Ilojen kaupunki
Date: 2026-04-06T00:00:00+00:00
Keywords: English fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Ilojen kaupunki

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ilojen kaupunki

Author: Arnold Bennett

Translator: Aune Lindström

Release date: April 6, 2026 [eBook #78375]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusliike Minerva Oy, 1925

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78375

Credits: Juhani Kärkkäinen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ILOJEN KAUPUNKI ***

language: Finnish

ILOJEN KAUPUNKI

Kirj.

Arnold Bennett

Englanninkielestä suomentanut

Aune Lindström

Helsingissä, Kustannusliike Minerva Oy, 1925.

SISÄLLYS:

I OSA: CARPENTARIA.

I. Kaupungin yläpuolella.
II. Haastattelija.
III. Innoitusta.
IV. Mrs. Ilam.
V. Orkesteri.
VI. Musta taakka.
VII. Kissa.
VIII. Juliette katoaa.
IX. Kuollut koira.
X. Hyppysellinen nuuskaa.
XI. Takaisin elämään.
XII. Pyörässä.
XIII. Jetsamin toimet.
XIV. Kaksoiset astuvat näyttämölle.

II OSA: KAKSOISET.

XV. Josephus tekee ehdotuksen.
XVI. Musta lipas.
XVII. mies parvekkeella.
XVIII. Avioliittotarjous.
XIX. Iloisen kaupungin sydän.
XX. Mitä Jetsam halusi.
XI. Konsertti keskeytyy.
XXII. Carpentaria salapoliisina.
XXIII. Keskustelu puutarhassa.

III OSA: JETSAM.

XXIV. Vene.
XXV. Palvelijat.
XXVI. Tyhjä makuuhuone.
XXVII. Valokuva.
XXVIII. Kuolinmarssi.
XXIX. Samin tarina.
XXX. Mitä Mrs. Ilam sanoi.
XXXI. Sopusointua.

I OSA.

CARPENTARIA.

I LUKU.

KAUPUNGIN YLÄPUOLELLA.

"Carpentaria!"

Yksi kolmesta upeaunivormuisesta virkailijasta, jotka hoitivat ilmapalloa, josta piti tulla Ilojen Kaupungin suurin vetonumero, kuiskasi tämän nimen varoittavasti tovereilleen, kuin olisi hän tarkoittanut, että heidän oli nyt parasta olla varuillaan: Ja kaikki he vilkuivat salaa omituista olentoa, joka lähestyi aitausta sen eteen kerääntyneen ihmisjoukon läpi. Mies oli pitkä ja hänellä oli punainen tukka ja tarmokkaat kasvot, ja hänellä oli yllään puku, jonka sininen väri erinomaisesti sopi punaiseen tukkaan. Aitauksen portin yläpuolelle oli kiinnitetty emaljoitu kyltti:

'ILOJEN KAUPUNKI.'

Pääjohtaja: Josephus Ilam.

Apulais- ja musiikkijohtaja: Charles Carpentaria.

Ilmapallo nousee joka puolitunti kolmen jälkeen. Kolmentuhannen jalan korkeus taataan. Pääsylippu puoli kruunua, kiikari siihen laskettuna.

Kyltti oli hiukan vinossa, ja lähestyvä mies asetti sen suoraan ennenkuin hän astui sisään ilmapallopaikalle.

"Hyvää iltaa", sanoi hän. "Onko kaikki valmista?"

"Hyvää päivää, mr. Carpentaria", sanoi ilmapallon ohjaaja kunnioittavasti. "Kyllä, kaikki on valmista."

Nuo kolme miestä ryhtyivät mahdollisimman silmiinpistävästi laittamaan pallon köysiä kuntoon erään nuoren miehen, jolla oli kultasankaiset lasit, äkkiä alkaessa katsella kaukaisuuteen kuin olisi hän huomannut jotain, joka vaati hänen mielenkiintonsa kokonaan osakseen.

"Aiotteko mennä ylös, sir?" kysyi pallon ohjaaja.

"Kyllä", vastasi Carpentaria. "Mr. Ilam ja minä lähdemme yhdessä ylös.
Meillä on kai aikaa siihen? Kello on vasta puoli kolme."

"Kyllä, sir."

Carpentaria loi tutkivan katseen suureen ilmapalloon, joka värisi ja leijui ja tempoili köysissään pyrkien ylöspäin tuolla kaipuulla, joka on niin ominainen hyvin täytetyille ilmapalloille, Hän oli kuin ei hän olisi nähnyt kultasankalasista miestä.

"Missä on laskinvarjomies?" kysyi Carpentaria.

Laskinvarjostimella hyppääjän piti antaa loistetta silkkisen pallon ensimmäiselle nousulle heittäytymällä siitä alas Thamesiin tai jonnekin muualle. Hänen koneistonsa riippui suuren, pyöreän gondoolin alapuolella.

"Hän on oleva täällä ennen kolmea, sir", sanoi pallon ohjaaja.

"Hän on täällä tuossa tuokiossa", sanoi toinen mies tahtoen näyttää, että hänelläkin oli oikeus puhua suuren Carpentarian kanssa.

Pari silmänräpäystä myöhemmin tuli kunnianarvoisa pääjohtaja itse.

Mr. Josephus Ilam oli pitkä kuten toverinsakin, mutta paljon lihavampi. Hän oli miltei yhtä mahtavan näköinen kuin olutkuski, ja kädetkin olivat känsäiset. Häh oli viisikymmenvuotias, kymmenen vuotta Carpentariaa vanhempi, ja luultavasti oli kymmenen vuotta kulunut siitä kuin hän viimeksi näki omat jalkansa. Hän oli sileäksi ajeltu, poskilla ja leuassa sinisiä varjoja, jotka muistuttivat merta kartalla, ja hänen tukkansa — mikä siitä oli jälellä — näytti epäröivän mustan ja harmaan välillä.

"Mitä tämä merkitsee?" kysyi hän Carpentarialta.

"Oh, minusta oli vain hauskaa lähteä teidän kanssanne mukaan ensi matkalle", vastasi Carpentaria. "Minulla on jotain näyttämistä teille tuolta ylhäältä."

Kädenliikkeellä hän osoitti taivasta, ja hänen hymynsä osoitti, että hän piti Ilamin suostumusta luonnollisena.

Ilam hymyili turpeasti ja suostui ehdotukseen. Hän ei tahtonut esittää vastaväitteitä alaistensa kuullen. Mutta miten hyödytöntä oli nousta nyt itse avajaispäivänä taivasta kohti, juuri kun tuon laitoksen suunnaton järjestely vaati alituista huolenpitoa maassa, se oli hänelle sangen selvillä. Hän ryömi varovasti palmikoidun gondoolin reunan yli, ja Carpentaria seurasi häntä.

"Liikkeelle siis!" sanoi Carpentaria iloisesti. "Liikkeelle!" toisti hän kärsimättömästi, kun pallo pysähtyi noin kymmenen jalan korkeuteen.

"Kyllä, sir", vastasi pallon ohjaaja innokkaasti.

Pallon hoitajien välillä näytti vallanneen erimielisyyttä jostakin.

Oli ensimmäinen päivä toukokuuta, mutta Lontoon kevät oli nyt päättänyt olla oikullinen ja järjetön. Lumen, kylmän ja itätuulen sijasta, jotka tavallisesti aina seuraavat huhtikuuta, jota niin verisen ivallisesti kutsutaan "iloiseksi kuukaudeksi", vallitsi kirkas, loistava päivänpaiste ja oli aivan tyyni. Aurinko kimalteli ja paistoi pallon etupuolelle, mutta sitä eivät tietenkään gondoolissaolijat voineet nähdä. He eivät voineet huomata mitään muuta kuin että maailma vähitellen vaipui heidän allaan. Pallo oli lakannut tärisemästä, se oli niin hiljaa kuin se olisi pantu tukien varaan, ja Ilojen Kaupunki vaipui yhä alemmaksi, ja viidenkymmenen tuhannen katsojan ylöspäin kääntyneet kasvot kävivät yhä pienemmiksi.

Olisi mielenkiintoista ja varmastikin opettavaista kertoa niistä arvoituksista ja dramaattisista kohtauksista, jotka olivat tapahtuneet Ilojen Kaupungin esihistoriassa, siitä asti kuin Carpentaria saatuaan päähänpiston sai myöskin käsiinsä Josephus Ilamin välttämättömäksi miljonääriksi, aina tähän kiireiseen ja sekaiseen avajais-aattoiltaan asti, mutta ne eivät kuulu tähän kertomukseen. On vain välttämätöntä huomauttaa lukijalle kaupungin asemasta. Alemmassa kulmassa vasemmalla millä Lontoon kartalla tahansa huomaa suuren, miltei tyhjän alueen, joka on nurinpäin käännetyn U-kirjaimen muotoinen. Tätä aluetta rajoittaa Thames joka puolelta paitsi varresta. Se on nimittäin niemi, jonka Thames muodostaa, ja ihmeellisen harvaan asuttu verrattuna Hammersmithin hälinään toisella puolen virtaa.

Ilam ja Carpentaria ostivat tai vuokrasivat koko keskiosan nientä Ilamin rahoilla. Se oli yli kolmensadan acren suuruinen. He olisivat ostaneet koko paikan Barnesiin asti, elleivät nuo hullut Ranelaghin golf-klubilaiset olisi olleet niin itsepäisiä, etteivät luopuneet golf-kentistään, vaikka heille tarjottiin satumaisia summia joka tuumasta. Ilam ja Carpentaria ottivat haltuunsa loppupään Bridge Roadia, joka leikkasi niemimaan kahtia, ja johtivat raitioliikenteen Hammersmithin ja Barnesin välillä Lonsdaleen. He repivät jokaisen talon Bridge Roadin varrella tuhoten siten noin seitsemänkymmentä onnellista englantilaista kotia, ja sitten he alkoivat rakentaa Ilojen Kaupunkia, jonka he olivat aikoneet siksi, miksi nyt koko maailma sen myöntää, suurimmaksi huvipaikaksi, mitä Eurooppa koskaan oli nähnyt.

Sikäli kuin ilmapallo nousi, näkyivät Ilojen Kaupungin ääriviivat yhä enemmän. Miltei pohjoisesta etelään Hammersmith Bridgesta lähtien kulki Keskuskatu, tuo loistava liikennetie, joka oli seurannut Bridge Roadia, Se oli sata jalkaa leveä, ja joka suuntaan kulki iloisenkirjavia raitiovaunuja kaupungin eteläisen ja pohjoisen sisäänkäytävän välillä. Molemmin puolin oli kaikenlaisia rakennuksia, kaikki kermanvalkeiksi maalattuja — teatteri, varietee, konserttisali, panoraamarakennus, esitelmäsali, eläinkokoelma, ravintoloita, kahviloita, baareja ja noita lukuisia paikkoja, missä myydään hyödyttömiä ja kalliita muistoesineitä, joita ilman ei todellinen brittiläinen voi olla sinä päivänä, jolloin hän on lähtenyt huvittelemaan. Jalankulkijain käytävien yllä oli lasikatos ja niiden sekä ajoradan välillä oli kaksi riviä puita, jotka kauniin ilman vaikutuksesta puhkesivat yhä kauniimpaan lehteen. Sivukäytävät ja ajoradat olivat täpötäynnä väkeä, ja katu näytti iloiselta, ei vain naisten loistavien pukujen ja päivänvalojen kirjavuuden vuoksi, vaan myös pitkien norsu-, kameeli- ja muiden eläinten muodostamain jonojen vuoksi, joissa värillisten ja mustien olentojen-ohjaamina ratsasti lukemattomia kaikenikäisiä lapsia, joka katolta liehui suuria, tummanpunaisia lippuja, joissa komeili kultakirjoitus: Ilojen Kaupunki. Pääjohtaja: Ilam. Apulaisjohtaja: Carpentaria. Lisätkää tähän lukuisten orkesterien musiikki ja päivänpaiste, älkääkä unohtako kaikkien kauniisti leikeltyjen päätysivujen uutta maalausta, niin voitte saada käsityksen siitä näystä, jonka esplanaadi tarjosi Ilamille ja Carpentarialle.

Keskivälissä pohjoista ja eteläistä sisäänkäytävää laajeni Keskuskatu pyöreäksi aukeaksi, jossa oli suuri pronssisuihkukaivo keskellä. Länteenpäin oli niin kutsuttu näyttelypalatsin pääty, se oli suunnaton neliskulmainen rakennus, jonka parvekkeille voi mahtua kaksikymmentätuhatta ihmistä sadepäivinä. Rakennuksen saleissa oli esillä kaikkea, mikä naisia, koskee, korkeakorkoisesta kengästä valtaistuimiin saakka, oli suorastaan ihmeteltävää miten paljon naisten tavaraa siellä oli. Pohjoiseen näyttelypalatsista levisi huvipuisto, missä ihmiset ajoivat vuoristoradoilla, ampuivat ampumaradoilla, kiersivät suurissa pyörissä j.n.e., ja täällä oli myös ilmapallon paikka. Etelään huvittelupuistosta oli urheilukenttä, missä krikettipeli oli täydessä käynnissä.

Vihdoin näkyi idässä kaikkein tärkein, komea sisäänkäynti itämaisiin puutarhoihin, jotka olivat Itamin ja Carpentarian ylpeys. Itämaiset puutarhat käsittivät koko kaupungin itäisen osan ja laskivat alas jokea kohti. Siinä oli yli 100 acrea puutarhaa, metsää ja lehtoa, mikä oli kaikki upeasti suunniteltu. Kukkia loisti siellä vuodenajasta huolimatta, kaikkialla kohtasivat silmää puut ja pensaat, kentät ja kuvapatsaat, lammikot ja suihkukaivot. Keskellä oli Carpentarian oma erikoinen orkesterikoroke. Noin, kahdentuhannenviidensadan jalan mittainen pengermä kulki virtaa myöten, ja siitä pisti ulos silta, mihin höyrylaivat toivat kaupungissa kävijöitä.

II LUKU.

HAASTATTELIJA.

Ilmapallossa olijat voivat nähdä kaiken. He näkivät ihmisten nousevan höyrylaivoista, he näkivät ihmisjoukon nousevan maasta uudella maanalaisella asemalla Hammersmith Bridgen päässä, he näkivät junat, jotka tulivat Barnesiin, he näkivät miten ihmiset tappelivat päästäkseen lippuluukuille kaupungin sisäänkäytävillä, he näkivät ihmisiä, jotka virtasivat alas Ilojen Kaupunkia kohti Barnesista ja Richmond Roadia myöten. Ilojen Kaupungin ilmoitukset eivät olleet turhaan täyttäneet kokosivua jokaisessa Lontoon ja monessa maaseudun lehdessä koko viikon ajan. Ihmisiä virtasi nyt sinne noin seitsemänkymmentä tunnissa, ja maksu oli shillinki mieheen.

Pallon alla tuntui pieni nykäisy. Tuhannen jalan mittainen köysi oli lopussa, ja pallo pysyi nyt liikkumatta.

Silloin kuului heikko ääni kaupungista, joka oli kuin jotain kivääritulen räiskeen ja rantaa vasten vyöryväin aaltojen kohinan välillä.

"He, huutavat hurraata", sanoi Josephus Ilam. "Minkä vuoksi?"

"Meille tietysti", vastasi Carpentaria kiihtyneenä. "Eikö se ole suurenmoista?"

"Suurenmoista?" sanoi Ilam ja hengitti raskaasti. "Täällä on kuuma.
Mitä tahdoitte näyttää minulle täällä ylhäällä?"

"Tämän!" huudahti Carpentaria ja osoitti kaupunkia. "Ja tuon!" lisäsi hän viitaten Lontoota, joka levisi heidän alleen kaikkine torneineen ja savupiippuineen äärettömänä ja rajattomana. "Se on meidän saaliimme! Meidän voittomme!"

Ja hän alkoi laulaa toreadoorin laulua 'Carmenista' kiidättäen riemuitsevat säveleet taivasta kohti.

"Mr. Carpentaria", sanoi Ilam odottamattoman katkerasti, "onko tämä teidän käskyksenne huumorista? Houkutella minut tänne ylös katsomaan Lontoota ja meidän laitostamme, ikäänkuin en niitä tuntisi yhtä hyvin kuin omia taskujani!"

Ilamin salainen viha Carpentariaa kohtaan, joka oli kasvanut hitaasti päivä päivältä yli vuoden ajan, kuten tuli salaa leviää laivan lastihuoneessa, näytti nyt puhkeavan esiin. Carpentaria hätkähti. Tällä hetkellä hän näki jossain määrin, miten suureksi Ilamin vastenmielisyys häntä kohtaan oli kehittynyt, mutta hän ei käsittänyt sitä kokonaan. Ja miten hän olisikaan voinut sitä käsittää?

"Tosiaankin", ajatteli hän itsekseen, "luulenpa vanhan veikon olevan minulle nyrpeissään! Miksi ihmeessä?" Hän ei voinut ymmärtää syytä siihen. "Vahinko", ajatteli hän edelleen, "sillä jos tällaisen laitoksen johtajat eivät voi elää sovussa, voi syntyä ikävyyksiä."

Ja siinä hän oli paljon enemmän oikeassa kuin aavistikaan.

Hän istuutui huolimattomasti gondoolin laidalle vasen jalka riippuen ulkona, ja tarttui kiikariin, joka riippui gondoolipunoksen sisäpuolella ohuessa teräslangassa. Hän kohotti sen silmilleen ja katsoi itämaisia puutarhoja kohti. Hän huomasi kai siellä jotakin, joka suuresti kiinnitti hänen mieltään, sillä hän piti kiikaria kauan silmillään.

"Kysyn vielä kerran", sanoi Ilam ja nousi ylös, "onko tämä teidän käskyksenne huumorista?"

Hän oli aivan lähellä Carpentariaa ja hänen katseensa oli vihamielinen.

"Ystäväni", sanoi Carpentaria hiljaa ja laski kiikarin alas, "teidän vikanne on se, että ette ole taiteilija: Jos olisitte, niin tuntisitte kuten minä sen tenhon, mikä sisältyy meidän suurtyömme ja Lontoon katselemiseen. Te olisitte minulle kiitollinen siitä, että toin teidät tänne ylös."

"Minä olen liikemies — yksinkertainen liikemies, en muuta", sanoi Ilam.
"En ole koskaan väittänyt olevani taiteilija, enkä tahdo sitä olla.
Sanonpa teille, että, minun-tulisi olla nyt ilmoitusosastossa eikä
haaskata aikaani täällä keinumiseen, mr. Carpentaria."

"Rakas ystävä", sanoi Carpentaria nopeasti, "pyydän anteeksi.
Laskeutukaamme heti alas."

"Ja siitä puhuttaessa", jatkoi Ilam välittämättä keskeytyksestä — hänen suuttumuksensa oli kuin kivi, joka vieri alas rinnettä — "siitä puhuttaessa sanon teille myös, että teidän mielipiteenne ilmoituksista ravintoloiden seinillä on järjetön."

"Mutta rakas Ilam", vastusti Carpentaria, "ei kukaan-viitsi lukea ilmoituksia syödessään. Sellaiset vain peloittavat heidät pois. Esimerkiksi, jos saatte nähdä, että G.H. Mumm on maailman parasta samppanjaa, juuri kun juotte Heidsickia, tai jos Wallsin makkaroita ajetaan väkisin alas kurkustanne juuri kun syötte jäätelöä — ei sellaisesta pidetä. Meidän täytyy ajatella kannattajiamme. Ja sitäpaitsi se on epätaiteellista…"

"Lorua!" sanoi Ilam. "Jos nämä ilmoitukset jollain tavoin pantaisiin seinille, tuottaisivat ne meille sata puntaa viikossa."

"Niin, mutta mitä on sata puntaa viikossa?"

"Se on sadankahdenkymmenen punnan suuruisen pääoman korot", vastasi Ilam vilkkaasti. — "Ja sitten tulee lisäksi jotain muutakin. Teidän on parempi käyttää aikaanne tarkastukseen eikä pitää harjoituksia ja — johtaa orkesteria. Antakaa minulle vain tahtipuikko, niin minäkin voin sen tehdä. Mutta tarkastus —"

"Minun ihana orkesterini!" änkytti Carpentaria pelästyneenä.

Tämä oli isku hänen sisintä sieluaan kohtaan, mitä ei tule ihmetellä, kun muistaa, että tämä orkesteri oli ollut kuuluisa kahden mantereen pääkaupungeissa kahtenatoista vuotena yhteen menoon.

"Niin", sanoi Ilam, "olen saanut siitä kyllikseni." Hänen olkapäänsä kosketti Carpentariaa, ja hänen silmänsä — pienet porsaansilmät — iskivät tulta. "Jospa nyt työntäisin teidät alas? Silloin olisi laitos minun eikä kukaan sekaantuisi asioihin."

