikolajevna, — en ole koskaan nähnyt teitä tuommoisena. Olen aina tietänyt, että teillä on kelpo sydän, mutta…

— Mutta olette luullut, että olen tyhmä kyttyräselkäinen? Muistatteko, että kerran minua siksi sanoitte?

Hän katsahti Nadeshda Nikolajevnaan ja, huomattuaan varmaan mielipahan kuvastuvan hänen kasvoistaan, lisäsi:

— Anteeksi, että siitä muistutin. Nuo vuodet ovat pois pyyhittävät muististamme. Kaikki tulee käymään hyvin. Eikö totta, Andrei, kaikki tulee käymään hyvin?

Minä nyökäytin hänelle päätäni. Olin silloin kovin onnellinen: näin, että Nadeshda Nikolajevna vähitellen rauhoittui ja, — kuka sen tietää, — ehkä hänen elämänsä näiden kolmen viime vuoden ajalta muuttuu hänelle kaukaiseksi muistoksi vain, joksikin hämäräksi, raskaaksi uneksi, jonka jälkeen hän, avattuaan silmänsä ja nähdessään, että on hiljainen yö, että huoneessa on kaikki ennallaan, ihastuu, että se olikin vain pelkkää unta.

XVII.

Kului talvi! Aurinko kohosi yhä korkeammalle ja lämmitti yhä voimakkaammin Pietarin katuja ja kattoja; kaikkialla virtasi kouruista vesi ja nuoskea lumi pudota romahteli sen mukana katoilta. Kaduille ilmestyivät rattaat ja pyörivät paljastuneilla kivillä korville jälleen oudolla räminällä.

Olin lopettamaisillani tauluani. Jäljellä oli vielä muutama istunto. Sitte voin viedä sen akatemiaan näyttelyn juryn arvosteltavaksi. Helfreich onnitteli minua jo edeltäkäsin menestyksestä. Nadeshda Nikolajevna iloitsi taulua katsellessaan ja hänen kasvoillaan huomasin minulle siihen saakka tuntemattoman levollisen tyytyväisyyden ilmeen. Jopa hän toisinaan oli iloinenkin ja laski leikkiä, enimmäkseen Senitshkasta. Senitshka taas oli täydellisesti vajonnut monien kirjojen lukemiseen, mikä hänelle, hänen sanojensa mukaan, oli välttämätöntä hänen tauluaan varten. Kissat olivat juosseet tiehensä, niin että oli jäljellä vain se punakarvainen ja siitäkään sen isäntä ei enää välittänyt malliksi. Muuten hän ihmeekseni ei ollenkaan ollut huolissaan pitkä-aikaisesta olostaan minun asunnossani, missä hänen elämänsä ei maksanut hänelle mitään.

Me vietimme kolmen kesken melkein koko vapaan ajan. Helfreich hankki jostakin Nadeshda Nikolajevnalle puhtaaksi kirjoitettavaksi erään käsikirjoituksen, niin ettei hänkään puutetta kärsinyt, kun lisäksi sai maksun istunnoistaan minun luonani. Hän asui samassa pienessä huoneessa, jonne oli muuttanut minulta piiloittuakseen. Se oli matala ja kapea huone, jossa oli vain yksi ikkuna, ja pimeänpuoleinen; kalustoa siinä oli vain vuode, säilikkö, kaksi tuolia ja pelipöytä, jota käytettiin sekä kirjoittamista että teen juontia ja syöntiä varten. Kun me Senitshkan kanssa kävimme siellä, niin kävi tämä emännän keittiöstä noutamassa itselleen jakkaran. Muutoin tapahtuivat käyntimme siellä harvoin. Enimmäkseen kokoonnuttiin minun luonani, jossa oli tilavaa ja valoisaa.