Hänen kasvonsa vääntyivät ilkeään nauruun.

"Teillä on kuitenkin huumorintajua Ilam", vastasi gondoolin laidalla istuva mies iloisesti. Hän kierteli tyytyväisenä punaisia viiksiään, mutta tuli kuitenkin alas paikaltaan.

"Tahdoin vain saada teidät ymmärtämään", alkoi Ilam jälleen.

Mutta tällä hetkellä pisti pää gondoolin sisemmän aukon laidan yli, ja
Ilam keskeytti.

Se oli tuon nuoren miehen pää, jolla oli kultasankaiset silmälasit.

"Minä olen Smithers Morning Heraldista", sanoi nuori mies reippaalla ja tyynellä äänellä, "ja minä olen käyttänyt tätä tilaisuutta hyväkseni saadakseni tavata herroja yksin. Teidän väkenne teki vastaväitteitä minun tarttuessani kiinni laskuvarjostinlaitteihin, mutta te käskitte heitä lähtemään liikkeelle, ja niin he tekivätkin. Minun oli hiukan vaikea kiivetä tänne laskuvarjostimen tangosta, mutta nyt olen tässä. Uskallan toivoa, että olette kuulleet kansanjoukkojen huutavan eläköötä."

"Hänelle he siis hurrasivat", sanoi Ilam katsahtaen Carpentariaan.

Ilam ei ollut mikään nero keskustelun taidossa. Hän voi vain sanoa suoraan sen, mitä tarkoitti, ja kun Ilojen Kaupungin reklaami kaipasi keskustelutaitoa, täytyi hänen turvautua Carpentariaan, vaikka hän olisi ollut tälle miten raivoissaan tahansa.

"Mikä on tarkoituksenne?" kysyi Carpentaria.

"Niin", sanoi Smithers kohteliaasti, "enkö teidän mielestänne ansaitse haastattelua?"

"Ettekö tiedä, että olemme ehdottomasti kieltäytyneet haastatteluista?"

"Kyllä, ja juuri sen vuoksi Herald niin tahtoo haastattelua ja siksi minä olen riippunut tuhannen jalan korkeudessa ilmassa."

Carpentaria ja Ilam vaihtoivat katseita. Molemmat tiesivät mitä toinen ajatteli — että Smithers ehkä oli kuullut heidän keskustelunsa ja että hänen suhteensa senvuoksi täytyi olla varovainen.

"Mr. Smithers, Heraldista", sanoi Carpentaria, "me ihailemme koko sydämestämme sitä rohkeutta, mitä osoitatte vaarallista elatustanne ansaitessanne, mutta tällä kertaa olette kielletyillä teillä…"

"Anteeksi, sitä en ole", sanoi Smithers, "Ilmassa ei ole mitään teitä, ja minun sanomalehtikorttini on kunnossa. Puhukaa siis nyt jotain minulle!"

"Mehän puhumme teille."

"Tarkoitan, vastatkaa kysymyksiini inhimillisyyden vuoksi. Minä olen perheen isä, jolla on kaksi köyhää tätiä, ja Herald eroittaa minut, ellen saa tätä haastattelua toimeen. Ajatelkaa sitä!"

"Olen kernaammin sitä ajattelematta. Mutta me vastaamme jokaiseen rehelliseen kysymykseen, jonka meille teette, yhdellä ehdolla", sanoi Carpentaria.

"Sanokaa ehtonne", vastasi Smithers salamannopeasti.

"Sanon sen jälestäpäin", sanoi Carpentaria, ja katsoi Ilamiin.

"Hyvä on", sanoi Smithers, "Minä suostun mihin tahansa."

"Te näytätte olevan rehellinen mies. Minä luotan teihin", sanoi
Carpentaria.

"Kaikki sanomalehtimiehet ovat kunnon väkeä", sanoi Smithers, "vain heidän työnantajansa ovat välistä… no niin, se ei kuulu tähän. Te voitte luottaa minuun. Sanokaa nyt minulle: Miksi te ette tahdo tulla haastatelluiksi? Se hämmästyttää ihmisiä, sillä tämähän on liikeyhtymä, eikö totta?"

"Siinähän juuri on syy", sanoi Carpentaria, "me emme oli filmitähtiä emmekä kiertävä teatteriseurue. Me olemme haastattelujen yläpuolella. Oletteko koskaan haastatelleet suuria maailmanliikkeitä?"

"Eipä kai!" sanoi Ilam äkäisesti.

"Ihmiset, jotka kieltäytyvät haastatteluista, saavat aseman, joka on yläpuolella kaikkien muiden. Meidän laitoksemme on meidän laitoksemme. Kun haluamme ihmisten saavan tietää siitä jotain, maksamme kaksisataaviisikymmentä puntaa yhdestä sivusta Heraldissa, ja sille sivulle annamme painattaa sen, mitä tahdomme sanottavan, omilla sanoillamme. Me emme tarvitse haastattelijoita, siinä on koko salaisuus. Seuraava kysymys?"

"Sehän on sangen selvää", myönsi Smithers. "Mutta nyt toinen seikka:
Miksi olette päättäneet kutsua tätä paikkaa Ilojen Kaupungiksi?"

"Koska se on Ilojen Kaupunki", ärähti Ilam.

"Niin, mutta se kuuluu keksityltä nimeltä — hiukan liian runolliselta ja korkealentoiselta, eikö totta?"

"Se on vain siksi, että sanomalehtimiehiltä puuttuu mielikuvitusta", selitti Carpentaria. "Te ette ole vielä tottuneet tähän nimeen. Te sanomalehtimiehet juuri huusitte, että Kristallipalatsi oli liian romanttinen ja korkealentoinen nimi tuolle vastapäätä olevalle lasirakennukselle." Hän osoitti kaukana näkyvää kahta tornia. "Mutta sitten te totuitte siihen, ja nyt myönnätte, että se on Kristallipalatsi eikä muuta."

Smithers hymyili.

"Hyvä", sanoi hän. "Tuo kaikki ei merkitse mitään. Tulkaamme nyt asian ytimeen. Luuletteko te tämän yrityksen kannattavan? Onko todella tarkoitus, että sen tulee kannattaa, tai onko se vain miljonäärin päähänpisto? Tiedättehän kaikkien asiantuntijoiden sanovan, ettei se voi kannattaa."

"Vai niin? Eikö?" huudahti Ilam.

"Me tulemme saamaan viisitoistatuhatta puntaa pääsymaksuista tänään", sanoi Carpentaria. "Korkein lukumäärä kävijöitä Pariisin maailmannäyttelyssä 1900 oli kuusisataatuhatta. Kuvitteletteko ettemme me pääsisi niin korkealle? Me ylitämmekin sen. Odottakaahan juhliimme asti elokuussa! Odottakaahan kongresseihimme syyskuussa! Keskimäärä kävijöitä Pariisin kolmessa viime näyttelyssä oli neljäkymmentäviisi miljoonaa. Me toivomme pääsevämme viiteenkymmeneen miljoonaan. Se merkitsee, että me saamme kaksi miljoonaa vain sisäänpääsymaksua. Chicagon näyttelyssä oli miltei puolitoista miljoonaa voittoa. Ettekö luule meidän pääsevän sen yli, kun ulkopuolella on kuuden miljoonan kaupunki ja Lancashiren ja Yorkshiren miljoonat vain neljän tunnin matkan päässä täältä?"

"Mutta Chicago sai valtioapua", huomautti Smithers.

"Valtioapua!", huudahti Ilam. "Chicago oli huonoimmin järjestetty näyttely kaikista maailmannäyttelyistä St Louisia lukuunottamatta. Jos valtio tulisi minun luokseni, niin minä… niin minä…

"Antaisin sille almun ja käskisin sen mennä seuraavaan pihaan posetiiviaan soittamaan", lopetti Carpentaria hänen puolestaan.

"Tämä on kovin mielenkiintoista", sanoi sanomalehtimies. "Ja nyt tulemme henkilökuntanne lukumäärään."

Hän hymyili itsekseen tyytyväisenä siitä mainiosta haastattelusta, jonka hän sai toimeen Carpentarian ja Ilamin kanssa, hehän vastasivat kaikkeen mitä hän kysyi. Ilam ensiksi alkoi vaatia, että he laskeutuisivat alas.

"Nyt tulee ehtoni", sanoi Carpentaria.

"Sanokaa se vain", sanoi sanomalehtimies.

"Te tahdoitte meidän kertovan kaiken, ja sen olemme tehneet. Ehtona on, että, pidätte kaikkea mitä olette täällä kuullut, aivan salaisena, huomatkaa — kaikkea! Te ette sano sitä kenellekään ettekä päästä sitä painoon. Muistakaa, että olette rehellinen ihminen."

"Mutta tämähän on ilveilyä", huudahti Smithers hämmästyneenä.

"Ei suinkaan", sanoi Carpentaria lempeästi. "Voitteko te kuvitella meidän teidän ammattinne, perheenne ja köyhien tätienne vuoksi luopuvan periaatteistamme? Minua ei ainakaan koskaan ole haastateltu."

"Onko tämä viimeinen sananne?" kysyi sanomalehtimies.

"On", sanoi Carpentaria.

"Hyvä on", sanoi Smithers, ja hänen päänsä katosi.

"Laskeutukaamme alas", sanoi Ilam ihastuneena. Hän antoi alaslaskumerkin.

"Me emme mene vielä alas", sanoi sanomalehtimies, jonka pää jälleen tuli näkyviin.

"Ja miksei?"

"Siksi, että olen leikannut köyden poikki."

Carpentaria, joka aina oli tyyni, kun ei ollut kysymys taiteesta, repi palasen kuoresta, joka hänellä oli taskussa ja heitti sen ulos gondoolista. Se vaipui hyvin nopeasti. Sitäpaitsi he voivat nyt selvästi paljaalla silmällä huomata, että heidän ja maan välimatka koko ajan eneni.

"Otan lupaukseni takaisin tällä hetkellä", sanoi sanomalehtimies ja kiipesi varovaisesti takaisin gondooliin. "Kaikki, mitä tästä lähtien sanotaan, tulee painetuksi. Meille tulee kyllä jännittävä matka. Ehkä pääsemme aina Ranskaan asti. Joka tapauksessa saan hienon kirjoituksen maanantain numeroon. Herrat eivät vielä ole käsittäneet mitä uudenaikainen sanomalehti on."

Sitten ilmapallossa vallitsi hiljaisuus.

Ilam loi suuttuneen katseensa kohti maata, joka katosi nopeasti hänen altaan. Hän ei huomannut ihanaa päivänpaistetta. Häh tahtoi olla ilmoitusosastolla, järjestää sitoumuksia. Hän ajatteli, että Carpentarian hullut päähänpistot olivat saattaneet hänet tähän asemaan. Hän oli niin vihainen, että miltei unohti vaaran, missä hän oli.

"Tässä me siis olemme", sanoi sanomalehtimies, "ettekä te voi mitään!"

III LUKU.

INNOITUSTA.

"Sallikaa minun huomauttaa, mr. Smithers", sanoi Carpentaria vihdoin, "että temppunne on turha. Sivistyksen apukeinot eivät ole vielä lopussa. Me laskeudumme jo paraikaa."

Käteensä hän puristi nuoraa, joka johti ylös heidän päittensä yläpuolelle ja katosi köysistöön. Hän oli avannut venttiilin selkoselälleen.

"Älkää koettako liikahtaa", sanoi hän, "sillä silloin mr. Ilam vääntää teiltä niskat nurin. Koko tämä juttu ei maksa meille muuta kuin muutaman tuhat kuutiojalkaa kaasua puolen shillingin hintaan tuhannelta. Mitä se teille maksaa, sitä olen tarkemmin miettivä."

Ja sanomatta muuta irroitti hän ohuen teräsköyden, joka oli kierretty itse gondoolissa olevaan kehään, ja alkoi laskea sitä alas, kun hän oli sitonut valkoisen lipun sen toiseen päähän. Kiitos täydellisen tyynen ilman oli pallo vielä huvipuiston yläpuolelle.

Pian voivat gondoolissa olijat nähdä alhaalla olevan kiihtyneen kansanjoukon liikkuvan heidän mukaansa, ja kun valkoinen lippu kosketti maata, tarttuivat siihen pallon ohjaajien innokkaat kädet, ja hitaasti laskeutui pallo alas maahan tilassa, joka näytti miltei vaaralliselta. Ja toisen kerran tänään kuului innostuneita hurraa-huutoja kaikkialta.

"Olisittehan itse voinut arvata", sanoi Carpentaria heidän ollessaan kymmenen jalan päässä maasta, "että tällaisessa huvipuistossa on ryhdytty kaikkiin toimenpiteihin onnettomuustapauksien ja tyhmyrien varalta."

Smithers, joka oli miltei yhtä surkean näköinen kuin ilmapallo, ei vastannut. Josephus Ilam katseli hurjin katsein.

"Se ei ollut mitään, ei mitään!" huusi Carpentaria ihmisille, jotka keräytyivät kysellen heidän ympärillen. "Täyttäkää pallo uudella kaasulla niin pian kuin mahdollista, kiinnittäkää köysi ja laittakaa se kuntoon yleisöä varten. Älkää häiritkö minua!"

Ja niin sanoen hän hypähti pois gondoolista ja juoksi tiehensä Ilamin huutaessa häntä.

"Hei! Pysähtykää hiukan! Mitä teemme tälle tyhmeliinille!"

"Miksi hän juoksee pois tuolla tavoin", mutisi hän itsekseen, "mikähän hänen seuraava päähänpistonsa lieneekään?"

"Unohdin sen aivan", sanoi Carpentaria ja pysähtyi. 'Nuori mies', kääntyi hän Smithersin puoleen, "seuratkaa minua, älkääkä keksikö mitään tekosyitä!"

"Kuulkaapa", sanoi hän. "Meillä on aivan liian kiire ehtiäksemme ryhtyä oikeusjuttuihin. Ja sitäpaitsi meidän täytyy muistaa teidän köyhiä tätejänne. Juoskaa! Laittautukaa tiehenne! Minä ihailen teitä itse asiassa, ymmärrättekö?"

Smithers ymmärsi ja katosi.

Carpentaria kiiruhti edelleen, syöksyi Keskuskadun yli, vältti nipin napin yliajetuksi joutumisen ja tuli sitten yksityistietä myöten, joka kulki kahden rakennuksen välistä, itämaisiin puutarhoihin. Ja juuri näiden puutarhojen sisäpuolella, aivan sisäänkäytävän vieressä, oli kummallakin puolella suuri rakennus, jota ympäröi puutarha. Toisessa näistä rakennuksista asui Josephus Ilam äitineen, toisessa Carpentaria ja hänen sisarpuolensa Juliette d'Avray. Ilamin talon ja Keskuskadun puolitien takapäädyn välillä oli tuollainen tyhjä paikka, jollaisia niin usein syntyy, kun suunnitellaan näyttelyä tai jotain sen kaltaista. Se oli yleisön katseilta peitetty aidalla, ja tässä aidassa oli ovi, joka oli maalattu siten, että sitä ei voinut nähdä, ellei tiennyt siitä. Carpentaria astui sisään ja sulki oven jälessään. Keski-ikäinen mies, jolla oli kuluneen näköinen sininen puku yllään, istui jollain laudanpätkällä. Hän hypähti ylös ja näytti horjuvan.

"Mitä te teette, täällä?" kysyi Carpentaria lyhyesti.

"Kuulkaapas", sanoi mies ja tuli hoippuen Carpentariaa kohti. "Minä olen hieno herra, ymmärrättekö? Tulin tänne — hik, lepäämään — ymmärrättekö? Antakaa te minun olla rauhassa, niin minä annan teidän olla. Seis, tuossa saatte korttini."

Mies oli silminnähtävästi juovuksissa, eikä Carpentariaa huvittanut haaskata kallista aikaa neuvotteluihin tämän Bakkuksen uhrin kanssa. Hän lähti hänen luotaan ja sulki oven miehen haparoidessa nimikorttikoteloaan. Hän aikoi lähettää jonkun heittämään miehen ulos, mutta unohti sen. Seuraavassa silmänräpäyksessä hän oli huvilansa työhuoneessa.

"Nopeasti!" sanoi hän Juliettelle, joka oli harvinaisen sievä, pieni, noin kolmenkymmenen ikäinen nainen.

Hän vaipui tuoliin kirjoituspöytänsä ääreen. Juliette asetti nuottipaperia hänen eteensä ja pani kynän hänen käteensä ja hän kirjoitti arkin poikki: Ilmapallo-kehtolaulu, ja alkoi sitten raapustaa nuotteja — ristejä, pausseja, tempomerkkejä ja muita ihmeellisiä merkkejä — koko paperille.

"Se tuli äkkiä mieleeni", mutisi hän, "ollessamme ilmapallossa."

"Älä puhu, rakkaani", sanoi Juliette, "Kirjoita." Ja hän kirjoitti.

Kun se oli valmis, pyyhki Carpentaria hikeä otsaltaan ja joi wiskya ja maitoa, mitä Julie oli hänelle sekoittanut. Hän huokasi tyytyväisyydestä ja väsymyksestä. Luomistuska oli ohi.

"Soita se", huudahti hän.

Ja Juliette istuutui pianon ääreen ikkunan luo, mistä voi nähdä yli ihanan puutarhan, ja soitti pehmeästi Carpentarian kahdeksannensadannenneljännenkymmenennenseitsemännen opuksen.

"Se on ihana", sanoi hän.

"Niin", myönsi Carpentaria. "Se on mallikelpoinen pikku kappale. Pisti yhtäkkiä päähäni!"

Hän napautti sormiaan.

"Sillä tavoin parhaat teoksesi tulevat", hymyili Juliette.

"Tänä iltana se on esitettävä!" päätti Carpentaria.

IV LUKU.

MRS. ILAM.

Hiukan myöhemmin samana iltapäivänä istui Josephus Ilam juomassa teetä äitinsä kanssa vastapäisessä talossa. Vanha mrs. Ilam, — joka oli laiha ja pieni, niin että hänen poikansa olisi riittänyt tusinaan sellaisia olentoja — istui hirvittävän suorana tuolissaan, kun Josephus taas oli heittäytynyt sohvaan asentoon, joka ilmaisi hänen suuttunutta mielentilaansa. Mrs. Ilamilla oli leskenharso, vaikka oli monta vuotta siitä kun hän oli kadottanut miehensä, joka oli kerännyt omaisuuden soodavesikaupoilla. Hänellä oli terävät, kovat kasvot, aivan mustat silmät ja aivan valkoinen tukka, ja kun hän suuntasi nuo silmät poikaansa, oli helppo nähdä, että tämä poika oli hänen epäjumalansa ja orjansa. Hän oli elänyt yksinomaan tätä miestä varten, joka ei ollut ollut poissa hänen luotaan juuri päivääkään. Hänelle tuo lihamöhkäle oli yhä lapsi, joka tarvitsi hoitoa ja neuvoja. Hän hemmotteli häntä kyllä, mutta siitä huolimalta oli poika alituisessa pelossa hänen takiaan. Se, että hän oli tehnyt isänsä jälkeenjättämän omaisuuden kaksinkertaiseksi sijoittamalla rahat ravintoloihin ja hotelleihin, ei lainkaan tehnyt häntä huomattavaksi vanhan rouvan silmissä, joka piti häntä vain näppäränä poikana, jolla oli taipumuksia liikealalle. Sitäpaitsi oli jokainen penni Ilamin omaisuutta hänelle kuuluvaa niinkauan kuin hän eli. Ilamin osa Ilojen Kaupungistakin oli hänen. Kun Carpentaria oli Ilamin keksinyt, täytyi hänen päättää, tahtoiko hän sijoittaa miljoonan puntaa yritykseen vai eikö, ja hänen äitinsä sen ratkaisi ja sanoi hänelle, että hän olisi hullu, jos heittäisi sellaisen yrityksen.

"No", sanoi vanha rouva kimeällä, värisevällä äänellä ojentaessaan hänelle kupin teetä — kuppi kilisi teevadilla hänen keltaisessa, sinisuonisessa kädessään. — "Et siis tule toimeen Carpentarian kanssa. Sitä pelkäsinkin."

"Hän ei tahdo mitenkään kuulla järkisyitä ilmoitusten suhteen", sanoi
Ilam happamana ja kiersi lusikkaa teessä.

"Eikö?"

"Ja hän on aivan järjetön kun on kysymys tuosta hänen musiikistaan. Hän on harjoittanut kaksi tuntia kahtena viime päivänä. Minun täytyy tehdä kaikki työt."

"Niinkö?"

"Ja sitten hän kaupanpäällisiksi vie minut ylös ilmapallossa ja haaskaa siten aikaa."

"Ilmapallossa!"