En kertaakaan puhunut hänelle siitä, mitä sielussani liikkui. Olin rauhallinen ja tyytyväinen tilaani; käsitin, että varomaton koskettaminen hänen vielä ehkä avoimiin sielunsa haavoihin saattoi hänestä tuntua kipeältä. Saatoin kadottaa hänet ainiaaksi, jos nyt olisin yrittänyt vaatia salaisimman ajatukseni, haluni ja toivoni toteuttamista. Kentiesi en olisi voinut käyttäytyä niin levollisesti ja hillitä itseäni niin kauan, ellei tämä toivo olisi ollut niin voimakas. Uskoin varmasti, että oli vielä kuluva puoli vuotta, vuosi, jopa kaksikin (ajasta en välittänyt), kunnes hän rauhoittuneena ja toipuneena saa nähdä rinnallaan lujan turvan ja tuen, johon voi luottaa, ja tulee omakseni elinajakseni. Minä en ainoastaan toivonut, vaan varmasti tiesin, että hän oli tuleva vaimokseni.

En tiedä, huomasiko sen Bessonov… Hän kävi välistä luonamme, häiriten rauhaamme ja aikaansaaden tukalan tunnelman. Hän näytti levolliselta ja suhtautui kylmästi Nadeshda Nikolajevnaan. Tämä ei ryhtynyt pitkiin puheisiin hänen kanssaan, vaan vastasi hänen kysymyksiinsä ja kuunteli hänen juttujaan mitä erilaisimmista aineista. Bessonov oli paljon lukenut ja puhui hyvin. Jostakin syystä minusta tuntui, että hän oli näin puhelias ja opettavainen ainoastaan salatakseen meiltä jotakin, joka piili hänen siloisen puheensa alla eikä antanut hänelle rauhaa. Perästäpäin sain tietää, että niin olikin asia, että hän ulkonaisella levollisuudellaan vain salasi kuolettavaa haavaa rinnassaan. Vaan kun sen sain tietää, oli jo liian myöhäistä.

Bessonov oli muuttanut siihen matkailijakotiin, jossa Senitshka ennen asui. Kävin kerran hänen luonaan. Siellä hän käyttäytyi toisin kuin meillä Nadeshda Nikolajevnan läsnä ollessa: hän puhui vähän ja astuskeli vain nurkasta nurkkaan paperossia poltellen. Tunsin, että olin siellä liikaa ja päätin olla sinne enää menemättä. Kaksi tapausta selvitti minulle piankin hänen käytöksensä.

Ensiksikin Sonja lähetti minulle kirjeen, jossa kertoi keskustelustaan Bessonovin äidin kanssa, joka usein kävi häntä tervehtimässä. Sillä kertaa, kirjoitti Sonja, oli hän tullut hyvin huolestuneen ja salaperäisen näköisenä ja pian ilmaissut käyntinsä syyn. Sergei Vasiljevitsh oli hänelle tarkkaan kirjoittanut kaikesta, mitä meillä oli tapahtunut, eikä hän ollut osannut kuvata asian tilaa kylliksi synkin värein. Ei hän ollut pyytänyt äitiään kertomaan Sonjalle kirjeen sisällystä, mutta äiti oli itse katsonut velvollisuudekseen mennä ja kertoa kaikki, jotta hän ryhtyisi toimenpiteisiin niinkauan kuin minua vielä saattoi pelastaa. Vanhuksen oli muka ollut vaikea puhua nuorelle tytölle semmoisista asioista, mutta muu ei auttanut. Andrei raukka oli pelastettava mistä hinnasta tahansa. Sonjan sijassa hän olisi itse muka paikalla matkustanut Pietariin asiaa selvittämään.

»Sergei Vasiljevitsh», — kirjoitti Sonja, — »näyttelee tässä jutussa omituista osaa. En usko, että hän olisi kaikesta kirjoittanut äidilleen tietämättä, että tämä varmaan kertoo kaikki minulle, jopa, niin kuin luulen, toivomatta, että hän sen tekisikin. Pietariin tulen kyllä, mutta vasta tutkinnon jälkeen. Jos haluat, voimme asua kesän jossakin huvilassa. Siellä minä voin hiukan valmistautua helpottaakseni opintojani jatko-opistossa».