Ilam kertoi tapahtuman ilmapallossa.

"Ja sitten hän päästää tuon kirotun sanomalehtimiehen vapaaksi — aivan vapaaksi!"

"Jos", sanoi hänen äitinsä, "minua vain ihmetyttää, että olet vielä elossa."

"Vahinko, että Carpentaria on elossa", vastasi Ilam.

Hänen äitinsä hehkuva katse kohtasi hänen omansa.

"Juuri sitä olen ajatellut", sanoi hän tyynesti. Hänen poikansa katse vaipui alas.

"Miten kauan?"

"Siitä asti kuin aloit valittaa hänestä, noin viikko sitten, poikaseni."

"Me emme tarvitse häntä nyt enää", mutisi Ilam. "Olemme toteuttaneet kaikki hänen aatteensa ja nyt tämä on vain liikekysymys, eikä Carpentarialla ole aavistustakaan liikeasioista. Ajattelehan vain hänen syitään ilmoituksia vastaan!"

"Älä välitä siitä nyt, Jos", keskeytti hänen äitinsä.

"Hän on vain tiellä nyt", jatkoi Jos synkkänä.

"Otaksun, että hän ei aio vetäytyä syrjään", huomautti mrs. Ilam.

"Vetäytyä pois? Ei tietenkään. Ei mikään saisi häntä siihen. Hän nauttii siitä — nauttii minun kiusaamisestani."

"Joka tapauksessa", sanoi äiti, "on sinulla se ilo, että laitos saa suuren menestyksen."

Hän katseli ulos ikkunasta yli puutarhan.

"Niin", murisi Ilam, "ja hän saa puolet voitosta. Minä olen hankkinut kaikki rahat, hän ei penniäkään. Mutta hän saa puolet voitosta, ja minkä vuoksi? Muutamista päähänpistoista — ei muusta. Hän on olevinaan apulaisjohtajana, mutta hän ei johda mitään muuta kuin tuota siunattua orkesteria. Ja minä olen laskenut, että me saamme kymmenentuhannen punnan nettovoiton viikossa! Puolet kymmenestä on viisi."

"Hän saa puolet voitosta vain niin kauan kuin elää, Jos", sanoi mrs.
Ilam. "Sen jälkeen ei mitään."

"Ei mitään", sanoi Jos ja puraisi lämmintä torttua. "Mutta niin kauan kuin hän elää, maksaa hän minulle noin viisituhatta puntaa viikossa lukuunottamatta harmia."

"On mahdollista, ettei hän elä niin kauan", uskalsi mrs. Ilam sanoa.

"Mutta hän voi elää vaikka viisikymmentä vuotta."

"Entäpä jos hän kuolisi aivan äkkiä, Jos", jatkoi mrs. Ilam rauhallisesti, "silloin hän ei olisi ensimmäinen, joka on ollut tielläsi ja joka on kadonnut äkkiä ja odottamatta."

"Äiti!"

Ilam miltei huusi tuon sanan ja hypähti ylös.

"Olisiko hän sitten ensimmäinen?" intti mrs. Ilam.

"Ei, ei olisi", mutisi Josephus ja hänen äänensä vapisi.

Mrs. Ilam sammutti väkiviinalampun, joka paloi teekattilan alla, kuin olisi hän puhaltanut Carpentarian elämän sammuksiin.

"Minun täytyy mennä", sanoi Josephus hermostuneesti.

"Odota hetkinen, lapseni. Soita palvelijaa."

Palvelustyttö tuli sisään.

"Tuokaa tänne herranne kudottu liivi", sanoi mrs. Ilam.

"Mutta äiti, en tarvitse sitä."

"Kyllä tarvitset, Jos. Ei mikään ole niin petollista kuin toukokuun lämmin. Ota se yllesi minun ilokseni."

Poika totteli, kumartui alas suutelemaan ryppyistä äitiään ja meni.

"Ajattele mitä sanoin", huusi äiti hänen perästään.

"Ja mitä sanot hänen sisarestaan", kysyi poika.

"Älä sekoita yhteen kahta eri asiaa", vastasi mrs. Ilam. "Sitäpaitsi hän ei ole hänen sisarensa."

V LUKU.

ORKESTERI.

Sinä iltana oli Ilojen Kaupunki valaistu. Kahdeksankymmentätuhatta pientä sähkölamppua riippui köynnöksinä pitkin Keskuskatua, kaikkien huvipaikkojen päätyihin oli vedetty tulijuovia, puodit kimallelivat, ja kiertoradoilla näkyi nimikirjaimet I ja C, jotka välkähtelivät vuorotelleen. Kello kahdeksan olivat käytävät täpötäynnä väkeä ja ravintoloissa söi viisituhatta ihmistä illallista tarvitsematta häiriintyä ilmoituksista. Joka paikka oli täynnä, mutta eniten iloitsivat ihmiset itämaisista puutarhoista, minne oli kerääntynyt viidenkymmenentuhannen suuruinen joukko. Kiinalaiset lyhdyt loistivat kuin ihmeelliset kukkaset, jotka olivat puhjenneet tunnissa kukoistukseen ja jotka nyt hohtivat kaikissa sateenkaaren väreissä. Vain orkesterilava oli sähköllä valaistu. Se loisti puutarhan keskellä kuin suuri kruunu, ja vaikka se vielä oli tyhjä, herätti se suurinta huomiota.

Ja kaikki nuo monet tuhannet ihmiset, jotka kaikki tunsivat jotain uutta tapahtuneen huvien historiassa, odottivat Carpentariaa, Ilojen Kaupungin suurta vetovoimaa.

Hänen orkesterinsa soittaisi kahdeksasta kymmeneen, ja suuret ilmoitustaulut, joita oli kiinnitetty kahviloihin, ilmoittivat: "Carpentarian orkesteri soittaa Ilmapallo-kehtolaulun, Carpentarian uusimman sävellyksen, joka on sävelletty tänä iltapäivänä."

Kymmenen minuuttia vailla kahdeksan tuli orkesterin kuusikymmentä jäsentä puettuina purppuraisiin univormuihinsa marssien puutarhan läpi lavalle. Kymmenen askeleen päässä viimeisestä miehestä tuli Carpentaria edessään pieni poika, joka kantoi hänen tahtipuikkoaan pienellä tyynyllä. Kaikki, mitä Carpentaria teki, oli valtavaa ja juhlallista. Ylemmät henkilöt nauroivat tälle juhlallisuudelle, mutta suuri enemmistö ei nauranut, he hurrasivat, he ihailivat. Olivatpa he nyt oikeassa tai ei, oli kuitenkin tosiasia, että tällainen oli aivan luontaista Carpentarialle, se oli hänen teatterimaisen henkensä ilmaisu, se oli itseensä luottavan miehen keksintöä.

Täsmälleen kello kahdeksan seisoi Carpentaria lavalla viiteenkymmeneentuhanteen kuulijaan päin kääntyneenä, ja kumarreltuaan juhlallisesti kolme kertaa kääntyi hän orkesteriin päin ja kohotti tahtipuikkonsa.

Se oli dramaattinen silmänräpäys. Ilojen Kaupungin todelliset avajaiset.

Eläköön ja hurraa-huudot kaikuivat suurina aaltoina yli ihmisjoukon, eivätkä tahtonet lakata, ja nekin, jotka eivät Carpentariaa tunteneet, ymmärsivät mitä oli olla pääkaupunkien suosikki, johtava tähti kaikkien yleisön suosimain ja tervehtimäin loistavain tähtien joukossa.

Carpentaria seisoi liikkumattomana, kuin olisi hän ollut hakattu kiveen, kunnes kättentaputus oli lakannut, sitä kesti noin viisi ja puoli minuuttia. Konsertti viivästyi siis noin viisi ja puoli minuuttia. Carpentaria ei itse koskaan tullut liian myöhään, mutta hänen yleisönsä viivästytti tavallisesti häntä.

Äkkiä hän laski tahtipuikkonsa nykäyksellä, joka vaikutti odottamattomalta, ja kuningashymni alkoi.

Nähdä Carpentarian johtavan orkesteriaan oli maailman suurimpia ihmeitä. Hän ei johtanut vain kädellään ja silmillään, vaan koko vartalollaan ja univormullaan. Hänestä sanottiin, että hän osasi johtaa Beethovenin Eroica-sinfonian vasemmalla jalallaan — ja kukapa voisi sitä kieltää? Kuningashymni oli hänelle vain lastenleikkiä, ja sitäpaitsi hän oli hyvin hillitty sen suhteen. Hän johti sitä vain niin että hän teki sen vaikutuksen kuin hän itse olisi hymnin sanojen mukaan 'suojellut' kuningasta. Siinä kaikki. Mutta miten loistavasti, mukaansatempaavasti ja hillitysti hän 'suojeli' kuningasta! Kättentaputukset raikuivat heti hurjina.

Seuraavana numerona oli Ilojen Kaupungin marssi, jonka Carpentaria oli säveltänyt. Carpentaria ei nimittäin johtanut muuta kuin kansallishymnejä, omia sävellyksiään ja ehkä korkeintaan Wagneria ja Beethoovenia. Tämä marssi oli täydellisesti Carpentarian tyyliin ja sävelletty sitä varten, että hän voisi esittää loistavia johtaja-ominaisuuksiaan. Hän oli jo tehnyt sen kuuluisaksi juhlakiertueellaan Yhdysvaltojen läpi edellisenä vuonna. Se alkoi mahdollisimman suurella hälinällä. Siinä oli jotain tarttuvan iloista, ja sekä tuo iloisuus että suuriäänisyys kestivät koko kappaleen läpi ilman vähintäkään laskukohtaa. Ja miten hän johti sen! Hänen tahtipuikkonsa oli vuorotellen valtikka, kaivonpumppu, juhlapylväs, keppi, rumpukapula, lippu, hammastikku, luuta, heiluri, piiska, lääkepullo, skorpiooni. Hän ruoski, kiusasi, kehitti päästi irroilleen, vangitsi, maalasi, mittaili, hallitsi, levitti, työnsi takaisin, veti syrjään ja väänteli orkesteriaan, ja kun sen innostus näytti pääsevän voitolle, rauhoitti hän sitä lääkepullollaan. Kappale oli vuorotellen marssi, tappelu, palava talo, kilpajuoksu, sadantonnin kanuunan laukaus, ilotulitus, suuri juhla ja toruva äiti.

Se oli suurenmoista.

Lopun jälkeen, joka tuli yhtä äkkiä kuin ovi, joka paiskataan lukkoon, vallitsi omituinen hiljaisuus, ja sen jälkeen puhkesi suosionosoitus, joka oli yhtä voimakas kuin marssi itse.

Carpentaria kumarsi, koko orkesteri kumarsi, Carpentaria kumarsi jälleen. Vihdoin hän osoitti erästä huilunsoittajaa tahtipuikollaan ja tämä tuli esiin jakamaan kunniaa Carpentarian kanssa. Miksi Carpentaria oli valinnut juuri tämän huilunsoittajan, sitä ei kukaan tiennyt. Neljäkymmentäkään huilua ei olisi kuulunut tässä kauheassa rumpujen ja metallisoittimien pauhinassa. Mutta Carpentaria oli Carpentaria.

"Kuuliko kukaan teistä laukausta?" kysyi Carpentaria hiljaa kääntyen orkesterinsa puoleen.

"Laukausta, sir? Ei, sir", kuului monesta suusta. "Miksi niin, sir?"

"Siksi, että kuula hipaisi korvaani. Se oli neljäs tahti lopusta."

Hän vei käden korvalleen ja näytti, että sormissa oli verta.

"Se ei ole mitään, ei siitä tarvitse välittää. Odotan, että suhtaudutte siihen todellisina sotilaina."

"Kyllä, sir", vastasi rohkea orkesteri.

Carpentaria tuijotti äkkiä rautatankoa, joka kannatti kattoa, se oli raapiintunut ja tullut kuhmuille. Hän pani kaksi rummunlyöjää etsimään lattialta, ja muutaman hetken kuluttua olivat he löytäneet litteäksi litistyneen kuulan, jonka hän pisti taskuunsa.

"Numero kolme!" sanoi hän tiukasti astuessaan johtajakorokkeelleen ja naputtaessaan tahtipuikkoaan siihen.

Numero kolme oli kehtolaulu. Ei voinut olla sen suurempaa vastakohtaa marssille. Se oli niin hieno, niin kaunis, että sitä tuskin voi kuulla, — ja kuitenkin se kuului yli koko puiston. Carpentaria houkutteli suloisia — säveliä orkesterista samannäköisenä kuin taikuri vetää kirjavia paperiliuskoja suustaan näytettyään ensin, että se on aivan tyhjä, Oli kuin soitto olisi leijunut silkkiharsona ilmassa. Se sai äitien silmät kyyneltymään ja vahvat miehet sulkemaan silmänsä. Sellaisia vastakohtia oli Carpentarian sielussa.

Kättentaputus oli raivoisa.

Carpentaria meni käsinojan luo ja rauhoitti yleisöä kädenliikkeellä.

"Annan teille kunniasanani, naiset ja herrat", sanoi hän, "että kello neljä tänään ei nuottiakaan tästä pienestä kappaleesta oltu sävelletty."

Hän ei osoittanut vähintäkään kiihtymyksen merkkiä. Mutta kun konsertti oli lopussa eikä useampia kuulia ollut tullut, pyyhki hän otsansa helpotusta tuntien ja useimmat orkesterilaiset tekivät samoin.

Carpentaria kulki penkereellä joenrannalla tunnin ajan ja koetti saada lepoa. Hän ajatteli vuoroin kuulaa ja vuoroin Ilamia.

Tähän asti oli hänen ja Ilamin väli ollut ehdottoman ystävällinen, ja hän oli tehnyt niin paljon Ilamin hyväksi, pistänyt uuden omaisuuden hänen laskuunsa. Loistava menestys, joka laitoksen avajaisilla oli ollut, oli Carpentarian aatteiden ansiota. Mutta kuitenkin Ilam häntä vihasi. Hän miltei hätkähti ajatellessaan sitä hetkeä, jolloin hän istui gondoolin reunalla ja Ilam uhkasi häntä ja puhkesi sitten kamalaan nauruun.

Itämaiset puutarhat olivat tyhjinä ja pimeinä. Iloinen ihmisjoukko oli kadonnut, valot sammuneet. Vain Ilamin huoneesta loisti valo kuten oli koko illan loistanut. Carpentarian oma huvila oli pimeänä. Hän mietti mitä Juliette mahtoi tehdä.

Vihdoin hän meni kotiin puutarhan läpi. Ja juuri mennessään ovesta sisään hän muisti, ettei ollut antanut mitään määräystä juovuksissa olevan miehen suhteen. Hän meni takaisin portaita aitauksen taakse ja sytytti tulitikun. Mies makasi maassa epäilemättä syvään uneen vaipuneena.

Hän sai päähänpiston, jälleen yhden noita ihmeellisiä päähänpistojaan. Hän nosti ylös tajuttoman miehen, joka pysyi jäykkänä eikä edes huokaissutkaan, ja kantoi hänet ilman erikoista rasitusta — sillä Carpentaria oli hyvin voimakas — Ilamin huvilan sivuovelle, Siellä hän asetti miehen ovea vasten. Joka yö jo viikkokausia oli Ilam tullut ulos siitä ovesta keskiyön aikana lähteäkseen tarkastusretkelle. Hän tunsi, että hän oli pienen kepposen velkaa Ilamille. Sitten hän peräytyi varjoon ja odotti.

Sitten ovi aukeni, ja Ilam kaatui miehen yli kuten Carpentaria oli odottanutkin, nousi ylös, kiroillen ja veti valkeaa tulitikkuun katsoakseen miestä.

Samassa silmänräpäyksessä kulki nainen Carpentarian ohi pimeässä. Hän hämmästyi tuntiessaan Julietten. Hän kosketti häntä.

"Oh!" huudahti tämä hiljaa peräytyen.

"Miksi niin hätkähdit?" kysyi Carpentaria.

"Sinä — sinä peloitit minua", sanoi Juliette.

Hän saattoi sisarpuolensa kotiin. Hänen tullessaan jälleen ulos astui
Ilam alas sivukäytävän portaita. Ei mitään näkynyt oven lähellä.

"Oletteko nähnyt juopunutta miestä?" huusi Carpentaria.

"En", sanoi Ilam hetkisen vaiettuaan.

"Ette ovenne lähellä?"

"En. Miksi niin?"

"Oh, muuten vain. Luulin teidän nähneen."

"Hyvää yötä", murisi Ilam, mutta sen sijaan, että olisi lähtenyt retkelleen, palasi hän nopeasti taloon.

VI LUKU.

MUSTA TAAKKA.

"Omituista!" ajatteli Carpentaria palatessaan kotiinsa. "Miksi ystäväni ja toverini Ilam kieltää nähneensä juopunutta miestä, vaikka omin silmin näin hänen kompastuvan häneen. Ja mikäli voin kuulla hänen äänestään, ei hän ollut suuttunutkaan. Ääni kuulosti pikemminkin masentuneelta."

"Ja edelleen: miten ystäväni juopuneen kävi? Hänenhän täytyy olla jossain! Onko hän Ilamin talossa? Miksi hän olisi siellä? Ei Ilam eikä hänen äitinsä ole juuri laupiaita samarialaisia ja ellei hän ole siellä, onko hän äkkiä tullut järkiinsä ja hoippunut tiehensä? Mahdotonta! Minäkin olen ollut kerran juovuksissa, ja sanon, mahdotonta. Onko Josephus kantanut hänet jonnekin? Ja minne hän on kantanut hänet, ja miksi?"

Carpentaria astui halliinsa ja sulki ulko-ovensa. Hänen tapansa ei ylimalkaan ollut olla erikoisen tarkka ovensa lukitsemisen suhteen. Sehän olikin naurettavaa täällä, kun huvila oli keskellä puolen englantilaisen neliöpenikulman suuruista yksityisaluetta ja kun kaikilla porteilla oli varmat vahdit. Mutta tänä iltana hän lukitsi oven hyvin tarkasti, itsekään tietämättä miksi. Hän kuvitteli kuulevansa askeleita hallista keittiöön vievässä käytävässä, ja hän sytytti nopeasti sähkövalon ja katsoi käytävään. Mutta siellä ei ollut mitään. Hän käsitti olevansa hyvin hermostunut ja suunniltaan. Palvelijat olivat epäilemättä menneet jo aikaa sitten maata. Hän sammutti valon ja meni ylös työhuoneeseensa ja istuutui nojatuoliinsa — kuuluisaan tuoliin, missä hän oli säveltänyt niin monta kuuluisista kappaleistaan. Hän koetti hillitä itseään ja ajatella loogillisesti.

Mutta jälleen arveli hän kuulevansa askeleita, ja hän eroitti epäselvän hahmon ovella.

"Kuka siellä?" kysyi hän tiukasti.

"Minä vain", sanoi naisen ääni ja samassa silmänräpäyksessä syttyi sähkövalo.

Juliette seisoi hänen edessään.

"Miksi istut siinä pimeässä, Carlos?" kysyi hän.

Carlos oli hänen käyttämänsä lempinimi veljestään.

"En tiedä", vastasi tämä hiljaa.

"Poika parka", sanoi Juliette ja meni hänen luokseen. "En ole sanonut sinulle vielä hyvää yötä."

Hän laski kankeat kätensä hänen olalleen ja suuteli häntä molemmille poskille kuten hänen tapansa oli. Kiintymys Carloksen ja hänen puoliranskalaisen sisarpuolensa välillä oli hyvä ja aito. Carpentaria piti sisarestaan tämän pariisilais-aistikkuuden ja hänen selvien käytännöllisten ominaisuuksiensa vuoksi, ja myöskin siksi, että sisar piti häntä nerona. Tänä iltana häh oli herttaisempi ja sisarellisempi kuin milloinkaan ennen.

"Hyvää yötä", sanoi hän värisevällä äänellä ja hänellä oli kyyneleitä silmissään.

"Hyvää yötä", sano Carpentaria, mutta ei voinut olla ihmettelemättä, miksi sisar oli niin kiihtynyt.

Hän meni makuuhuoneeseensa ja sen ulkopuolella olevalle pienelle puuparvekkeelle, mistä hänellä oli mainio näköala Ilamin sivuovelle. Oven yläpuolella olevasta ruudusta loisti valo, ja Carpentaria huomasi vihdoin, että ovi oli puolittain avoinna. Hän meni takaisin makuuhuoneeseensa, sammutti kaikki valot ja palasi takaisin parvekkeelle vartioimaan. Hän päätti katsella niin kauan kuin Ilamin ovi olisi avoinna. Hän asettui mukavaan asentoon nojatuoliinsa, joka oli hankittu parvekkeelle lepäämistä varten, ja pahoitteli vain, ettei ollut viisasta sytyttää sikaaria tai savuketta.