Tämä kirje sai minut huonolle tuulelle, mutta sen jälkeen saamani toinen pitkä nimetön epistola täytti kärsimysteni maljan kokonaan. Siinä tuntematon kirjoittaja korkealentoisin, konstikkain lausein, varoitti minua joutumasta kovan kohtalon uhriksi, onnettoman »avioliiton kahleihin, jotka alussa näyttävät keveiltä, mutta sitte muuttuvat raskaaksi taakaksi, jonka vertaista vain kurjat pakkotyöhön tuomitut vangit saavat kantaa». Niin lausui tuntematon kirjeen kirjoittaja, jatkaen: »Uskokaa, herra Lopatin, kokeneen vanhuksen vakavaa sanaa, että kahden ihmisen aseman erilaisuus on avioliitossa sangen hirvittävä asia. Se on riistänyt maailmalta monta suurta kykyä; pyydän teitä muistamaan sen, herra Lopatin». Sitte seurasi kokonainen syytöskirja »Nadeshdaa» vastaan, jonka sielu sanottiin »tulisen järven omaksi» (siitä jo varmasti tunsin matkailijakodin isännän puhetavan). Häntä syytettiin pitkästä irstaasta elämästä, josta olisi voinut vapautua, jos olisi tahtonut, vaan sen sijaan hän, luonteensa mukaisesti, mieluummin tahtoi vajota lokaan, josta häntä nyt turhaan koetettiin vetää ylös. Häntä syytettiin siitä, että oli tappanut miehen, joka myöskin oli kunnon mies ja joka, vaikka pienipalkkainen virkamies olikin, silti olisi kyennyt heitä molempia elättämään, ja että hän hänet hyljäten piti parempana jatkaa inhottavaa elämäänsä.

Tämä kirje oli kovin pitkä, ja lukematta sitä loppuun heitin sen uuniin. Ei ollut epäilemistäkään, että Bessonovilla oli osansa sen laatimisessa. Mistä syystä matkailijakodin isäntä olisi huolehtinut minun sieluni pelastuksesta? Veri syöksähti päähäni ja ensi aikeeni oli rientää Bessonovin luokse. En tiedä, mitä olisin hänelle tehnyt. Sieppasin hattuni ja olin jo ovella, kun muutin mieleni. Parempi oli ensin rauhoittua ja sitte päättää, mitä oli tehtävä.

Vakaannuin tässä päätöksessäni ja odotellessani Nadeshda Nikolajevnaa koetin maalata joitakin tauluni sivuesineitä, toivoen siten työn kuluessa rauhoittuvani, vaan sivellin hypähteli pitkin kangasta ja silmäni eivät erottaneet värejä. Pukeuduin mennäkseni ulos ja hengittääkseni raitista ilmaa; avattuani oven näin, että edessäni seisoi Nadeshda Nikolajevna kalpeana, hengästyneenä, kauhun ilme suuriksi auenneissa silmissään.

XIII.

Bessonovin päiväkirjasta. Ikävä! Tämä ikävä seuraa minua kaikkialla, teinpä mitä tahansa unhottaakseni, haihduttaakseni sen jollakin lailla. Silmäni ovat vihdoinkin auenneet; siitä saakka kuin olen ollut mitään kirjoittamatta tähän päiväkirjaan, on kulunut kuukausi ja tämän kuukauden kuluessa on kaikki ratkaistu. Missä on se ylistetty järkimiehen levollisuus! Missä työn ääressä valvomani yöt? Minä, se samainen minä, joka ylpeilin siitä, että tänä luonteettomain ihmisten aikana omistin luonteen, olen nyt äkkinäisen myrskyn tyysti turmelema… Minkä myrskyn? Onko se myrsky? Halveksin itseäni ja halveksin entisen ylpeyteni tähden, joka ei voinut estää minua taipumasta tyhjänpäiväisen intohimon edessä; halveksin sen tähden, että sallin tuon paholaisen naisen haahmossa saada vallan sydämestäni. Niin, jospa minussa olisi usko yliluonnolliseen, niin en voisi muuten kuin saatanan juoneksi selittää sitä, mikä on tapahtunut.

Luin uudelleen kirjoittamani… Mitä häpeällisiä, viheliäisiä valituksia! Oi, missä olet ylpeyteni, missä tahdonvoimani, joka olet auttanut minua itseäni voittamaan ja elämään ei niin, kuin eletään, vaan niin, kuin olen tahtonut elää? Olen alentunut pikkumaista juonittelua johtamaan: olen kirjoittanut kirjeen äidille ja hän on epäilemättä kertonut kaikki, mitä tahdoin, hänen serkulleen, ja siitä ei ole johtunut mitään; kärsimättömyydessäni sain tuon vanhan hölmön kirjoittamaan virheellisen kirjeen Lopatinille, eikä siitäkään johdu mitään, sen tiedän. Hän viskaa kirjeen tuleen tahi, mikä on vielä pahempi, näyttää sen naiselleen, rakastajattarelleen, ja yhdessä he sen sitte lukevat, nauravat koko tuolle jaarittelulle ja minulle, sillä sen he kyllä oivaltavat, ettei kukaan muu kuin minä ole voinut sitä heille toimittaa.