Vähitellen hän rauhoittui. Kiihtymys, jonka musiikki aina sai hänessä aikaan, tyyntyi. Hän voi nyt ajatella selvästi. Mutta hän ei ajatellut niin paljon juopunutta miestä kuin tuota kuulaa, ja sehän olikin luonnollista. Hän oli nyt hämmästynyt siitä, että oli voinut seistä tuossa lavalla vaaraa ajattelemattakaan senjälkeen kuin kuula oli häntä hipaissut. Hän ihaili myös soittajien kylmäverisyyttä. Mutta hänenhän korvaansa kuula olikin hipaissut, ei heidän.

Kuka oli tuo mies, joka tahtoi ottaa hänet hengiltä?

Hän ajatteli kaikkia vihollisia, joita hänellä oli, kaikkia voittamiaan kilpailijoita, mutta oli vaikeaa muistaa heitä kaikkia. Sillä hänen tietoisuutensa syvyyksistä nousi aina yksi nimi yhä uudelleen ja uudelleen, kuten kuplat nousevat lammen pohjasta ja särkyvät pinnalle ehdittyään. Ja se oli Ilamin nimi. Hän kielsi nimeä nousemasta pinnalle, mutta se nousi kuitenkin. Hän ei voinut käsittää, miksi Ilam vihasi häntä niin kuolettavasti. Mutta ilmapallossa sattunut tapahtuma oli luonut äkkinäistä ja räikeää valoa Ilamin luonteeseen. Hän tunsi tähän asti erehtyneensä Ilamistä ja Ilamin olevan miehen, jonka kanssa ei ollut viisasta olla yhteisissä asioissa. Ja Ilamin tuntemattomat juonet näyttivät kietoutuvan hänen ympärillen hänen istuessaan siinä keskellä yötä, kuin suuren hämähäkinverkon säikeet, ja sitovan hänet yhä lujemmalle ja lujemmalle.

Silloin hänen ajatuksensa keskeytti äkkiä ääni jostain parvekkeen alapuolelta.

Se oli hänen oma sivuovensa, joka avattiin hyvin varovasti. Hän voi kuulla sen aivan selvästi yön hiljaisuudessa, mutta avattiinko ovi sisältäpäin vai ulkoapäinkö, sitä hänen oli mahdotonta päätellä. Hän muisti, että vaikka hän oli lukinnut ja teljennyt pääoven hyvin ja tarkoin, oli hän unohtanut lukita sivuoven. Hän kumartui alas parvekkeelta niin kauas kuin uskalsi, mutta oli mahdotonta nähdä mitään alla olevassa pimeydessä.

Ja sitten kuului askeleita hiekalla ja hän näki jotain valkoista, joka liikkui pimeydessä. Seuraavassa silmänräpäyksessä hän käsitti, että tuo hahmo oli Juliette, joka oli kietonut valkoisen huivin päänsä ympäri. Mitä hän aikoi tuolla, ja miksi hän oli avannut oven niin varovasti? Oliko hänellä jokin salaisuus? Hän päätti katsella häntä, Juliette meni tielle molempien talojen välillä ja jäi siihen seisomaan ja epäröimään. Ja juuri silloin Näyttelypalatsin suuri tornikello löi kaksitoista juhlallisesti ja ikäänkuin varoittaen yli nukkuvan Ilojen Kaupungin.

Oli kuin kellolla olisi ollut suuri vaikutus Carpentariaan. Hän tunsi ettei hän voinut vakoilla Juliettea, että hän ei saanut olla halpamainen elämänkumppaniaan kohtaan, ja siksi hän huusi hänelle rehellisesti ja kovaa.

"Juliette, mitä sinä teet?"

Hän pelästyi omaa ääntään. Se kuului niin äänekkäältä ja selvältä hiljaisuudessa.

Syntyi lyhyt vaitiolo.

"Carlos, luulenpa sinun tahallasi koettavan säikyttää minua tänä iltana", vastasi Juliette. "Luulin sinun olevan nukkumassa. Sinä kylmetyt parvekkeella. Minä tulin vain saamaan raitista ilmaa."

Carpentarian huomiota herätti, että Juliette seisoi katsellen suoraan Ilamin taloa, ja siitä huolimatta hän ei sanonut mitään siitä, että sieltä loisti valoa ja ovi oli raollaan.

"Mene, nyt sisään ja ole kiltti tyttö", sanoi Carpentaria. "Nyt sinä kylmetyt."

"Niin, nyt menen sisään", vastasi tyttö.

Ja hän meni sisään.

Mutta vielä kerran sai Carpentaria pelästyä. Jotakin liikkui itse parvekkeella, lähellä kukkaruukkuja, Sitten hän tunsi jonkin painautuvan hänen polveaan vasten.

"Oh, sinäkö se olet, Beppo!" kuiskasi hän ja hymyili omalle hermostuneisuudelleen…

Suuri angorakissa hyppäsi hänen syliinsä ja hioi kynsiään hänen punaisiin univormuhousuihinsa. Hän silitti kissaa, ja se vastasi kehräämällä, ja yön hiljaisuudessa se kuului siltä kuin kokonainen sahalaitos-olisi ollut työssä.

"Älä kehrää niin kovaa, Beppo", sanoi hän. Mutta Beppo, joka luuli olevansa hänen tarkkaavaisuutensa keskuksena ja jonka mielestä maailma oli kovin ihana, kehräsi edelleen yhä äänekkäästi.

Kului viisi minuuttia, kymmenen minuuttia, neljännestunti, ja sitten Carpentaria kuuli raskaita askeleita tiellä Keskuskadun suunnalta. Hän hätkähti, kuunteli tarkoin kissan sähistessä ja mennessä suuttuneena tiehensä. Nyt ilmestyi näkyviin mies, joka meni hitaasti rakennuksia kohti. Hän mietti kuka se voi olla, mutta kun mies meni ylös Ilamin portaita ja työnsi auki raollaan olevan oven, näki hän, että se oli Ilam itse, ja että hänellä oli käsivarsillaan mytty, joka näytti mustalta kankaalta. Tämä näky kesti hyvin vähän aikaa, sillä Ilam sulki oven samalla. Hänen oli siis täytynyt lähteä talosta ennenkuin Carpentaria tuli parvekkeelle. Mitä tämä Ilamin omituinen käytös merkitsi? Jännittyneenä puristi Carpentaria parvekkeen nojapuuta.

Hetkisen kuluttua ovi jälleen avautui, ja noin viiden sekunnin ajan näkyi Ilam selvänä varjokuvana sisältä tulevaa valoa vastaan. Ja hartioillaan hänellä oli suuri taakka, joka oli peitetty mustalla kankaalla. Hän katsahti takaisin huvilaan päin ja kääntyi sitten, sangen avuttomana kantamuksensa tähden, sulkemaan ovea. Äärettömän varovaisesti hän astui alas portaita alas tielle. Hahmo ja kantamus näkyivät nyt vain epäselvänä häämötyksenä tiellä pimeässä.

Ennenkuin sekunttiakaan oli kulunut, oli Carpentaria päättänyt, mitä tehdä. Hän pujahti makuuhuoneeseen, veti saappaat jalastaan, pani ylleen tohvelit, joissa oli huopapohjat, hiipi alas ensimmäiseen kerrokseen, avasi sivuoven ja pujahti ulos. Ilam, joka asteli eteenpäin raskain, hitain askelin, oli nyt tullut tielle, joka vei Keskuskadulle.

VII LUKU.

KISSA.

Carpentaria seurasi häntä niin hiljaa kuin mahdollista hänen kääntyessään kulmasta ja mennessään suoraan alas Keskuskatua.

Ilojen Kaupungin suuri liikennesuoni oli luonnollisesti aivan tyhjä ja autio. Sen suihkukaivot olivat vaiti, sen hauskat pienet vaunut poissa, liput laskettu alas. Tummaa yötaivasta vastaan vaikuttivat valkoiset rakennukset aavemaisilta, ainoa merkki elämästä oli Näyttelypalatsin suuri valaistu tornikello, joka osoitti kaksikymmentä yli kaksitoista. Kahdesta tuhannesta ihmisestä, jotka olivat Ilojen Kaupungin palveluksessa, oli enemmän kuin puolet mennyt kotiinsa Lontooseen ja monta sataa nukkui heitä varten rakennetuissa taloissa Keskuskadun eteläpäässä. Muut, noin sata, olivat hajallaan koko kaupungissa, joko vartioimassa tai nukkumassa. Joillakin oli oikeus nukkua vartiollaan, mutta ne miehet, jotka muodostivat hyvin järjestetyn palovahdin, olivat valveilla.

Eikä kuitenkaan ollut muita eläviä olentoja kadulla kuin nuo kaksi johtajaa. Ilam meni kadun poikki ja kääntyi alas avenueta pitkin, joka kulki esitelmäsalin ja eläinkokoelman välillä. Carpentaria seurasi häntä turvallisen välimatkan päässä kätkeytyen tummien varjojen suojaan hiipiessään eteenpäin. Eläintarhasta kuului monien villipetojen tukahutettu karjunta, niiden kärsiessä unettomuutta ja kaivatessa takaisin erämaahan.

Näiden petojen ulvonta yössä kuului kamalalta, ja Ilamin pysähtyessä pienen oven eteen eläintarhan eteläpäässä jähmettyi Carpentaria kauhusta. Oliko Ilamin tarkoitus antaa salaperäinen kantamuksensa leijonille ja tiikereille?

Mutta Ilam kulki eteenpäin. Seuraava rakennus, jonka ohi he kulkivat, oli sähkölaitos, joka oli täydessä työssä, sillä se kävi yöt ja päivät Ilojen Kaupungissa. Ilam hiipi pitkin laitoksen etusivua ja kiihdytti vauhtiaan. Onneksi olivat ikkunat seitsemän jalkaa maasta, eikä häntä siis voitu nähdä sisältä.

Ilam kääntyi jälleen ja meni Huvittelupuistoon ja risteillen keinujen, liukuratojen, hauskojen talojen ja lammikoiden välistä meni hän suoraan sen läpi.

Ja sitten äkkiä Carpentarialle selvisi, minne Ilam aikoi.

Huvipuiston takana ja kaupungin alueen rajalla oli suuri maa-alue, jota oli käytetty varastopaikkana. Toisin paikoin oli maa täällä mukurainen kuin kamelin selkä, toisin paikoin siinä oli kuoppia. Täällä oli joukottain irtonaista maata, ja yllinkyllin lapioita ja kuokkia.

Kun Ilam oli tullut keskelle tätä autiota aluetta, laski hän muitta mutkitta taakkansa maahan pienen harjanteen viereen, joka kohosi pienen kaivannon vieressä. Hän otti lapion ja koeteltuaan, miten löyhää maa oli, otti hän omituisen kantamuksensa ja laski sen varovaisesti kuoppaan. Sitten hän kiipesi lapio kädessä ylös vieremälle ja alkoi ajaa multaa kuoppaan. Se oli-hyvin helppoa työtä. Viiden minuutin kuluttua oli hänen taakkansa peitetty useamman jalan paksuisella multakerroksella.

Carpentaria, joka oli maaharjanteiden suojassa, ryömi lähemmäksi.

"Maa maaksi, tuhka tuhaksi, tomu tomuksi!", kuuli hän Ilamin sanovan juhlallisesti.

Hämmästyttävä näky! Onko mitään omituisempaa kuin nähdä hyvin kunnianarvoisen miehen tekevän rikoksen?

Kun työ oli tehty, meni Ilam tiehensä ja kulki vain muutaman jalan päästä Carpentarian ohi.

Kun Ilam oli kadonnut, hypähti Carpentaria kiivaasti alas kuoppaan ja alkoi lapioida kuin mieletön. Kohtalo oli hänelle suotuisa, sillä hän sai tuon mustan mytyn esiin lyhyemmässä ajassa kuin se oli peitetty. Hän veti sen hitaasti ylös kuopasta, ja hitaasti, miltei vastenmielisesti veti hän peitteen syrjään. Hän oli ensi kosketuksesta asti ollut varma siitä, että se oli ihmisruumis. Etkä hän erehtynytkään. Yön pimeydessä hän voi nähdä miehen kasvot ja kädet vaaleampina kohtina. Ruumis ei vielä ollut jäykkä. Hän mietti hetkisen, mutta veti sitten tulta tulitikkuun. Hän toivoi tuulen sen sammuttavan, mutta tuuli säästi sitä, se loisti kirkkaana ja valaisi ruumiin kasvoja. Ja ruumis oli tuon juopuneen miehen.

Tuhat kysymystä vaati vastausta Carpentarian sielussa.

Hän tiesi tässä tapahtuneen rikoksen, murhan. Hänen velvollisuutensa lain mukaan oli noutaa oikeuden edustaja poliisin hahmossa. Mutta hän ajatteli jälleen, ettei koko pataljoona poliiseja ja tuomareita voisi tehdä rikosta tekemättömäksi, herättää kuollutta eloon ja tehdä syyllistä viattomaksi. Hän ajatteli myös poliisilaitoksen kömpelyyttä ja niitä monia ikävyyksiä, jotka olivat sen yhteydessä, sitä suunnatonta vahinkoa, jonka se voisi tuottaa Ilojen Kaupungille sen avajaiskautena. Sitäpaitsi hän pelkäsi kuolemantuomioita, ja hän oli rohkea mies, vaikka olikin taiteilija. Hän päätti nopeasti, että hän itse pyrkisi tämän asian perille, ja että se valta, joka tähän sekaantuisi, ei olisi kuningaskunnan, vaan Carpentarian!

Paria minuuttia myöhemmin hän oli saanut käsiinsä suuret työntökärryt, leveät työntörattaat ja työnsi niillä eteenpäin sitä taakkaa, joka oli painanut Josephus Ilamin hartioita. Hän sai sen varovasti ja kiertoteitä Keskuskadulle ja oman huvilansa lähelle. Yö oli nyt käynyt yhä pimeämmäksi, ja alkoi putoilla sadepisaroita.

Äkkiä hän pysähtyi ja kuunteli. Hän oli nyt tullut aivan noiden kahden huvilan läheisyyteen. Hän oli nyt kuulevinaan askeleita, mutta ei äännähdystäkään kuulunut hänen korviinsa, ja jälleen hän tarttui-työntökärryjen kädensijoihin. Kun hän oli tullut keskelle tietä, joka johti huviloihin, ja aikoi juuri kääntyä omaansa, kuuli hän selviä askeleita ruohossa.

— "Kuka se on? Onko siellä joku?" huusi ääni.

Se oli Ilamin ääni, ja se vapisi pelosta. Carpentaria hiipi oman talonsa seinän suojaan ja antoi työntökärryjen, jotka nyt näyttivät ruumispaareilta, seistä keskellä tietä. Epäselvästi näki hän Ilamin hahmon tulevan tietä myöten, näki hänen pysähtyvän epäröiden paarien ääreen, kumartuvan, ja sitten hän kuuli huudon — kauhun huudon — äänekkään, kiihkeän ja kaikuvan, ja Ilam juoksi pois. Carpentaria kuuli hänen juoksevan ylös portaitaan omaan huvilaansa ja haparoivan ovea. Sitten kuului, miten ovi paiskattiin kiinni.

Niin nopeasti kuin mahdollista hän syöksyi kärryjen luo, työnsi ne omaan puutarhaansa ja sieltä vajaan, minkä hän sulki huolellisesti riippulukolla.

Hän seisoi hetkisen epäröiden tiellä ja odotti Ilamin talosta vielä jotain merkillistä tänä yönä. Hänen uteliaisuutensa tuli palkituksi. Nyt tuli huvilasta hyvin ihmeellinen saattue. Ensin tuli vanha mrs. Ilam yllään koreanpunainen aamupuku ja valkoinen yömyssy ja kädessään lamppu, jossa oli suuri varjostin. Carpentaria voi nähdä lampun vapisevan hänen kädessään. Hänen kätensä vapisivat aina, vaikka pää oli hiljaa. Hän tuli alas portaita tavalla, joka todisti hänen korkeaa ikäänsä, eteensä tuijottaen, ja häntä seurasi hänen poikansa, joka tuli pelokkaana jälessä. Lamppu loi pimeyteen suuren keltaisen valokehän, ja välistä mrs. Ilam kohotti sitä, niin että se valaisi äidin ja pojan kasvoja. He tulivat keskelle tietä. Satoi nyt hyvin rankasti.

"Tiesin, ettei se olisi täällä", kuiskasi Ilam pelästyneellä äänellä. "Sellaiset asiat eivät jää kauemmaksi. Mutta minä näin sen. Näin peitteen ja hiukan kasvoja."

Mrs. Ilam katsoi ympärilleen.

"Lorua, Jos", torui hän katsoen moittivasti poikaansa. "Se on vain kuvittelua."

"Se ei ole mahdollista", sanoi Josephus. "Minä näin sen, se makasi ruumispaareilla. Äiti — se näky tulee koko elämäni ajan minua seuraamaan."

"Älä puhu niin ääneen, lapsi", keskeytti mrs. Ilam. "Sinun pitäisi mennä maata."

"Mitä hyödyttää mennä maata", vastusti poika. "Kuule! Minä hautasin hänet aivan varmasti. Jätin hänet sinne ja tulin suoraan tänne, paitsi että pysähdyin puhumaan tallivartian kanssa, joka sanoi hevosten olevan suunniltaan pelosta. Puhuin hiukan miehen kanssa, ja tapaan sen paareilla keskellä tietä. Ja nyt se on jälleen poissa."

"Tule sisään", sanoi mrs. Ilam.

"Ja mikä on voinut peloittaa hevosia? Se osoittaa…"

"Tule sisään", toisti mrs. Ilam. "Minä lämmitän sinulle hiukan maitoa, ja sitten sinun pitää koettaa nukkua."

"Nukkua!" sanoi Ilam. ",Äiti, et saa mennä luotani!"

Ja niin menivät molemmat jälleen sisään ja ovi sulkeutui. Mutta yläruudusta loisti valo koko yön.

Carpentaria nukkui hiukan, hän tuskin koettikaan sitä. Hän nousi ylös seitsemältä, pukeutui ja meni parvekkeelle. Sade oli lakannut, ja oli ihana sunnuntaiaamu, lämmin ja päivänpaisteinen. Koko maisema näytti niin valoisalta ja herttaiselta, että tuskin voi uskoa todeksi sitä, mikä kuusi tuntia sitten oli tapahtunut.

Ilamin talossa olivat kaikki uutimet alhaalla. Hän otaksui, että ainakin yläkerroksen ikkunat jäisivätkin peittoon ja hämmästyi senvuoksi suuresti, kun itse mrs. Ilam näyttäytyi ikkunassa ja avasi sen. Hän hämmästyi vielä enemmän kun hän hetkistä myöhemmin näki hänen avaavan oven ja hyvin arvokkaana menevän tien yli hänen omaan huvilaansa. Hän tiesi mrs. Ilamin olevan hyvän ystävän Julietten kanssa ja Julietten pitävän hänestä. Hän ihaili itsekin häntä, mutta vain siksi, että hän oli niin vanha ja arvokas ja koska hänellä oli niin hämmästyttävän suuri elinvoima. Että tuo vanhus voi tehdä rikoksia, se oli hänestä sangen luonnollista. Hän piti häntä naisena, joka kykeni kaikkeen. Hänen täytyi varoittaa Juliettea.

Kello kahdeksan toi palvelija hänelle ranskalaisen aamiaisen, jonka avulla hän — Julietten vaikutuksesta — voi jotenkin kestää lunchiin asti. Ja samalla kuin aamiainen tuli myös kuten tavallisesti kissa Beppo. Aamiaisena oli kaksikorvainen kuppi täynnä maitoa, tuore leivänpala ja hiukan voita. Beppo näytti lujasti päättäneen jakaa aamiaisen hänen kanssaan odottamatta. Carpentaria teki kuten hänellä usein oli tapana, otti leivänpalan lautaselta ja kaatoi maitoa lautaselle. Ja Beppo, jolle maito oli parasta maailmassa, hyppäsi pöydälle ja alkoi lipoa maitoa kollin-tavallaan. Se oli liponut neljä kertaa, kun se ei enää huolinut. Se katsoi isäntäänsä, ja sen keltaisissa silmissä oli hämmästynyt ja kiusaantunut ilme. Tämä ilme vaihtui seuraavassa silmänräpäyksessä hurjaksi kauhuksi. Se hengitti vaivalloisesti ja sitä kai pyörrytti, sillä se vääntelehti pöydällä ja pisti molemman etukäpälänsä maitoon, joka pirskui kaikille tahoille. Sitten kissa päästi kauhean huudon jäi silmäterät laajenivat auringonpaisteesta huolimatta, ja se kaatui kouristuksen vallassa. Se läähätti nopeasti ja lyhyeen ja vihdoin se putosi pöydälle.

Se oli kuollut.

Tuskin kolme minuuttia sitten se oli ollut kissa, joka oli täynnä voimaa, seikkailuhalua ja elämää ja joka oli ottanut useimmat elämän tapaukset hauskalta kannalta.

VIII LUKU.

JULIETTE KATOAA.

Carpentaria katsoi puoliksi tyhjää kuppia ja maidontilkkoja ajatellen, että joka pisara luultavasti oli kylliksi ottamaan hänet hengiltä.

Hän mietti mitä hän tekisi, miten hän voisi pelastua siitä vaarasta, joka uhkasi häntä joka puolelta. Hän ei pelännyt. Hän oli luultavasti liian kiihottunut voidakseen pelätä. Hän oli suuttunut, hämmästynyt, surullinen ja ihmeissään — ei muuta. Hänen ajatuksensa siirtyivät, kuten luonnollista oli, Julietteen — Julietteen, hänen lohtuunsa ja elämänkumppaniinsa. Hän ei tahtonut säikyttää häntä kertomalla tapahtumasta, mutta hän tiesi olevansa siihen pakoitettu. Hänen täytyi puhua jonkun kanssa, joka ymmärsi häntä ja ihaili häntä.

Nyt, tähän aikaan päivästä oli Juliettellä tapana pieni sievä ranskalainen esiliina yllään pyyhkiä tomua Carpentarian kirjoituspöydältä, joka seisoi hänen työhuoneessaan. Ei koskaan saanut vieras käsi koskea pöytään, eikä Juliettekaan uskaltanut siivota sen taiteellista epäjärjestystä. Talossa oli kolme palvelijaa — sisäkkö, keittäjä ja pesijätär. Heitä olisi voinut olla tusina, jos Juliette olisi niin halunnut. Mutta Juliette oli tottunut yksinkertaisiin tapoihin; hänen isänsä, joka oli ollut Carpentarian äidin toinen mies, oli kuulunut niihin kunnon ranskalaisiin porvareihin, jotka osaavat itse laittaa ruokaa ja osaavat myös säästämisen taidon, ja Juliette oli perinyt hänen makunsa. Hän ei tahtonut edes kolmea palvelijaa, ja oli monta hienompaa työtä, kuten esim. tomun pyyhkiminen Carpentarian pöydältä, mitä hän ei sallinut heidän tekevän.

Carpentaria jätti kaiken koskematta parvekkeelle. Hän meni makuuhuoneeseen, sulki ikkunat ja seisoi sitten miettien, mitä tehdä. Hän voi kuulla Julietten pehmeät liikkeet työhuoneesta. Eikö hänen tullut mennä sisään hänen luokseen ja sanoa: "Juliette, joku koettaa murhata minut, ja sinun pitää valvoa paremmin kuin tänään olet tehnyt, sinä olet antanut myrkyttää maitoni?"

Vihdoin hän avasi oven työhuoneeseen.

Mutta Juliette ei siivonnut pyhää pöytää! Se oli Jenkins, sisäkkö!

Sellaista ei ollut koskaan tapahtunut niin kauan kuin Carpentarialla ja
Juliettellä oli ollut yhteinen talous! Se oli hämmästyttävää. Se sai
Carpentarian epävarmaksi.

Hän sulki makuuhuoneen oven ja pisti avaimen taskuunsa.

"Mitä te täällä teette?" kysyi hän tiukasti.

"Pyyhin tomua pöydältänne, sir", vastasi tyttö äänellä, joka samalla kysyi oliko hän sokea.

"Kuka käski teidän pyyhkimään pöytääni?"

"Neiti, sir."

"Missä neiti on?"

"En tiedä, sir. Hän pyysi minua siivoomaan huoneen… En minä tiedä."

"Menkää noutamaan hänet. Pyytäkää häntä heti alas."

"Kyllä, sir."

"Odottakaa hiukan, Jenkins. Tekö toitte minulle tänään maidon?"

"Niin, sir."

"Koskiko siihen kukaan muu?"

"Ei, sir."

"Onko täällä ollut ketään tänään?"

"Ollut täällä? Ei, sir", sanoi Jenkins sellaisella äänellä kuin olisi hän ollut loukkaantunut kysymyksestä ja kuin se, jonka Carpentaria oletti olleen siellä, olisi ollut yhteydessä hänen siveytensä kanssa.

"Hyvä on. Menkää nyt hakemaan neitiä."

Jenkins meni ja tuli hämmästyttävän pian takaisin.

"Neiti ei näytä olevan täällä, sir", sanoi hän.

"Mitä, ei suinkaan hän ole mennyt ulos?"

"Ei minun tietääkseni, sir, mutta en voi löytää häntä."

"Oletteko katsonut makuuhuonesta?"

"Koputin ovelle, sir."

"Eikä tullut vastausta?"

"Ei, sir."

"Milloin näitte neidin viimeksi?"

"Kun hän pyysi minua pyyhkimään tomua senjälkeen kuin olin tuonut teille maidon."

"Missä hän silloin oli?"

"Ruokasalissa, sir."

Kauhea ajatus heräsi Carpentarian aivoissa ja viilsi kuin veitsi. Jospa Juliette oli myrkytetty! Entäpä jos hänen suhteensa oli onnistuttu paremmin! Hän kiiruhti ulos työhuoneesta ja koputti kovaa hänen ovelleen.

"Juliette, oletko siellä?"

Ei vastausta.

"Juliette! Juliette! Kuuletko!"

Ei nytkään vastausta. Hänen sydämensä jähmettyi. Hän avasi oven ja meni huoneeseen. Se oli tyhjä, mutta vuode oli jo korjattu ja huone siistitty. Hän jatkoi matkaansa pukuhuoneeseen, joka oli yhtä siisti ja tyhjä.

Hän etsi koko talon ja sen ympäristön paitsi sen pienen vajan, minne hän oli kätkenyt juopuneen miehen ruumiin. Turhaan kuulusteltuaan keittäjää huomasi hän pesijättären salaa luovan häneen silmäyksiä.

Tuolla kömpelöllä tytöllä, joka vain Julietten alituisen huolenpidon kautta pysyi jotenkin ihmismoisessa kunnossa, oli punainen tukka, mutta ei niin punainen kuin Carpentarian, ja hän jumaloi salaa Carpentariaa. Ja nyt hän antoi hänelle merkin ja loi häneen katseita!

Carpentaria seurasi hän ulos pihalle.

"Etsittekö neitiä, sir?" kysyi Polly kuiskaten.

"Kyllä."

"Hän on tuolla, sir."

"Toisella puolen tietä."

"Niin, sir, mrs. Ilamin luona. Mrs. Ilam oli täällä varhain aamulla, sir. Älkää sanoko neidille, sir, että kerroin sen, taivaan tähden!"

Juliette oli Ilamin luona! Ja hän oli tavannut hänet tiellä kaksi kertaa tänä yönä. Ja hän oli ollut niin kiihoittunut eilen illalla sanoessaan hänelle hyvää yötä.

Vähemmässä kuin viidessätoista sekunnissa oli hän tien toisella puolella ja kolkutti kovaa Ilamin ovelle. Hän ei saanut vastausta. Hän ei kuullut äännähdystäkään sisältä. Hän mietti missä palvelijat voivat olla, ja alkoi jälleen kolkuttaa ovelle, tällä kertaa kuin mieletön. Mies, joka leikkaa ruohoa itämaisessa puutarhassa, katsoi häneen ihmetellen. Mutta hän ei vieläkään saanut vastausta. Hän oli juuri päättänyt mennä sisään ikkunasta, kun ovi äkkiä avautui, ja koska hän oli nojautunut sitä vastaan, oli seurauksena, että hän kaatui eteenpäin ja suoraan mrs. Ilamin syliin, joka näytti olevan hyvin vihastunut tästä hänen esiintymisestään seistessään siinä valkea myssy ja mustat vaatteet yllään.

"Mutta mr. Carpentaria", sanoi hän kohottaen kätensä torjuvasti.

Mutta hän oli ihailtavan ja suurenmoisen rauhallinen ja hänen ikänsä esti Carpentariaa tekemästä sitä mitä hän olisi tehnyt, jos mrs. Ilam olisi ollut nuorempi, vähemmän arvokas, vähemmän kunnioitettava ja vähemmän elävän ruumiin kaltainen.

"Sisareni on täällä, ja minun täytyy saada heti puhua hänen kanssaan!"

"Ei, mr. Carpentaria, sisarenne ei ole täällä."

Hänen äänensävynsä hämmästytti Carpentariaa. Hän oli niin tyyni ja varma. Mutta sekunttia myöhemmin hän uskoi hänen valehdelleen.

"Hän on siis ollut täällä?"

"Ei, mr. Carpentaria, hän ei ole ollut täällä."

"Eikö? Mutta tehän tapasitte hänet tänä aamuna. Te tulitte meille."

"Ei…"

"Anteeksi, mrs. Ilam, mutta näin teidät…"

"Parvekkeelta? Aivan oikein, te näitte minun tulevan tien poikki, mutta ei teidän taloonne. Ette olisi voinut nähdä parvekkeeltanne, vaikka olisin sen tehnytkin, mutta nyt en sattumalta mennyt sisään."

"Palvelijat sanovat teidän olleen sisällä."

"Palvelijanne puhuvat niin paljon, mr. Carpentaria", sanoi hän ja hymyili kuin olisi se häntä huvittanut.

Säveltäjä tunsi joutuvansa umpikujaan.

"Saanko puhua poikanne kanssa?" kysyi hän vihdoin.

"Poikani on vuoteessa eikä voi oikein hyvin", sanoi mrs. Ilam.

"Silloin minun täytyy saada puhua teidän kanssanne", sanoi Carpentaria.

Hän näytti siitä kovin ilostuvan.

"Niin, tulkaa tänne, tulkaa tänne, rakas sir. Tulkaa sisään!"

Ja hän vei hänet sisään huoneeseen, joka oli kalustettu hienoimpaan Tottenham Court Road-tyyliin. He istuutuivat kummallekin puolen uunia, missä paloi tuli. Carpentaria ei tiennyt, miten hän olisi aloittanut.

"No, mr. Carpentaria", kehoitti mrs. Ilam.

"On tapahtunut ihmeellisiä asioita, mrs. Ilam", sanoi hän.

Hän ajatteli, että oli parasta puhua heti suoraan. Sitten hän voi palata Julietteen. Niin kauan kuin Juliette ei ollut talossa, oli hän kai turvassa.

"Tapahtunut teille?" kysyi vanhus.

"Niin, minulle. Näin mitä merkillisimpiä asioita eilen illalla, ja kahdentoista tunnin kuluessa on tehty kaksi murhayritystä minua kohtaan."

Heikko puna kohosi mr. Ilamin ryppyisille kasvoille. Hän koetti sanoa jotain, muttei voinut. Hänen sormensa liikkuivat kouristuksentapaisesti.

"Teitäkin", mutisi hän silminnähtävän vaivalloisesti.

"Miksi sanotte 'teitäkin'?" kysyi Carpentaria.

Hän vaikeni uudelleen.

"Maidossa?" näytti hän sopertavan.

"Niin, toinen murhayritys oli maidossa", myönsi Carpentaria.

Mrs. Ilam peitti kasvonsa käsiinsä.

"Sama yritys on tehty Josephusta kohtaan. Ja se säikytti hänet sairaaksi. Siksi hän ei voi tänään hyvin."

"Mutta juoko mr. Ilam maitoa aamiaisin? Luulin hänen aina syövän munia ja kinkkua?" —

"Ei koskaan!" sanoi mrs. Ilam, "Lämmintä maitoa ja leipää. Ei mitään muuta."

"Ja miten hän huomasi maidon olevan myrkytetyn?" jatkoi Carpentaria kysymyksiään.

"En… en tiedä", vastasi mrs. Ilam. "Mutta hän huomasi sen. Hän on hyvin tarkka ruokansa suhteen. Ja hän epäili. Sitten hän antoi siitä Neptunukselle, koirallemme. Ja Neptunus kuoli. Hän sanoo luulevansa sen olevan sinihappoa. Oi, mr. Carpentaria! Onkohan meitä vastaan tehty salaliitto? Mitä meidän on tehtävä?"

Carpentaria ei tiennyt mitä sanoa. Vanha rouva oli saanut hänen ajatuksensa toisille tolille. Hän oli epäillyt Ilamia, mutta jos tämänkin elämä oli ollut vaarassa, oli asianlaita toisin. Asia oli ehkä vieläkin vaarallisempi. Mutta mrs. Ilam ei ollut koettanut kieltää yön tapahtumia. Hän päätti olla varuillaan.

"Näin sattumalta valoa teillä sangen myöhään yöllä, tai oikeammin hyvin varhain tänään", sanoi hän. "Pelkäsin teidän tai mr. Ilamin olevan sairaan."

Carpentaria etsi hänen katsettaan ja hän kohtasi katseen avoimesti.

"Oi!" huudahti hän allapäin, "Josilla oli kamala yö. Hänellä on silloin tällöin kauheita unia, tiedättekö. Monessa suhteessa hän on vielä lapsi. On öitä, jolloin luulen unien olevan hänelle todellisempaa elämää kuin oikean maailman. Ja nyt yöllä hän näki unta, että ulkona tiellä oli ruumis paareilla, eikä mikään voinut häntä rauhoittaa, ennenkuin menin ulos hänen kanssaan katsomaan, ajatelkaahan! Minun iässäni! Mutta siellä ei tietenkään ollut mitään."

Carpentaria mietti itsekseen, että vanha rouva luultavasti ei tiennyt mitään poikansa yöllisestä, retkestä, ja ettei hän voinut päästä hänen suhteensa sen pitemmälle, Hän toivoi Pollyn kuitenkin erehtyneen ja Julietten menneen vain kävelemään ja palanneen jälleen. Hän nousi sanoakseen hyvästi mrs. Ilamille.

"Mitä aiotte tehdä?" kysyi tämä.

"Ilmoitan kai poliisille", vastasi hän.

"Niin, se kai on parasta. Mutta ensin teidän täytyy puhua Josin kanssa.
Hän tulee luoksenne päivän kuluessa."

"Odotan häntä", sanoi Carpentaria.

"On hyvä, että on sunnuntai ja meillä on vapaata, eikö totta?"

Carpentaria oli päässyt miltei huoneen ovelle, kun ääni toisesta kerroksesta kuului hänen korviinsa, "Mrs. Ilam! Mrs. Ilam! Hän on syönyt kinkun ja munan. Mitä arvelette marmelaadista?"

Carpentaria syöksyi halliin ja ylös portaita ja näki Julietten pään käsinojan takaa.

Takanaan hän kuuli mrs. Ilamin tukahutetun ähkynän.

IX LUKU.

KUOLLUT KOIRA.

Carpentaria juoksi portaita ylös. Ellei hänellä olisi ollut tulipunaista tukkaa ja tulista mieltä, olisi hän luultavasti menetellyt arvokkaammin: kutsunut Juliettea ja kysellyt häneltä kaikkea kahden kesken. Mutta hän oli Carpentaria. Juliette tunsi hänen luonteensa ja pakeni hänen edellään huoneeseen missä Ilam, yllään aamutakki pyhäpukunsa päällä, istui nojaten mukavasti taapäin pienen pöydän vieressä, jolla oli tyhjä lautanen, veitsi ja kahveli.

Juliette vaipui maahan.

"Oi, Carlos", änkytti hänen peloissaan.

"Mitä sinä teet tässä talossa, Juliette?"

Juliette ei vastannut.

"Kuulkaahan, Carpentaria", alkoi Ilam ja kohottautui tuoliltaan.

"Vaietkaa!" huusi Carpentaria suutuksissaan ja uhkaavasti.

Tämän melun kuullessaan tuli suuri koira, Neptunus, esiin Ilamin tuolin takaa, missä se oli maannut ja murisi.

"Mrs. Ilam sanoi minulle, että Jos — että mr. Ilam oli sairas — siksi tulin tänne katsomaan miten hän voi. Siinä kaikki", sanoi Juliette vihdoin..

"Vai niin? Siinäkö kaikki!" sanoi Carpentaria ivallisesti. "Sinun hyväntahtoisuutesi sairaita ja kärsiviä kohtaan on kunnioitettava, tyttöseni. Mutta koska sairas näyttää voivan sangen hyvin, luulen sinun olevan parasta tulla kanssani kotiin. Tahdon puhua kanssasi."

Juliette katsoi rukoilevasti Ilamiin.

"Minun täytyy kertoa se hänelle", kuiskasi hän. "Minun täytyy sanoa se Carlokselle, Miksi tahdot salata sen häneltä? Carlos, mr. Ilam ja minä olemme kihloissa. Me rakastamme toisiamme. Tahdoimme vain saada sinun suostumuksesi, ja Jos pelkäsi, ettet ehkä antaisi sitä. Hän pelkäsi sinua. Olemme olleet nyt kolme päivää kihloissa, eikö niin, Jos?"

"Minun suostumukseni!", huudahti Carpentaria katkerasti. "Minun suostumukseni!"

Suuttumus oli vähällä saada hänet suunniltaan, mutta hän hallitsi itseään.

"Otaksun", sanoi hän Juliettelle, "että rakkautesi tätä kunnioitettavaa herraa kohtaan saa sinut menemään yöllä puutarhaan, ja te kai teette ihania romanttisia kävelymatkoja yhdessä. Minun suostumukseni! Hyvä jumala!"

Juliette rohkaistui ja tuli Ilamin tuolin luo, ja Ilam tarttui suojelevasti hänen käteensä.

"Rakas-tyttö-raukkani, älä välitä siitä", kuiskasi hän lohduttavasti.

Äänessä oli aitoa kiintymystä, vaikka Ilam olikin niin paksu ja naurettava. Oli selvästi rakkautta tuossa heidän tavassaan pitää toisiaan kädestä. Ja Carpentariaa ei voinut olla kaikki näkemänsä hämmästyttämättä. Se sai hänet hämilleen, hajoitti hänen ajatuksensa.

"Tule, Juliette", sanoi hän tyynemmällä ja ystävällisemmällä äänellä.

Hän kääntyi mennäkseen huoneesta, ja Juliette seurasi häntä tottelevaisesti. Hän antoi hänen mennä edellä, pysähtyi hetkiseksi ja loi katseen Ilamiin.

"Vai teidät on aiottu myrkyttää, Ilam!"

"Myrkyttää?", toisti Ilam käsittämättä-mitään.

"Niin", sanoi Carpentaria pilkallisesti. "Ettekä te koskaan syö munaa aamiaiseksi. Siksi teidän lautasenne on keltainen. Te juotte aina maitoa. Te syötte sen tietysti kahvelilla ja veitsellä. Ja te epäilitte maitoa ja annoitte sitä Neptunukselle, ja se kuoli. Niinkö?"

"En ymmärrä mitä tarkoitatte", sanoi Ilam, "Kysykää äidiltänne!", sanoi
Carpentaria ja meni.

Hän ei tavannut mrs. Ilamia alhaalla, muuten hän olisi onnitellut häntä näyttelijälahjoistaan.

Kun hän oli saanut Julietten työhuoneeseensa, alkoi tämä itkeä hiljaa.
Carpentarian oli mahdotonta olla hänelle enää vihoissaan.

"Juliette", sanoi hän, "miksi sinä salaat jotakin minulta?"

"Voi, Carlos, hän tahtoi pitää sen salassa. Hän sanoi, että hänellä oli siihen syynsä, ja minä rakastan häntä. Ei kukaan ennemmin ole minua rakastanut, ja minä olen kolmikymmenvuotias."

"Mutta minähän pidän sinusta", sanoi veli.

"Sehän on aivan toista!"

Sitten Carpentaria alkoi kysellä mrs. Ilamista.

"Minä olin keittiössä, ikkuna oli auki, kun mrs. Ilam tuli sen ulkopuolelle ja sanoi, että Jos oli sairas, ja halusi puhua kanssani."

"Koskiko hän maitoon?"

"Ei, miksi hän olisi koskenut maitoon?"

"Oliko hänen mahdollista ulottua maitoon, jos hän olisi tahtonut?"

"Oli kyllä. Mutta miksi niin?"

"Voitko vannoa, ettei hän siihen koskenut?"

"En voi sitä vannoa, mutta olen miltei varma siitä, ettei hän sitä tehnyt. Mitä sinä tarkoitat, Carlos?"

"Minä näytän sinulle mitä tarkoitan!", sanoi Carpentaria.

Hän avasi makuuhuoneen oven ja vei hänet parvekkeelle.

X LUKU.

HYPPYSELLINEN NUUSKAA.