Rakastajattarelleenko? Niinkö? Tuo sana luiskahti kynästäni, vaan vieläkään en tiedä, onko se niin? Mutta ellei niin ole? Ehkä minulla vieläkin on toivoa? Mikä minut saa luulemaan, että Lopatin häntä rakastaa, mikä muu, kuin salainen hurjan mustasukkaisuuden synnyttämä epäluulo.

Kolme vuotta sitte kaikki oli mahdollista ja helppoa. Minä valehtelin tässä päiväkirjassani kirjoittaessani, että jätin Nadjan sen vuoksi, että olin huomannut mahdottomaksi pelastaa hänet. Ellen valehdellut, niin petin itseäni. Hänet olisi ollut helppo pelastaa; ei olisi tarvinnut muuta kuin kumartua ja ottaa ylös. Vaan minä en tahtonut kumartua. Sen olen ymmärtänyt vasta nyt, kun sydämeni kärsii rakkaudesta häneen. Rakkaudesta! Ei, rakkautta se ei ole, vaan hurjaa intohimoa, tulipaloa, jossa minä hehkun ja palan. Millä sen sammuttaisin?

Menen Nadjan luo ja puhun hänen kanssaan. Kokoan kaiken voimani ja koetan puhua levollisesti. Valitkoon hän minut tahi Lopatinin. Sanon vain totuuden, sanon, ettei hänen ole luottamista tuohon tuntehikkaaseen mieheen, joka tänään häntä ajattelee, vaan jonka huomenna on jo saanut valtaansa jokin toinen yritys ja hän näin on unhotettu. Minä menen! Tavalla tahi toisella tästä on tehtävä loppu. Olen liiaksi tuskaantunut enkä jaksa enää…

Samana päivänä.

Olin Nadjan luona. Nyt menen Lopatinin luo. Nämä ovat viimeiset rivit, jotka kirjoitan tähän päiväkirjaan. Ei mikään enää voi hillitä minua. En voi hallita itseäni.

XXIX.

Lopatinin muistelmat. Mitäpä jatkan enää? Eikö ole parasta lopettaa näitä muistelmia tähän?

Ei, kirjoitanpahan loppuun. Samantekevä: jos jätän kynän ja tämän vihkon, niin tulen kuitenkin tuhat kertaa uudelleen muistamaan tuon kauhean päivän; tuhat kertaa tulen kokemaan samat kauhun ja omantunnon vaivat ja häviön tuskat, tuhat kertaa tulee se tapaus, josta oitis aion kirjoittaa, kulkemaan silmieni editse pienimpiä seikkojaan myöten ja jokainen niistä tulee koskettamaan sydäntäni uudella hirvittävällä iskulla. Jatkan siis ja kirjoitan loppuun asti.

Minä toin Nadeshda Nikolajevnan sisään huoneeseeni; hän pysyi tuskin jaloillaan ja vapisi kuin vilutautinen. Hän katseli minua yhä samalla pelästyneellä katseellaan ja ensi hetkenä ei saanut sanotuksi sanaakaan. Saatoin hänet istumaan ja annoin hänelle vettä juoda.

— Andrei Nikolajevitsh, olkaa varoillanne! Pankaa ovi lukkoon! Älkää laskeko ketään sisään! Hän tulee paikalla.

— Kuka? Bessonov?

— Pankaa ovi lukkoon! — kuiskasi hän.

Minut valtasi viha. Eivätkö nimettömät kirjeetkään ole kylliksi, koskapa hän aikoo väkivaltaa käyttää.

— Mitä hän on teille tehnyt? Missä hänet näitte? Juokaahan vielä vettä ja kertokaa! Missä hänet näitte?

— Hän kävi luonani.

— Ensimäistä kertaa?