Kolme tuntia myöhemmin, vastaanotti Carpentaria toisen kerran — sinä päivänä nuoren Riversin, uuden lääkärin, joka oli virallisesti otettu Ilojen Kaupungin palvelukseen. Leikkaussalia ja apteekkia oltiin pidetty kaupungin toiminnalle välttämättöminä, ja se kaukonäköisyys, joka oli niiden perustamisessa ilmennyt, oli osoittautunut oikeaksi pienissä onnettomuustapauksissa ja pahoinvoimisissa, joita oli avajaispäivänä sattunut, kun yli kolmesataa ihmistä oli hyötynyt apteekista ja yli kaksikymmentä oli saanut nuoren lääkärin hoitoa.

Rivers voi kiittää Carpentarian vaikutusvaltaa siitä, että hän oli saanut tämän paikan, ja hän oli kiitollinen, hyvin kiitollinen, ja sitäpaitsi hän piti Carpentariasta, jota hän piti etevimpänä ihmisenä, jonka oli tavannut.

"No niin", sanoi kaksikymmentäviisivuotias toivehikas nuorukainen, "nyt olen tehnyt analyysin. Se oli aivan niinkuin olin odottanutkin."

"Sinihappoa?"

"Ei, ei aivan. Liukenevaa cyaniidia, kaliumi-cyaniidia. Onko täällä ehkä valokuvaamoa jossain kaupungissa?"

"Tietysti", sanoi Carpentaria. "Ettekö sitä tiennyt? Aivan esitelmäsalin vieressä."

"Silloin on kaliumi-cyaniidi todennäköisesti saatu sieltä. Valokuvaajat käyttävät sitä. Tutkikaa asiaa."

"Sen teen", sanoi Carpentaria. "Ja te arvelette todellakin kaliumi-cyaniidin olevan niin vaarallista?"

"Niin, se on aivan kamalaa myrkkyä. Pieninkin hitunen on kylliksi."

Carpentariaa puistatti.

"Täällä ollessanne", sanoi hän välinpitämättömällä äänellä, "on minulla ruumis, jota kernaasti tahtoisin teille näyttää."

"Ruumis?"

"Olkaa vain rauhallinen, nuori ystäväni", tyynnytti Carpentaria häntä, ja sitten hän-kertoi juopuneen miehen tarinan. "Tietysti tämä on hyvin salaista", lopetti hän kertomuksensa.

"Niinpä luulisin," sanoi Rivers kauhistuneena. "Ettekö käsitä joutuneenne kauheaan juttuun? Te olette osallinen rikokseen. Olette tehnyt itsenne syypääksi karkeaan lainrikkomukseen. En tiedä miten sellainen rangaistaan, sillä laki ei ole vahva puoleni, mutta se on sangen vaikeaa. Ja teidät voidaan vangita murhasta."

"Tiedän tuon kaiken", vastasi Carpentaria. "Mutta olin kovin utelias enkä tahtonut poliisin tähän sekaantuvan."

"Teidän täytyy noutaa heti poliisi."

"Ei millään ehdolla. Kun olette tehnyt tutkimuksenne, niin vien sen sinne, mistä sen otinkin. Ei kukaan saa tietää mistään."

"Entä sitten?"

"Niin, saamme nähdä. Se riippuu siitä, mihin tulokseen tutkimuksenne johtaa."

"Mutta, totta puhuen, Carpentaria, en voi…"

"Ettekö minun vuokseni?"

Hänen täytyi myöntyä Carpentarian hymyillessä, ja he menivät yhdessä vajaan.

Tämä ei ollut suurempi kuin yksitoista jalkaa pitkä ja leveä, ja työntökärry oli aseteltu keskelle sitä kulmittain, niin että kun molemmat miehet olivat sisällä, oli se täynnä eikä ovea juuri voinut sulkea, Valoa tuli pienestä ikkunasta.

Rivers veti varovasti mustan vaatteen syrjään.

"Samanlaista kangasta kuin valokuvaajat käyttävät", huomautti hän.

"Juuri niin", sanoi Carpentaria.

Ruumiin silmät olivat suljetut, hän olisi yhtä hyvin voinut olla nukkuva mies, tuo omituinen jäännös, josta sielu oli lähtenyt ja joka pian oli muuttuva tomuksi, josta se oli luotukin.

"Mies-parka", ajatteli Carpentaria. "Kerran hän eli ja hänellä oli harrastuksensa ja hyvin todennäköisesti myös intohimonsa, ja hän luuli, että hänellä oli merkitystä maailmassa."

Näky teki masentavan vaikutuksen Carpentariaan, mutta nuori lääkäri oli vain hyvin innostunut.

"Isku päähän, muun muassa", huomautti hän ja osoitti Carpentarialle ruumiin takaraivoa, missä oli haava ja jähmettynyttä verta.

"Riittikö se?" kysyi Carpentaria.

"En tiedä. Ehkä. Mutta on merkillistä, miten voimakas rigori on."

"Rigori?"

"Niin, jäykkyys, joka seuraa kuolemaa, on tullut kovin varhain. Hyvä
Jumala!"

"Mikä nyt?"

Lääkäri ei vastannut, vaan koetti nostaa ruumiin käsivartta. Se oli mahdotonta liikuttamatta koko ruumista.

"Tämä on hyvin mielenkiintoista", sanoi hän.

"Mikä sitten?"

Mutta Rivers ei nytkään vastannut, vaan pani äkkiä taskukellonsa ruumiin korvalle.

Ruumis hätkähti, pää liikahti, silmäluomet kohosivat hiukan.

"Näittekö sen? Te olette pelastettu, ja hän myöskin!", huudahti lääkäri. "Se on kaatuvatautia, siinä kaikki. Hyvin heikko ääni, joka äkkiä viedään sairaan korvalle, saa usein elonmerkkejä aikaan kaatuvatautisissa."

"Hän ei siis ole kuollut?", huudahti Carpentaria.

"Kuollut? Hän ei ole sen kuolleempi kuin te ja minä. Se on vain kaatuvatautia, jonka tuo isku kai on saanut aikaan. Mutta hän on ollut hyvin kiihottunut, ja epäilemättä hän on myös kärsinyt alakuloisuudesta. Mr. Carpentaria, on vain yksi varma kuoleman tuntomerkki, ja se on mätäneminen. Monet sairaudet muistuttavat kuolemaa. Mutta ei moni voi saada aikaan sitä kuolonkylmyyttä kuin kaatuvatauti. Koettakaa hänen kättään, se on kuin jäätä."

"Ja miten kauaksi hän jää tähän tilaan?", kysyi Carpentaria tuntien iloa ja helpotusta.

"Siksi kuin hankitte hiukan nuuskaa. Se on parasta tällaisissa tapauksissa."

"Ja paraneeko hän kokonaan?"

"Kyllä, parin päivän päästä."

"Muistaako hän, mitä on tapahtunut?"

"Tietysti! Menenkö minä hakemaan nuuskaa, vai menettekö te?"

"Minä juoksen!", sanoi Carpentaria.

Ja sitten hän lähti juoksemaan.

XI LUKU.

TAKAISIN ELÄMÄÄN.

Oli puoli kahdeksan maanantai-iltana.

Oli kulunut yli kolmekymmentä tuntia siitä kun nuori Rivers oli ryhtynyt työhönsä kaatuvatautisen henkiin herättämiseksi. Se oli osoittautunut hyvin vaikeaksi ja pitkäksi jutuksi.

Mutta vihdoin hän oli päässyt niin pitkälle, että potilas nyt istui nojatuolissa Carpentarian makuuhuoneessa. Hän istui siinä elävänä ja kyeten puhumaan, mutta oli kuitenkin kuin suuri arvoitus. Hänen läsnäolonsa oli lääkärin ja Carpentarian välinen syvä salaisuus.

Ja nyt tahtoivat nuo kaksi, jotka olivat palauttaneet hänet takaisin elämään, että hän puhuisi, selittäytyisi, toisi valoa tuohon lauantai-illasta tähän asti kestäneeseen arvoitukseen. Ja Carpentaria seisoi univormu yllään ja kello kädessä, sillä puolen tunnin kuluttua piti hänen alkaa jokapäiväinen konserttinsa itämaisissa puutarhoissa. Ei mikään voinut estää Carpentariaa astumasta oikeaan aikaan kovasti valaistulle lavalle. Hän oli uhrannut kiintymyksensä sisarpuoleensa, uteliaisuutensa Ilamin toimia kohtaan, tarkastusretkensä Ilojen Kaupungissa, vieläpä orkesteriharjoituksensakin henkiin herätetyn ruumiin vuoksi, mutta itse konserttia kolminetuhansine kuulijoineen ei voitu uhrata.

"Te olette siis Carpentaria?" sanoi potilas heikolla äänellä maistellessaan lämmintä maitoa.

Hän näytti nyt noin viisikymmenvuotiaalta. Hänellä oli harmaa tukka ja lyhyeksi leikattu parta, joka oli paljon vaaleampi kuin tukka. Hänen silmissään oli ilme, joka osoitti, ettei hän pitänyt elämää erikoisen onnistuneena ilveilynä.

"Niin", sanoi Carpentaria. "Entä te?"

Se oli ensimmäinen suoranainen kysymys, jonka hän uskalsi tehdä arvoitukselle, mutta arvoitus ei ollut sitä kuulevinaankaan.

"Te sanotte kaivaneenne minut ylös, kun olin haudattu?" kysyi hän edelleen.

"Niin", sanoi Carpentaria innostuneena.

Ja hän kuvaili miten arvoituksen ruumis oli ilmaantuisit, kulkenut, hävinnyt ja jälleen löydetty avajais-iltana.

"Ja te arvelette, että olisin todellakin kuollut, jos minut olisi heitetty sikseen?" kysyi arvoitus kääntyen Riversin puoleen.

"Epäilemättä, epäilemättä", sanoi lääkäri.

Arvoitus kääntyi miltei raivostuneena Carpentarian puoleen.

"Mutta miksi — kaiken terveen järjen nimessä — ette sitten antanut minun olla?" huusi hän.

"Ajattelin… ajattelin…" änkytti Carpentaria liian hämmästyneenä voidakseen vastata.

"Te luulitte tekevänne jotain pirunmoisen viisasta?" kysyi arvoitus kiivaasti.

"Minä vain…"

"Tai oikeammin sanoen ette lainkaan ajatellut."

Rivers ja Carpentaria vaihtoivat katseita, he tahtoivat sanoa toisilleen, että hän oli heikko sairas, jolle ei saanut puhua kovaa.

"Todellakin, mr…" alkoi Carpentaria.

"Kutsukaa minua nimellä Jetsam", keskeytti potilas. "Se ei ole nimeni, mutta se sopii."

"No niin, mr. Jetsam…"

"Ei, en tahdo kuulla sitä", sanoi mr. Jetsam ja nousi tuolilta. "Minä olin kunnolla kuollut, sokea ja kuollut ikuisesti tämän maailman typeryydelle, ilkeydelle, rikoksille ja ikävyydelle, ja sitten te uskallatte herättää minut henkiin! Ja odotatte minun olevan kiitollisen. Kiitollisen!"

"Se oli velvollisuuden vaatimus", uskalsi Carpentaria sanoa.

"Niin, tietysti. Odotin vain sitä sanaa. Miksi se oli teidän 'velvollisuutenne'? Millä oikeudella sanotte sitä velvollisuudeksenne? Ei millään! Ainoa mahdollinen selitys käyttäytymiseenne on se, että olette kirotun toimelias ihminen, joka ei voi jättää mitään rauhaan."

Nyt Carpentarian täytyi hymyillä. Hän huomasi jollain lailla alkavansa pitää mr. Jetsamista.

"Minä pyydän tuhannesti anteeksi", sanoi hän. "Se ei voi parantaa tehtyä, mutta pyydän teitä kumminkin vastaanottamaan kunnioittavimmat valitteluni. Ymmärrättehän, kun näin teidät viimeksi, olitte niin kauhean juovuksissa…"

"En ollut lainkaan juovuksissa", sanoi mr. Jetsam. "Ja että te hetkisenkään voitte kuvitella sitä, se osoittaa, että olette huono salapoliisi, vaikka teillä onkin komea univormu ja osaatte johtaa orkesterianne. Ei, sir. Minulla oli suunnitelmani, joihin te nenäkkyydellä, joka näyttää olevan teille ominainen, sekaannuitte. Jotta antaisitte minun — olla rauhassa, olin olevinani juovuksissa. Minä en ole ollut juovuksissa kertaakaan elämässäni, ja sitä te luonnollisesti ette voi sanoa itsestänne, sir… taikka te, sir."

Hän osoitti nuorta lääkäriä, joka sangen äskettäin oli ollut lääketieteen ylioppilas.

"Ja mitä nuo suunnitelmat tarkoittivat, jos uskallan kysyä?" sanoi
Carpentaria hiljaa.

Mr. Jetsam peitti kasvonsa käsiinsä.

"Oi", huokasi hän nähtävästi itsekseen, "nyt minun täytyy alkaa taas. Vaistoni ajavat minut jälleen alkamaan. Hyvät herrat", sanoi hän luoden heihin kaukaisen ja lasimaisen katseen, "sen sijaan että olisitte pelastanut elämäni, olette vain panneet liikkeelle tapahtumaketjun, joka johtaa ihmishengen menetykseen. Murha ja mestauslava on luultavasti ponnistustenne tuloksena."

Makuuhuoneen ovelle kolkutettiin.

"Viisi minuuttia vailla kahdeksan, sir", sanoi ääni.

"Hyvä", sanoi Carpentaria ja hypähti ylös. "Tapaan teidät konsertin jälestä, eikö niin, mr. Jetsam?"

"Hyvin epäiltävää", sanoi mr. Jetsam.

"Miksi niin?"

"Siksi, että silloin olen mennyt. Tunnen itseni nyt sangen vahvaksi."

"Tahtoisin puhua kanssanne muutamista ihmisistä", sanoi Carpentaria.

"Kenestä?"

"No niin, Josephus Ilamista."

"Tiedän kaiken Josephus Ilamista."

"Ja hänen äidistään. Ehkä ette tiedä kaikkea hänestä?"

Mr. Jetsam hypähti hämmästyttävän voimakkaasti ylös.

"Mrs. Ilam! Hän on ollut kuollut vuosikausia!", sanoi hän juhlallisesti.

"Hän oli hyvin elävä aamupäivällä", sanoi Carpentaria.

"Ilam sanoi minulle hänen kuolleen", mutisi Jetsam.

"Hän valehteli. Hän on tuolla huvilassa."

"Oh!" ähkyi Jetsam ja näytti samalla vetävän viimeisen henkäyksensä.
Hän horjui ja kaatui takaisin tuoliin.

"Hän on pyörtynyt!" huudahti Rivers.

"Huolehtikaa hänestä", sanoi Carpentaria ja juoksi portaita alas rakkaalle orkesterilavalleen.

XII LUKU.

PYÖRÄSSÄ.

Konsertti oli ohi. Sen suurenmoinen menestys johtui ehkä siitä, että oli kertakaikkiaan määrätty, että sillä piti olla menestystä, ja että Carpentarian orkesteri oli niin täynnä hänen henkeään, että se olisi soittanut Carpentarian tyyliin, vaikkapa itse Beethoven olisi astunut taivaasta sitä johtamaan.

Ja varmaa on, että Carpentarian tahtipuikon liikkeet sinä iltana olivat vailla sitä vakavuutta ja sitä valtavaa kekseliäisyyttä, joka tavallisesti oli niiden leimana, vaikkapa ne tänä iltana olivatkin omaperäisiä, vieläpä omituisiakin.

Hänellä oli niin paljon ajateltavaa.

Kaikkein kernaimmin hän olisi tahtonut mennä kotiin mr. Jetsamin luo ja saada häneltä selville ne salaisuudet, jotka hän tiesi, joko väkivalloin, viekkaudella tai kehoittamalla. Mutta hän kumarsi hitaasti ja juhlallisesti yhdeksännentoista kerran ja koko orkesteri hänen takanaan kumarsi taputusukkosen jyristessä ja hän ajatteli:

"On mainiota, etten ole vielä lisäksi rakastunut! Se vain puuttuisi kaikesta tästä, jotta tulisin aivan hulluksi."

Totta puhuen ei hän koskaan ollut ollut rakastunut. Taide, varsinkin metallisoittimien musiikki, oli hänen rakastettunsa.

Hän kääntyi mennäkseen alas portaita lavalta, kun hän näki pitkän sudanilaisneekerin kotimaansa puvussa ja kasvot kiiltävän ruskeina seisovan kunnia-asennossa portaiden luona.

"Mitä te tahdotte?" kysyi hän neekeriltä.

Mies hymyili rotunsa tyyntä ja lapsellista hymyä ja ojensi hänelle paperipalan.

"Oletteko sudanilais-kylästä?"

"Kyllä, sah."

Carpentaria avasi paperilapun ja luki:

"Tulkaa heti luokseni, olkaa hyvä. Ilam."

Menisikö hän? Vai kieltäytyisikö hän vastaanottamasta tätä omituista kutsua ja menisi takaisin mr. Jetsamin ja lääkärin luo?

"Missä mr. Ilam on?" kysyi hän sudanilaiselta.

Neekeri osoitti Huvittelupuistoa kohti, ja hymy kävi leveämmäksi.

"Tuollako?"

"Niin, sah."

"Mutta missä siellä, mies?"

"Tuolla, sah!"

Hän nosti käsivartensa ja osoitti.

Valaistun kiertopyörän ylin osa, joka oli sata jalkaa korkeampi kuin mikään muu kiertopyörä maailmassa, näkyi Keskuskadun korkeitten rakennusten yli. Tällä hetkellä kuului liukuva, sähisevä ääni, ja samalla sammuivat valot pyörässä. Carpentaria katsoi ympärilleen. Raketti räjähti päästäen heikon paukauksen ylhäällä ilmassa, ja pieni joukko punaisia tähtiä leijui hetkisen ylhäällä taivaalla — toiset olivat I-kirjaimen, toiset C-kirjaimen muotoisia, ja ne sammuivat, ja taivas oli jälleen pimeä. Tätä ensimmäistä ilotulitusnäytettä Ilojen Kaupungissa tervehdittiin eläköön-huudoilla, ja pieni joukko ihmisiä, joka oli kerääntynyt sudanilaisen viereen, hajaantui ja riensi jokea kohti. Ilotulitusta ohjattiin pienestä rakennuksesta toisella puolen jokea, joka oli vuokrattu vain tähän tarkoitukseen.

"Minä tulen mukaanne", sanoi Carpentaria sudanilaiselle.

Hän ajatteli nyt, ettei keskustelu Ilamin kanssa voisi olla haitaksi, ja olihan mahdollisuus, että sillä olisi ratkaiseva merkitys. Ja hän voisi myöhemmin puhua mr. Jetsamin kanssa. Ehkä Ilam oli päättänyt tunnustaa hänelle koko syntiluettelonsa.

Ja hänellähän oli revolveri…

Sudanilainen kulki nopeasti, ja hän oli muutamaa tuumaa pitempi kuin
Carpentaria. Vähemmässä kuin viidessä minuutissa he olivat ehtineet
Huvittelupuiston sisäänkäytävälle, jota juuri sulettiin yöksi.

"Missä mr. Ilam on?" kysyi Carpentaria jälleen.

Sudanilainen hymyili.

He seisoivat kiertopyörän juurella, jonka kaikki kuusikymmentä koria olivat pimeinä paitsi yksi, joka oli aivan alhaalla. Sen ovi oli auki. Lähellä ovea seisoi virkailija, yllään kaupungin univormu.

Tämä alkoi Carpentarian mielestä näyttää salaperäiseltä.

"Onko mr. Ilam ylhäällä?" kysyi hän virkailijalta.

"Kyllä, luulen niin, sir", sanoi tämä mietittyään hetkisen.

Carpentaria astui koriin. Sudanilainen sulki oven hänen jälestään, mutta jäi itse ulkopuolelle. Virkailija puhalsi pilliin, ja kiertopyörä alkoi hiljaa kiertää. Pyörä oli rakennettu 60 henkilöä varten, ja kun se oli täynnä, tuotti se satakahdeksankymmentä puntaa kerralla… ja Carpentaria tunsi olevansa yksin siinä.

"Onko tämä jokin ansa?" ajatteli hän. Mutta hän ei nyt välittänyt, siitä oliko se ansa vai eikö.

Sitä mukaa kuin pyörä nousi, oli hänellä ihana näköala yli ilotulituksen, joka nyt komeili täydessä loistossaan kuin suunnaton, kimalteleva ja säihkyvä matto, jonka vaihtelevat värit kuvastuivat Thamesin tyyneen, kirkkaaseen pintaan. Ja korkealla ilotulituksen yläpuolella oli ukonilma tulossa. Päivä oli ollut hyvin lämmin, jopa helteinen, ja niille, jotka Ilojen Kaupungista ansaitsivat rahaa, oli ollut mieluisa yllätys, ettei ollut tullut sadetta.