— Ei, ei ensimäistä. Hän on jo käynyt kahdesti. En ole tahtonut sanoa teille, etten pahastuttaisi teitä. Pyysin, että hän lakkaisi käymästä luonani; sanoin, että minun oli kiusallista nähdä häntä. Hän meni ääneti ulos ja pysyi poissa kolmen viikon ajan. Tänään hän tuli varhain ja odotti, kunnes olin pukeutunut…

Hän vaikeni; hänen oli vaikea jatkaa.

— Entä sitte?

— En ole koskaan nähnyt häntä semmoisena. Hän puhui ensin rauhallisesti. Hän puheli teistä. Ei hän puhunut mitään pahaa teistä; sanoi vain, että olette tunteellinen ja viehätytte pian ja etten voi teihin luottaa. Hän sanoi suoraan, että hylkäätte minut, koska pian saatte kylliksenne minusta…

Hän vaikeni ja yltyi itkemään. Oi, ei koskaan semmoinen rakkaus ja sääli ole saanut valtaa minusta! Tartuin hänen kylmiin käsiinsä ja aloin suudella niitä. Olin hurjan onnellinen; sanat tulivat tulvimalla suustani. Sanoin, että rakastan häntä koko ikäni, että hänen täytyy tulla vaimokseni, että hän näkee ja tietää, että Bessonov on väärässä. Minä sanoin hänelle tuhat mieletöntä sanaa, onnellista sanaa, joissa enimmäkseen ei ollut mitään sisällystä, mutta hän ymmärsi ne kuitenkin. Minä näin hänen sieväin kasvojensa, jotka olivat onnen kirkastamat, lepäävän povellani ja ne näyttivät minusta aivan uusilta, hiukan vierailta, toisenlaisilta kuin ne, joiden piirteissä olin tottunut näkemään salaisen surun ilmeen.

Hän hymyili ja itki ja suuteli käsiäni ja painautui minua vasten. Ja sillä hetkellä ei koko maailmassa ollut mitään, kuin me kaksi. Hän puheli jotakin onnestaan ja siitä, että oli alkanut rakastaa minua jo tuttavuutemme ensi päivistä saakka ja että karkasi luotani, koska oli peljästynyt tuosta rakkaudesta; ettei hän rakkauttani ansaitse, että hän pelkää sitoa minun kohtalooni omaansa ja taaskin hän syleili minua ja taas itki onnen kyyneleitä. Vihdoin hän tyyntyi.

— Mutta Bessonov! sanoi hän yhtäkkiä.

— Tulkoon vain Bessonov, — vastasin minä — Mitä meitä liikuttaa
Bessonov?

— Odottakaahan, minä kerron loppuun, mitä aloin hänestä puhua. Niin, hän puhui teistä. Sitte itsestään. Hän sanoi olevansa paljon luotettavampi tuki kuin te. Hän muistutti minulle, että kolme vuotta sitte rakastin häntä ja olisin mennyt hänelle vaimoksi. Ja kun minä sanoin, että hän hairahtui, niin koko hänen ylpeytensä puhkesi ilmituleen ja hän joutui niin suunniltaan, että syöksyi minun kimppuuni… Odottakaahan, — sanoi Nadeshda Nikolajevna, tarttuen käteeni, nähtyään minun hypähtävän jaloilleni; — ei hän kajonnut minuun… Minun on sääli häntä, Andrei Nikolajevitsh… hän mateli jalkojeni juuressa, hän, tuo itserakas mies! Jospa olisitte nähnyt!

— Mitä te hänelle sanoitte?

— Mitäpä siinä oli sanomista? Olin vaiti. Sanoin vain, etten rakasta häntä. Ja kun hän kysyi: siksikö, että rakastan teitä, niin sanoin hänelle, miten asia on… Silloin hänelle tapahtui jotakin hirveätä, jota en käsitä. Hän kävi kimppuuni, syleili minua, kuiskasi minulle: »hyvästi, hyvästi!» ja astui ovelle. En koskaan ole nähnyt niin hirveitä kasvoja. Vaivuin tuolille milt'ei voimattomana. Ovessa hän kääntyi, naurahti kummallisesti ja sanoi: »kyllä minä vielä tapaan sinut ja hänet». Ja hänen kasvonsa olivat niin kauheat…

Hän lakkasi äkkiä puhumasta ja kalpeni hirveästi, tuijottaen työpajani ovelle päin. Minä käännyin. Kynnyksellä seisoi Bessonov.