Vihdoin pyörä hidastui ja pysähtyi. Kori oli ylhäällä, kolmesataaneljäkymmentä jalkaa maan yläpuolella. Hahmo näkyi korin yläpuolella olevalla sillalla. Ovi avautui ja Ilam astui sisään.

"Mikä on tämän tarkoituksena?" kysyi Carpentaria nousten ylös ja tunnustellessaan, että revolveri oli vakavasti hänen kädessään.

"Tarkoitus on, että tahdon puhua teidän kanssanne kahdenkesken", vastasi Ilam, "emmekä voi olla turvassa missään tuolla alhaalla."

"Mitä te pelkäätte?"

"En voi sanoa teille, mitä pelkään", sanoi Ilam.

"Kaikki mitä voin sanoa, on, että kaupunki on käynyt sangen merkilliseksi viime päivinä."

"Niin, se on varma se", sanoi Carpentaria painokkaasti.

"Ja koska te vaivauduitte viemään minut ylös tuolla", — hän osoitti ilmapalloa, josta lähti voimakkaita valonheittäjäsäteitä pimeyteen — "niin arvelin, että minä voin vaivautua tuomaan teidät tänne. Se on varmempaa."

Carpentaria huomasi nyt miten kalpea hän oli, miten hänen ulkonäkönsä oli muuttunut ja miten hermostuneelta hän vaikutti.

"Toivon niin", sanoi Carpentaria. "Mitä te tahdotte minulta?"

"Istuutukaamme", sanoi Ilam ja yskäsi heidän istuutuessaan kummallekin puolelle koria. "Tahdon selittää teille mitä tahdon kolmella sanalla. Miten paljon tahdotte, jos vetäydytte syrjään Ilojen Kaupungista? Sanon sen suoraan. Miten paljon tahdotte?"

"Vetäytyäkseni pois Ilojen Kaupungista? En tee sitä, mistään hinnasta", sanoi Carpentaria. "Kaikki Rockefellerien kulta ei voisi sitä maksaa. Minulla on konserteissani suurin yleisö, mitä kellään orkesterinjohtajalla on koskaan ollut, ja siitä minä pidän. Se on enemmän arvoista minulle kuin raha."

"Onko se teille enemmän arvoista kuin henkenne?" kysyi johtaja synkästi.

"Ei, mutta luulen voivani säilyttää sekä henkeni että yleisöni", sanoi
Carpentaria. "Joka tapauksessa olette koettanut kaksi kertaa ottaa
minut hengiltä, ettekä ole onnistunut. Eikä se ole minua peloittanut.
Pelkään vähemmän kuin te tällä hetkellä."

"En ole koettanut murhata teitä", sanoi Ilam.

"Olette koettanut ampua minut ja myrkyttää minut. Miksi, sitä en voi käsittää."

"Ei, sitä en ole tehnyt", sanoi Ilam.

Carpentariaan ei voinut olla vaikuttamatta se vakuuttava sävy, joka oli
Ilamin äänessä.

"Kuka se sitten oli?"

"En tiedä", sanoi Ilam heikosti. "En tiedä mitä, te tarkoitatte ja mihin pyritte. Mutta minä annan teille viisikymmentätuhatta vuodessa, jos menette — katoatte."

"Ei", sanoi Carpentaria. "Minä olen täällä, ja tänne jään."

"No hyvä, silloin saatte vastata seurauksista."

"Minä vastaan aina tekojeni seurauksista. Mutta mitkä ovat seuraukset?"

"No niin", murisi Ilam. "Tehän sanotte, että teitä on yritetty murhata. Jospa nyt nuo yritykset jatkuvat? Mitä sitten? Tahtoisin kernaasti pelastaa teidät, ja on mahdollista, että voisin pelastaa teidät vain saamalla teidät katoamaan."

"Kovin ystävällistä teiltä", sanoi Carpentaria pilkallisesti. "Mutta vakuutan teille, että nuo juonet henkeäni vastaan herättävät suuresti mielenkiintoani. En tahdo olla niitä vailla omaisuudestakaan. Alan pitää niistä. Tottuu nopeaan rikosten täyttämään ilmaan. Ei, herra johtaja, minä en mene tieheni, mutta Juliette menee, minä lähetän hänet huomenna pois."

Ilam puraisi huultaan.

"Saammehan nähdä mitä hän tekee", sanoi hän. "Hän pitää minusta. Minä olen oleva hänelle hyvä mies. Miksi ette tahdo minua hänen miehekseen?"

"Miksi salaa liehittelette häntä? Miksi pakoititte hänet salaamaan minulta asioita?"

"Se ei kuulu tähän", sanoi Ilam. "Olisin hänelle hyvä mies."

"Mutta millaisen anopin hän saisi, jos menisi teidän kanssanne naimisiin?" kysyi Carpentaria.

Ilam ei vastannut.

"Enkä minä liioin luule", jatkoi Carpentaria, "että on hyvä olla naimisissa ihmisen kanssa, joka aina näkee aaveita."

"Näkee aaveita?"

"Ettekö te muka näe aaveita?" kysyi Carpentaria pilkallisesti.

"En… en."

"Tulkaa mukaani, niin näytän teille yhden", sanoi Carpentaria.

Hän oli saanut päähänpiston, että Ilamin ja mr. Jetsamin piti saada nähdä toisensa.

Ilmapallon valonheittäjän säteet lankesivat häikäisevästi koriin, ja hetkisen hän näki sudanilaisen mustat kasvot. Sitten ne jälleen katosivat.

Hän hyökkäsi ovelle, veti sen auki ja tuijotti hämähäkinverkon kaltaiseen koneistoon, joka hohti himmeän valkeassa valossa. Kiertoportaat veivät maahan suunnattoman pyörän navasta, ja niitä myöten laskeutui salamannopeasti alas tumma hahmo. Sitten valo katosi ja kaikki oli läpitunkemattoman pimeyden vallassa.

XIII LUKU.

MR. JETSAMIN TOIMET.

Carpentaria syöksyi takaisin koriin värähtäen, sillä hänen mieleensä oli äkkiä johtunut, että Ilam olisi, jos hän olisi niin tahtonut, voinut työntää hänet alas kolmensadanneljänkymmenen jalan korkeudesta. Mutta Ilam ei ollut liikahtanut.

"Riittäköön tämä", sanoi Carpentaria, "menkäämme alas. Soittakaa!"

"Ei", sanoi Ilam, "minä tahdon…"

"Me menemme alas", sanoi Carpentaria tiukasti.

"Se koskee Juliettea", rukoili Ilam.

"Me menemme alas", sanoi Carpentaria, "soittakaa!"

Häh istuutui, veti revolverin taskustaan ja pani sen polvelleen.

Ilam huokasi ja painoi valkoista nappia, joka antoi merkin konehuoneeseen, ja hetkistä myöhemmin tuntui pyörässä vavahdus ja se alkoi jälleen kiertää. Kori tuli alas sillä puolella, joka oli jokeen päin, ja ne kaksi, jotka siinä istuivat, näkivät, mitä kauneimman näyn ilotulituksen juuri loppuessa. Muun muassa näkyi siinä kaksi muotokuvaa, jotka oli muodostettu raketeista ja joiden alla oli nimet: Ilam ja Carpentaria. He kuulivat suuren ihmisjoukon huutavan eläköötä. Sitten kuului toinen ääni, mutta se tuli ylhäältä eikä alhaalta päin. Ilam hätkähti kuin olisi hän pelästynyt.

"Teidän ei tarvitse pelätä", sanoi Carpentaria, "ei se ole tuomiopasuuna, se on vain ukonilman alku. Se tulee juuri sopivaan aikaan kastellakseen kaikki läpimäriksi kotimatkalla."

Sade piiskasi hurjasti ruutuja vastaan.

Heidän päästessään maahan kohtasi omituinen näky heidän katseitaan — lukemattomia mustia sateenvarjoja, jotka kaikilta puolilta aaltoilivat Keskuskadulle päin etsien suojaa sen katosten alla. Ja siellä ne laskettiin alas, niin että niitä kantavat ihmiset näkyivät. Ilojen Kaupungin porteilla alkoivat sateenvarjot jälleen elää ja kätkivät jälleen kantajansa. Ukonilma oli jo kohonnut huippuunsa.

"Tulkaa mukaan", sanoi Carpentaria, kun Ilam koetti paeta heidän lähtiessään Huvittelupuistosta.

"Ei", sanoi Ilam heikosti.

He seisoivat rinnakkain vapaan taivaan alla välittämättä valuvasta sateesta, ja Keskuskadun katokset olivat heistä vain parin metrin päässä. Ilmapallon valonheittäjän säteet valaisivat yhä edelleenkin seutua, mutta ilotulitus oli loppunut.

"Teidän pitää tulla mukaan katsomaan aavetta", sanoi Carpentaria itsepäisesti ja äänekkäästi, "muuten nostan sellaisen melun tässä Ilojen Kaupungissa, että se on hukassa. Minä tiedän paljon enemmän kuin luulettekaan. Minä voin esimerkiksi kysyä teiltä, Ilam, kävelettekö te öisin omituisia taakkoja kanniskellen?"

Joukko vieraita kiiruhti heidän ohitseen.

"Mitä te tarkoitatte?" kysyi Ilam. "Olenko — oletteko te järjiltänne?"

"Olen epäilemättä hullu, eikö totta? Tulkaa nyt siis hullun miehen kanssa!"

Ilam huokasi syvään. He menivät suoraan Keskuskadun poikki ja tunkeutuivat ulostulevien läpi. Ei kukaan heitä tuntenut.

"Toivoisin, että voisimme ymmärtää toisiamme", sanoi Ilam.

"Olkaa varma siitä, että tulemme toisiamme ymmärtämään", vastasi Carpentaria. "Muutaman minuutin kuluttua ymmärrämme kyllä toisiamme, ellen erehdy. Ja voipa tapahtua, että teidän täytyy jättää kaupunki vähemmälläkin kuin viidelläkymmenellä tuhannella vuodessa, ystäväni."

Hän kuvaili mielessään sitä hetkeä, jolloin hän asettaisi Ilamin vastakkain sen miehen kanssa, jonka ruumista tämä oli kantanut selässään, hän näki tämän omituisen tilanteen, näki itsensä Ilojen Kaupungin valtiaana ja hän tunsi, että hänellä oli sellainen mahti Ilamin yli, että hän voi saada tämän noudattamaan hänen pienintäkin käskyään.

"Tuletteko mukaani huvilaani?", kysyi hän.

"Kuka siellä sitten on?" kysyi Ilam väsyneenä.

"Tohtori Rivers ja aave!"

"Mitä tuo loru aaveesta hyödyttää?"

"Teidän pitää ensin nähdä hänet, ja kun olette nähnyt hänet — ja ennenkuin hän on nähnyt teidät — saatte sanoa minulle haluatteko keskustella hänen kanssaan vai eikö. Se on aave, joka on saanut puhelahjan!"

Ilam ei sanonut sanaakaan. Hän oli nähtävästi aivan suunniltaan.

He pääsivät Carpentarian avaimella sisään huvilaan ja menivät toiseen kerrokseen ja sisään työhuoneeseen. Carpentaria vei Ilamin parvekkeelle työhuoneen ikkunasta, mistä ei edes Ilaminkaan ollut vaikeaa päästä.

"Nyt voitte katsoa makuuhuoneeseeni", sanoi Carpentaria.

Ja hän katsoi itse ensin. Ja kylläpä hän kauhistui.

Huone oli valaistu. Mr. Jetsamista ei näkynyt mitään, mutta kaksi tuolia oli kaadettu kumoon, ja nuori Rivers makasi lattialla silmät suljettuina ja suuri, vertavuotava haava otsassa.

Carpentaria juoksi huoneeseen ja, omituista kyllä, seurasi Ilam häntä. Asia oli niin, että Ilam tällä hetkellä luuli Carpentariaa hulluksi ja makuuhuonetta hullun miehen rikosten näyttämöksi.

Juuri silloin Rivers tuli tajuihinsa.

"Tekö se olette, Carpentaria?", mutisi hän ja hieroi silmiään.

"Olen. Mitä on tapahtunut? Missä on tuo Jetsam, kuten hän itseään kutsui? Ette kai ole vaarallisesti haavoittunut?"

Kun Ilam sai kuulla Jetsamin nimen, veti hän pelästyneenä henkeä ja nojautui sängynjalkaan.

"Jetsam?" toisti hän.

"Te näytte tuntevan aaveeni nimeltä?" sanoi Carpentaria, "vaikkei hän olekaan täällä."

"Hän löi minua päähän tuolilla", sanoi lääkäri nousten istuvaan asentoon ja painaen nenäliinaa otsaansa vasten, "ja silloin minä kai… Ei siitä voi olla kuin minuutti tai pari…"

"Mutta mitä hän teki… minne hän joutui?", kysyi Carpentaria kärsimättömästi.

"Hän tuli hyvin pian tajuihinsa", sanoi Rivers. "Annoin hänelle rauhoittavaa juotavaa, ja hän kysyi mrs. Ilamia, ja minä sanoin hänen asuvan yhdessä mr. Ilamin kanssa täällä, ja hän kävi kovin kiihtyneeksi ja sanoi, että hänen täytyi heti päästä hänen luokseen. Minä sanoin, ettei se käynyt laatuun, että te ette sallisi sitä, ja hän oli myöntyvinään, mutta se oli vain ilveilyä, sillä yhtäkkiä, meidän puhuessamme muusta, otti hän tuolin ja hyökkäsi minun kimppuuni, ja sitten en muista muuta."

Sanaakaan sanomatta juoksi Carpentaria tielle. Ilamin huvilan päätie oli selkoselällään ja hän meni sisään huoneeseen. Huoneessa ei ollut muuta valaistusta kuin tulitikusta tuleva, ja tulitikkua piteli mr. Jetsam. Hän seisoi tuijottaen mrs. Ilamiin, ja mrs. Ilam istui liikkumatonna tuolissaan, silminnähtävästi voimatta sanoa sanaakaan siitä mitä hän olisi tahtonut sanoa. Kamala pelko ilmeni hänen silmissään. Ei kuulunut hiiskaustakaan paitsi sateen rapinaa ikkunaa vasten.

Mr. Jetsam kääntyi, ja samassa silmänräpäyksessä hän päästi tulitikun. Huone oli pimeä. Sitten seurasi lasin kilinää ja sitten raskas kaatuminen huoneessa. Hiukan etsittyään löysi Carpentaria sähkönappulan ja sytytti valon. Mrs. Ilamin huulet vapisivat yhä hänen koettaessaan puhua. Hänen poikansa makasi ähkyen ja suorana lattialla, Mr. Jetsam oli kadonnut. Ikkuna oli rikki.

Mr. Rivers tuli sisään. Hän oli nyt sitonut päänsä.

"Hän on halvattu", sanoi lääkäri tutkittuaan mrs. Ilamia. "Hän ei koskaan enää voi liikuttaa jäseniään eikä puhe-elimiään. Hän voi vain kuulla ja nähdä, siinä kaikki."

II OSA.

KAKSOISET.

XIV LUKU.

KAKSOISET ASTUVAT NÄYTTÄMÖLLE.

Oli omituista, mutta siitä huolimatta totta, että tapauksiin tässä kerrotun näytelmän toisessa näytöksessä hyvin suuresti vaikutti se, että Luke Shooter, nuorempi osakas Shooterin muotiliikkeessä, meni naimisiin. Luke Shooter ei sitä tiennyt. Luke Shooter ei ollut missään yhteydessä näytelmän kanssa; on päinvastoin hyvin luultavaa, ettei hän koskaan ole siitä kuullut, jos jätetään sanomalehdissä julkaistut pikku-uutiset lukuunottamatta. Mutta siitä huolimatta vaikutti hänen naimisiinmenonsa huomattavasti koko tapahtumakulkuun Ilojen Kaupungissa. Sillä hän oli mies, jolla oli hyväntahtoisuutta ja joka tahtoi, että ihmiset pitivät hänestä, ja siksi sai koko Shooterin suuri henkilökunta vapaata hänen hääpäivänään, joka sattumalta oli tiistaina 4 p. toukokuuta.

Sen verran Luke Shooterista.

Monet konttoriapulaisista viettivät suurimman osan päivää Ilojen Kaupungissa, joka nyt oli muuttunut Lontoon muotihuvitteluksi, ja heidän joukossaan olivat kaksoissisarukset Pauline ja Rosie Dartmouth. Pauline ja Rosie olivat konekirjoittajattaria Shooterin liikkeessä. He olivat kahdenkymmenenkuuden vuotiaita, pitkiä ja sangen solakoita, vaikka nuorempi, Rosie, ei ollut aivan niin solakka kuin Pauline. Pauline oli tumma, kun taas Rosie oli vaalea. Heidän liitossaan edusti Pauline tervettä järkeä, Rosie taas hyvää tuulta, ja molemmat yhdessä edustivat sangen suurta kauneutta ja suloa ja kolmenkymmenenviiden shillingin suuruisia viikkotuloja. Onhan selvää, että kaksi nuorta tyttöä, jotka yhdessä ansaitsevat satakahdeksankymmentä puntaa vuodessa ja elävät säästäväisesti pienessä asunnossa elämänhaluisina ja hyvillä mahdollisuuksilla suorittaa osan ostoksistaan, voivat pitää sangen hauskaa ja näytellä huomattavaa osaa maailmassa. Ja juuri niin Pauline ja Rosie tekivät.

He olivat orpoja ja olivat olleet sitä jo kauan.

He tulivat Ilojen Kaupunkiin maanalaisella raitiovaunulla asunnostaan Shepherds Bushissa, ja Pauline pani floriinin sisäänkäytävän vierellä olevaan laatikkoon heidän molempain puolesta, aivan kuin olisivat he olleet kaksi tavallista vierasta, mitä he sillä hetkellä olivatkin. Vain jotkut harvat kiinnittivät heihin huomiota, mutta aivan sattumalta, ja siksi, että he olivat sievästi puetut — ja olivat aivan toistensa näköisiä.

Ilojen Kaupunki sai Paulinen ja Rosien täyden suosion. Heti tultuaan Keskuskadulle he alkoivat innostua. Aurinko paistoi, liput liehuivat, raitiovaunut kiitivät eteenpäin, ja tuhannet kävijät antoivat kaupungille hauskan leiman. He eivät olleet vielä koskaan nähneet mitään Keskuskadun kaltaista pilareineen ja puoteineen, kirjavine ihmistulvineen ja valkoisine rakennuksineen.

"Tämä on aivan yhtä hienoa kuin ulkomailla, eikö niin?" sanoi Rosie.

"Parempaakin", sanoi Pauline.

Mutta niinpä ei kumpikaan heistä ollutkaan ollut Boulognea kauempana.

He pysähtyivät puodinikkunoihin, yhtä paljon koristeita ja korutavaraa katselemaan kuin katsomaan, oliko tukka tai vaatteet juuri sellaisessa kunnossa kuin päivänpaiste vaati. Tässä voidaan mainita, että heillä oli tummansiniset kävelypuvut, suuret valkoiset musliinihuivit kaulassa ja suuret, sinisen- ja mustankirjavat hatut. Se oli yksinkertaista, mutta moitteetonta. Tietoisuus tästä moitteettomuudesta sai aikaan, että he silmää räpäyttämättä kestivät muiden naisten tarkastavan katseen ja lukemattomien nuorukaisten silmänluonnit. Itse asiassa he olivat sataa aivan hurjia ilosta ja mieltymyksestä Ilojen Kaupungin elämään ja tunteesta, että olivat vapaita, mutta sitä he eivät tienneet. Ei. Sitä he eivät tienneet. He olivat varsin hienoja, ja se puki heitä.

"Tahtoisin mennä johonkin noista hauskoista vaunuista", sanoi Rosie.

"Niin, menkäämme", myönsi Pauline.

"Eivätkö ne ole ihania?" sanoi Rosie.

Ja vain se tyttömäinen hypähtelevä, keinuva tapa, jolla he sirosti astuivat vaunuihin, ilmaisi hehkuvan elämänhalun heidän suonissaan, aavistuksen, joka katosi yhtä nopeasti kuin se oli tullutkin. Rosien silittäessä hamettaan ja Paulinen avatessa kukkaroaan hansikoidulla kädellään antaakseen maksun kulettajalle, oli heillä molemmilla herttuattaren välinpitämätön ilme kasvoillaan.