— Ette kai odottaneet? sanoi hän änkyttäen. — En tahtonut häiritä teitä ja tulin keittiön portaiden kautta.

Minä hypähdin pystyyn ja asetuin hänen eteensä. Ja me seisoimme siinä kauan silmäillen toinen toisiamme. Hän oli todellakin kauhistuttavan näköinen. Kalpeana, tuijottaen vihaisesti minuun punaiseksi tulehtuneilla silmillään, hän ei puhunut sanaakaan; hänen ohuet huulensa sopersivat vain jotakin väristen. Minun tuli yhtäkkiä sääli häntä.

— Sergei Vasiljevitsh, mitä varten tulitte? Jos tahdotte puhua kanssani, niin menkää ensin rauhoittumaan.

— Olen kyllä rauhallinen, Lopatin… Olen sairas, mutta rauhallinen.
Olen jo kaikki päättänyt eikä minulla ole syytä olla levoton.

— Mitä varten tulitte tänne?

— Sanoakseni teille muutaman sanan. Te luulette tulevanne onnelliseksi hänen kanssaan? — hän viittasi kädellään Nadeshda Nikolajevnaan. — Vaan onnelliseksi ette tule! Minä en sitä salli.

— Menkää pois täältä, — sanoin minä, kaikin tavoin ponnistellen voimiani voidakseni puhua rauhallisesti. — Menkää levähtämään. Itsehän sanoitte olevanne sairas.

— Se ei kuulu teihin. Kuulkaa, mitä teille sanon. Olen erehtynyt…
Minä olen syypää. Minä rakastan häntä. Antakaa hänet minulle takaisin.

»Hän on tullut hulluksi,» vilahti ajatus päässäni.

— Minä en voi elää ilman häntä, — jatkoi hän kumealla ja käheällä äänellä. — Minä en laske teitä, ennenkuin annatte minulle myöntävän vastauksen.

— Sergei Vasiljevitsh!

— Te myönnytte tahi…

Tartuin häntä olkapäähän ja käänsin hänet ovea kohti; hän meni tottelevasti. Mutta tultuaan ovelle hän, sen sijaan että olisi tarttunut kädenripaan, kiersi avainta, survaisi minua voimakkaalla liikkeellä ja asettui uhkaavaan asentoon. Nadeshda Nikolajevna huudahti.

Minä näin, kuinka hän siirsi avaimen vasempaan käteensä ja pisti oikean kätensä taskuun. Kun hän sen sieltä veti esille, loisti siinä jokin esine, jolle silloin en ehtinyt nimeä antaa. Mutta nähdessäni sen esineen minua kauhistutti. Mielettömänä tartuin minä nurkassa olevaan keihääseen ja kun hän ojensi revolverin Nadeshda Nikolajevnaa vastaan, niin syöksyin minä hurjalla huudolla hänen kimppuunsa… Kaikki katosi jonnekin kauhealla ryskeellä…

Silloin alkoi rangaistus. En tiedä, kuinka kauan makasin tunnottomana. Kun toivuin, en käsittänyt mitään. Se, että makasin lattialla, se, että näin omituisen sinisen usvan läpi katon, se että tunsin rinnassani olevan jotakin, joka esti minua liikkumasta ja sanomasta mitään, — se ei minua kummastuttanut. Näytti kuin niin ollakin pitäisi jotakin varten, joka oli tehtävä ja jota en mitenkään voinut muistaa.

Taulu! Niin. Charlotte Corday… Tuossa toinen lukee, toinen kääntelee lehteä ja nauraa hullusti… Joutavia!… Ei se ole sitä; ei Helfreich siitä puhunut.

Minä liikahdan ja tunnen, että koskee kipeästi. Tietysti niin ollakin pitää eikä toisin.