Vaunu oli avoin ja istuimet siinä poikkipuolin, ja sen kiitäessä nopeasti alas Keskuskatua pitkin ja alituisesti kulkiessa toisten, vastakkaiseen suuntaan kulkevien vaunujen ohi, ohi suihkukaivojen, kukkapenkkien, norsujen, kameelien ja koko Ilojen Kaupungin omituisen maailman, kävi ilo hiukan liian hurjaksi Rosien helposti liikutetulle sydämelle. Hän istuutui lähemmä sisartaan, tarttui hänen käteensä ja puristi sitä.

"Entäpä jos kohtaamme hänet?" kuiskasi hän.

"Tässä ihmisvilinässä? Ei ikinä! Sitäpaitsi hän luultavasti ei nyt ole ulkona", sanoi Pauline.

Hän oli vain muutamaa minuuttia vanhempi kuin Rosie, mutta ei olisi voinut paremmin näytellä vanhemman sisaren osaa, vaikka hän olisi ollut kymmenen vuotta vanhempi.

"Mutta voihan olla, että tapaamme hänen äitinsä!" sanoi Rosie hiljaa.

"Mitä tyhjää, Rosie. Et kai kuvittele hänen olevan täällä, vai mitä?"

"En tiedä", sanoi Rosie ja nosti leukaansa. "Mutta jos tapaisimme heidät?"

"No, sitten tapaamme heidät", sanoi Pauline viisastellen.

"Puhutko sinä heille?" kysyi Rosie. "Minä en tahdo."

"Sen saamme nähdä, jos tapaamme heidät", sanoi Pauline.

"Ei, mutta katsohan", huudahti Rosie ihastuneena Keskiaukeasta, jolle he nyt olivat tulleet. Mutta pian hän päästi jälleen ihastuneen huudahduksen, ja tällä kertaa se ei koskenut Keskiaukean rakennuksia, vaan pitkää miestä, jolla oli suuri, punainen tukka ja jotain omituista liikkeissään, joka juuri meni suoraan kadun poikki vaunujen edestä, ja jatkoi matkaansa itämaisiin puutarhoja kohti.

"Tuolla!" huudahti Rosie", etkö näe häntä?"

"Kuka? Tuo punatukkainenko?"

"Niin, se on Carpentaria, eikö niin?"

"Niin todellakin, se on hän!" myönsi Pauline yhtä innostuneena kuin sisar.

"Oi", huokasi Rosie, kun vaunu vei heidät kauemmaksi yleisön suosikista. "Eikö hän ollut suurenmoinen! Aivan kuten kuvissa, vain vielä kauniimpi, eikö sinustakin?"

"En voinut nähdä häntä niin tarkoin", sanoi hienotunteinen Pauline.

"Voit kyllä", sanoi Rosie terävästi, "kyllä sinä ihailet häntä. Mutta sinä olet aina niin jäykkä."

Pauline hymyili rauhallisesti.

"Jospa vain voisimme tavata häntä, tulla esitetyiksi hänelle, tarkoitan", sanoi Rosie.

"Hyvä ystävä!" torui Pauline. "Älä nyt ole tyhmä. Hän on hirveän rikas."

"Tiedän sen", sanoi Rosie surullisena. "Mutta hän ei ole naimisissa.
Miten sievä hän on!"

Siten nämä kaksi nuorta tyttöä istuivat kuten nuoret tytöt tavallisesti ja myönsivät suoraan olevansa ihastuneita mieheen, johon he koskaan eivät olleet tutustuneet, mutta kuten muut tytöt olivat he myös hyvin kainoja, kun se, jota he ihailivat, voi kuulla heidän sanansa.

Vaunu vei heidät hyvää vauhtia kaupungin toiseen päähän ja he alkoivat järjestelmällisesti 'läpikäydä' sitä, aina ilmapallosta (he eivät nousseet siinä ilmaan, mutta katselivat sitä) sudanilaiseen neekerikylään asti, sirkuksesta naisten näyttelyyn, krikettikentältä pantomiiniteatteriin, taidenäyttelystä, naisten iltapäiväteehen asti. Sinne he vihdoin joutuivat ja maksoivat juuri teestä, seitsemästä leivoksesta ja lisäkermasta, kun kello löi viisi. Silloin he muistivat, että juuri silloin aikoi sotilasorkesteri soittaa itämaisissa puutarhoissa, ja he päättivät mennä sitä kuulemaan, vaikka Carpentaria valitettavasti ei koskaan itse johtanut ennen iltaa.

He menivät Keskuskadun yli ja alas puutarhoihin johtavaa tietä myöten, kun Pauline äkkiä pysähtyi.

"Enpä olisi milloinkaan…" sopersi hän.

Ilamin huvilan portaita alas tuli suuri Ilam itse omassa korkeassa persoonassaan, ja häntä Pauline osoitti.

"Mitä me teemme?" kuiskasi Rosie. "Hän on paljon vanhempi kuin me, eikö totta? Ja sinä kun sanoit, ettemme tapaisi häntä!"

He menivät edelleen epävarmoina ja punastuen tuijottaen suoraan eteensä.

"Hei! Nuoret neitoset!" huusi Ilam.

Nyt oli tie täynnä väkeä, mutta Pauline ja Rosie olivat sattumalta ainoat nuoret naiset ulottuvilla, ja jos he olisivat olleet kuin eivät olisi kuulleet niin äänekästä ja selvää suuren Ilamin kutsua, olisi yleisö kiinnittänyt heihin enemmän huomiota kuin he halusivat. Siksi he pysähtyivät, edelleen punastuen, mikä puki heitä, ja hymyillen tavalla, joka enemmän kuin mikään muu ilmaisi heidän hyvän sydämensä.

Rosie sanoi ensiksi jotain. Hän oli nainen, ja oli sanonut juhlallisesti, ettei hän sellaisessa tapauksessa puhuisi Ilamille. Siis hän puhui ensin.

"Hyvää päivää, serkku", sanoi hän.

Siinä tavassa, jolla hän sanoi 'serkku' oli kokonainen perhetarina, joka on pian kerrottu. Mrs. Dartmouth, kaksoisten äiti, oli syntyään Ilam. Hän oli Josephuksen kuolleen sedän tytär ja siis Josephuksen isän veljentytär. Ja ennenkuin hän meni naimisiin, viittoiltiin siihen suuntaan, että tuolla mahtavalla soodavesikauppiaalla oli 'suunnitelmia' hänen suhteensa. Mutta siitä huolimatta hän meni naimisiin asianajokonttorin konttoristin kanssa. Rikkaan soodatehtailijan veljentyttären ei tule mennä naimisiin konttoristin kanssa. Tuloksena oli täydellinen ero. Mrs. Dartmouth antoi kaikkien Ilamien ymmärtää, että hän ja hänen miehensä tulivat mainiosti toimeen ilman heidän rahojaan — he välittivät viisi Ilamin miljoonista. Mrs. Dartmouth tapasi Josephuksen hänen isänsä hautajaisissa. Kymmenen vuotta myöhemmin tapasivat Rosie ja Pauline Josephuksen mrs. Dartmouthin hautajaisissa. He puristivat virallisesti toistensa kättä ja antoivat Josephuksen ymmärtää, että he eivät tahtoneet alentua vastaanottamaan rahoja siltä, joka oli halveksinut heidän äitiään, vaikka hän olisikin sitä heille tarjonnut.

Tämä oli tapahtunut seitsemän vuotta sitten, ja Pauline ja Rosie olivat nyt aivan yksin maailmassa, ja sitäpaitsi olivat vuodet opettaneet heille kärsivällisyyttä, ja heidän uteliaisuutensa oli herännyt heidän kuultuaan, että serkku oli ryhtynyt maailmankuulun Carpentarian liiketoveriksi, ja heidän perustaneen yhdessä Ilojen Kaupungin. He olivat siitä huolimatta, mitä he äsken olivat toisilleen sanoneet, sangen tyytyväisiä tavatessaan kuuluisan serkkunsa, joka kuitenkin oli miljonääri ja joka todellakin nyt näytti vähemmän ylpeältä ja jäykältä kuin hautajaisissa.

"Te taisitte koettaa päästä karkuun?" kysyi Ilam hymyillen.

"Ei, Josephus serkku", sanoi Pauline. "Miten voit? Et ole oikein terveen näköinen."

"En sitä olekaan", sanoi Ilam.

He tarttuivat toistensa käteen puutarhan aidan yli.

"Entä mrs. Ilam, hän voi kai hyvin toivoakseni?", sai Rosie sanottua kohteliaasti.

"Ei, ei lainkaan. Hän… kuulkaa, ettekö tahdo tulla sisään?"

Ja hän avasi portin.

"Asutko sinä täällä!" huudahti Rosie. "Ajattelehan, asua keskellä Ilojen Kaupunkia! Miten hauskaa, Ja miten kaunis huvila! Ajattelehan, miten hauskaa asua täällä näyttelyssä!"

Ja sitten he menivät huvilaan.

Perheviileys näytti lämpenevän kunnolliseksi tuttavuussuhteeksi.

XV LUKU.

JOSEPHUS TEKEE EHDOTUKSEN.

"Niin, sellaisena hän on maannut aina viime yöstä asti", sanoi Josephus heidän jälleen tultuaan alas, "ja lääkärit —ᵣ meillä on ollut kaksi — sanovat, että hänen iässään on parantuminen mahdotonta. Hänen täytyy syödä juoksevaa ruokaa, ja hän voi liikuttaa silmiään niin paljon kuin näitte, mutta muuten hän ei voi liikkua eikä tietenkään puhua."

Hän oli vienyt nuoret sukulaisensa yläkertaan, ja tuon vanhan rouvan näkeminen, joka makasi siinä kuin ruumis vuoteessa sairaanhoitajatar vuoteensa ääressä yhtä liikkumattomana, oli tehnyt Paulineen ja Rosieen syvän vaikutuksen. Totta puhuen teki koko talo heihin masentavan vaikutuksen. Se oli suuri ja ylellinen, mutta ei läheskään niin suurenmoinen kuin rikkaan Ilamin asunnolta olisi voinut odottaa. Ilam ei ollut rikkaan miehen näköinen, hän ei puhunutkaan kuin rikas mies, ja molemmat nuoret tytöt alkoivat vähitellen käsittää, miten hyödytän rikkaus on sille, jolla ei ole kylliksi mielikuvitusta voidakseen tehdä sillä jotain. Lyhyesti sanoen, heidän oli sääli Ilamia.

"Meidän on sääli sinua", sanoi Rosie hiljaa.

"Ja täällä minä olen yksinäni", jatkoi Ilam. "Mitä minä teen? Mitä voi yksinäinen mies ylimalkaan tehdä. Minulla on sairaanhoitajatar. Voin saada viisikymmentä sairaanhoitajatarta, jos tarvitsen. Ja voin saada palvelijoita. Mutta mitä ovat sairaanhoitajattaret ja palvelijat? Te ymmärrätte asemani, eikö totta?"

"Niin, täydellisesti", sanoi Pauline.

He joivat uudelleen iltapäiväteetä Ilamin salissa, Ilam joi teensä suurina kulauksina.

"Tunnen olevani aivan poissa suunniltani", sanoi hän.

"Niin, se on luonnollista", sanoi Rosie ystävällisesti.

"Kuten voitte käsittää, on tässä kylässä kovin paljon tekemistä. Mutta miten voin siitä selvitä, kun äiti-raukkani on niin sairas. Teillä ei ole aavistustakaan siitä, mitä hän oli minulle. Uskoin hänelle kaiken — kaiken."

Ilamin pienissä silmissä näkyi kyyneleitä. Nämä kyyneleet suuren, voimakkaan miehen silmissä saivat Rosien katsomaan ulos ikkunasta.

"Toivoisin, että voisimme sinua auttaa", sanoi Pauline hetken kuluttua.

"Tekisimme mitä tahansa", sanoi Rosie.

Ilam katsahti ylös.

"Te voitte tehdä kaiken minun hyväkseni", sanoi hän. "En uskaltanut pyytää teitä, mutta koska itse sanotte… Ja minä pidän huolen siitä, että se maksaa vaivan. Luvatkaa siihen."

"Mitä sinä tarkoitat?" kysyi Pauline pelästyneenä Rosien pannessa takaisin pöydälle palan kaakkua, jonka hän oli ottanut.

"Tulkaa tänne asumaani", sanoi Ilam suoraan.

"Mekö molemmat?"

"Niin, molemmat."

"Sitä emme todellakaan voi tehdä", sanoi Pauline.

"Ei, ei tietenkään. Mutta eikö se olisi suurenmoista", sanoi Rosie.

"Miksi ei?" kysyi Ilam. "Te olette omat herranne, eikö totta? Mikä teitä voi estää?"

"No, ymmärräthän", sanoi Pauline vakavasti, "että meillä on elatuksemme huolehdittavana, ja meillä on asuntomme, ja…"

"En tiedä, miten paljon te kaksi ansaitsette", sanoi Ilam, "mutta minä maksan teille mielelläni kolme kertaa niin paljon, mitä se lieneekin."

"Siitä tulee viisisataaneljäkymmentäkuusi puntaa vuodessa sitten", sanoi Rosie, joka oli nopea laskemaan.

"Sanokaamme kuusisataa." Ilam pyöristi summan kädenliikkeellä.

Nuorista tytöistä hän tuntui nyt enemmän miljonääriltä kuin alussa.

"Suostukaa nyt", sanoi Ilam. "Sanokaa kyllä. Se oli äkkinäinen päähänpisto, mutta se on yhä parempi, mitä enemmän sitä ajattelen."

"Mutta emmehän voi sanoutua irti paikastamme", vastusti Pauline.

"Miksette?" kysyi Ilam.

"En tiedä", änkytti Pauline, "Se kuuluu niin ihmeelliseltä. Se tulee niin äkkiä. Mitkä velvollisuudet meillä täällä olisi?"

"Velvollisuus olla emäntänä täällä huvilassa ja hoitaa äiti-raukkaani. Luonnollisesti pidän sitäpaitsi sairaanhoitajattaren. En tiedä miten monta palvelijaa täällä on — viisi tai kuusi?"

"Ja meidän tulisi hoitaa kaikkea?" kysyi Pauline.

"Kaikkea mikä taloon kuuluu. Myöntykää nyt."

"Mutta entäpä", sanoi Rosie, "ellet ole meihin tyytyväinen?"

(Hän tarkoitti: ellemme me ole sinuun tyytyväisiä.)

"Tulkaa kuukaudeksi koetteelle", sanoi Ilam. "Jos tahdotte sen jälkeen mennä, niin takaan teille paikan, joka on vähintäin yhtä hyvä kuin se minkä nyt jätätte. Enhän voi olla sen myötämielisempi, vai mitä? Ja ajatelkaa, miten vaikea minun asemani on."

"Mitä sinä sanot, Rosie?" kysyi Pauline.

"Niin, kun Josephus-serkku on sellaisessa pulassa ja mrs. Ilam-raukka niin huonona — niin ehkä…"

"Mainiota", keskeytti Ilam. "Te myönnytte. Olen teille hyvin kiitollinen. Te olette herttaisia nuoria tyttöjä, ja voin todella vakuuttaa teille, että teille tulee vapaata ja hyvä elämä täällä."

"Sinä viet myöntymyksen meiltä", sanoi Pauline punastuen ja hymyillen
Ilamin kiittäville sanoille.

"Voimme-aloittaa heti, eikö totta?" sanoi Ilam, "Tänä iltana?"

"Oi, se ei ole mahdollista", sanoi Rosie. "Meillä on molemminpuolin kuukauden irtisanomisaika Shooterilla."

"Siitä ei tarvitse välittää", sanoi Ilam. "Minä lähetän hänelle shekin kuukauden palkasta, niin ei hänellä ole mitään valittamista."

Siten asiat järjestyivät niin, että Pauline ja Rosie ottivat auton Ilojen Kaupungista noutaakseen tavaransa, ja Ilam järjesti kaiken tuota pikaa. Auto tilattiin puhelimella ja seisoi pian huvilan ulkopuolella.

"Sinä esittelet meidät mr. Carpentarialle, eikö totta?" sanoi Rosie hymyillen istuessaan autossa.

Ilam rypisti otsaansa, mutta koetti olla ystävällisen näköinen.

"Onko teillä halua tutustua häneen?" kysyi hän.

"Kyllä, tietysti!"

"Niin, niin, sen kai kyllä saatte", myönsi Ilam.

"Sanohan, eikö tämä ole hirveän hauskaa?" kuiskasi Rosie Paulinelle heidän ajaessa pois. "Voimme mennä minne tahdomme Ilojen Kaupungissa. Voimme säästää ainakin viisisataa puntaa vuodessa, ja ehkä saamme periä hänet."

"Hiljaa!" rauhoitti Pauline häntä.

Ja kolmen tunnin kuluttua olivat nuo käytännölliset kaksoiset Ilamin huvilassa kuin olisivat he eläneet siellä koko ikänsä. He juttelivat Ilamin kanssa salongissa, ja Ilam itse oli ehdottomasti terveemmän näköinen.

"Älkää ruvetko rasittamaan itseänne", sanoi Ilam, "mutta luonnollisesti…"

Ovikelloa soitettiin rajusti ja palvelija astui sisään.

"Se on mr. Carpentaria", sanoi palvelija.

Ilam kalpeni.

"Tuokaa hänet sisään", sanoi Rosie rauhallisesti palvelijalle.

"Kyllä, neiti Rosie", vastasi palvelija, joka useimpien palvelijoiden tavoin oli heti selvillä uusien tulokkaiden nimestä, asemasta ja arvosta.

"Sinä lupasit esitellä meidät hänelle, kuulehan", kuiskasi Rosie
Ilamille, "ja me olemme kai nyt emäntinä, vai mitä?"

Carpentaria tuli sisään nähtävästi vielä kiihtyneenä konsertista.

"Sen minä sanon, Ilam…" alkoi hän.

Silloin vasta hän näki kaksoiset, ja Ilam esitteli heidät kömpelöllä tavallaan. Nuoria naisia ihastutti sekä univormu että Carpentaria itse. Hän puhui niin vähän ja oli hiukan kalpea, mutta hän oli niin hieno, ja kaikki hänen liikkeensä olivat niin hillittyjä ja juhlallisia.

"Me näimme teidät iltapäivällä", uskalsi Rosie sanoa.

"Minä en nähnyt teitä, tappio oli siis minun puolellani", vastasi hän kohteliaasti ja katsoi Paulineen.

Ilam oli vaipunut takaisin tuoliinsa, Carpentaria näki ilmeen hänen kasvoillaan, ja syntyi kiusallinen vaitiolo.

"Tulin puhumaan liikeasioista kanssanne", sanoi Carpentaria Ilamille, "mutta en nyt tahdo teitä vaivata, huomenna on kyllä aikaa. Hyvää yötä."

"Toivomme saavamme nähdä teidät kauemmin toisella kertaa", sanoi Rosie käsittäessään, että Carpentaria todella aikoi mennä.

"Niin, varmasti", sanoi Pauline rauhallisesti, ja vieras kumarsi.

Ja sitten oli Carpentaria, tuo komea näky, kadonnut

"Josephus-serkun hermot ovat aivan pilalla", sanoi Rosie molempien tyttöjen mennessä ylös, "tilapäinen vieraskin saa hänet hermostuneeksi. Näitkö hänen kasvojaan kellon soidessa?"

"Kyllä, mies parka!"

"Mutta Carpentaria, sepä vasta mies!" sanoi Rosie innostuneena.

Hetkistä myöhemmin tuli Pauline aamupuvussaan mrs. Ilamin huoneeseen, ja sairaanhoitajatar meni. Huone oli suuri, siinä oli mahonkihuonekalut ja suuri ikkuna. Uunissa paloi tuli. Pauline kumartui vuoteen yli ja hymyili vanhalle halpaantuneelle sukulaiselleen. Vanha nainen makasi selällään yllään valkoinen yöpuku ja valkoinen myssy ja hänen käsivartensa lepäsivät tyynyllä ruumista myöten ojennettuina. Hän oli kuin kuollut, silmiä lukuunottamatta, jotka loistivat kirkkaasti ja välkähtivät silloin tällöin.

"Onko teillä hyvä?" kysyi Pauline lohduttavasti.

Silmät räpäyttivät.

"Ilam-serkku sanoo, että te pidätte ääneen lukemisesta. Luenko hiukan teille ennenkuin nukutte?"

Silmät välkähtivät.

"Hyvä, sitten luen."

Pauline otti kirjan yöpöydällä olevasta kirjakasasta. Se oli Frank R.
Stocktonin "Nainen vai tiikeri?" ja hän alkoi lukea siitä äänen.

Luettuaan hetkisen hän keskeytti. Silmät räpyttivät nyt nopeasti, sitten ne räpyttivät hitaammin, ja sitten ne lakkasivat.

"Tahdotteko minun lukevan hitaammin? Kyllä."

Hän alkoi jälleen lukea, tällä kertaa paljon hitaammin.

Mutta silmät räpäyttivät nyt hurjasti.

"