Kaikki on hiljaa. Eloon vironnut kärpänen surisee ilmassa ja sitte ampua töksähtelee lasia vastaan. Ikkunat eivät ole vielä avatut, mutta ulkoa kuuluu iloinen rattaiden rätinä. Usva hälvenee silmistäni, tuo omituinen sininen usva, ja minä näen katossa selvään koukun ympärillä olevan kipsikoristeen. Minusta se näyttää hyvin omituiselta enkä ole sitä koskaan ennen huomannut. Ja joku koskettaa käteeni; minä käännän päätäni ja näen jonkun pienen, hennon valkean käden lattialla. En ylety siihen ja se minuun kovin koskee, sillä se on Nadeshda Nikolajevnan käsi, hänen, jota rakastan ylitse kaikkea maailmassa…

Ja äkkiä kirkas säde valaisee tietoisuuteni ja minä käsitän yhdellä kertaa kaikki, mitä on tapahtunut… Hän tappoi hänet.

Se ei ole mahdollista! Se ei ole mahdollista! Hän elää. Hän on vain haavoitettu. Auttakaa! Auttakaa! Minä huudan, vaan ääntä ei kuulu. Omituinen korina ahdistaa vain rintaani ja heleän punainen vaahto pursuaa huulilleni. Hän tappoi minutkin.

Ponnistellen voimiani kohottauduin ja näin Nadeshda Nikolajevnan kasvot. Hänen silmänsä olivat suljetut ja hän ei liikahtanut paikaltaan. Tunsin kuinka hiukset nousivat pystyyn päässäni. Tahdoin vaipua tunnottomaksi. Lankesin hänen rinnalleen ja suutelin suutelemistani noita kasvoja, jotka vielä puoli tuntia sitte uhkuivat elämää ja onnea ja luottavaisesti painautuivat poveani vastaan. Nyt ne olivat liikkumattomat ja ankaran näköiset; pieni haava silmän yläpuolella ei enää vuotanut verta. Hän oli kuollut.

* * * * *

Kun ovi murrettiin auki ja Semjon Ivanovitsh juoksi luokseni, tunsin kadottavani viimeiset voimani. Minut nostettiin lattialta ja pantiin sohvalle. Näin, kuinka Nadeshda Nikolajevna otettiin ja kannettiin ulos; minä tahdoin huutaa, pyytää, rukoilla, etteivät sitä tekisi ja että jättäisivät hänet tänne, viereeni. Mutta en voinut huutaa; äänettömästi vain kuiskasin sillä aikaa, kuin lääkäri tarkasti läpi ammuttua rintaani.

Bessonovkin kannettiin pois. Hän makasi kasvot tuiman ja julman näköisinä ja veren peittäminä, joka pulppusi hänen päässään olevasta kuolettavasta haavasta.

* * * * *

Minä lopetan. Mitäpä enää olisi lisättävää!

Sonja, jonka Semjon Ivanovitsh sähköteitse kutsui luokseni, saapui heti. Minua hoidettiin kauan ja hoidetaan vieläkin. Sonja ja Helfreich ovat vakuutetut, että jään elämään. He tahtovat viedä minut ulkomaille ja luottavat siihen matkaan täydellisesti.

Mutta minä tunnen, ettei minulla ole pitkää aikaa elettävänä. Haavani on kasvanut umpeen, mutta rintani on toisen taudin riuduttama; tiedän, että minussa on keuhkotauti. Ja kolmas, vielä kauheampi on siinä lisänä. En hetkeksikään unhota Nadeshda Nikolajevnaa ja Bessonovia; tuon viime päivän hirvittävät yksityiskohdat ovat alati sieluni silmien edessä ja jokin salainen ääni lakkaamatta kuiskaa minulle, että olen tappanut ihmisen.

Minua ei tuomittu. »Juttu» raukesi. Päätös kuului, että tapoin itseäni puolustaessani!

Mutta ihmisen omaatuntoa varten ei ole olemassa kirjoitettuja lakeja eikä oppia syyntakeettomuudesta, ja rikoksestani kannan sielussani rangaistuksen. Kauan sitä minun kuitenkaan ei tarvitse kantaa. Kohta Herra antaa minulle anteeksi ja kaikki kolme tapaamme toisemme siellä, missä intohimomme ja kärsimyksemme näyttävät meistä mitättömiltä ja hukkuvat ikuisen rakkauden valoon.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TAITEILIJAN LEMMENTARINA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XIII.

- XXIX.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE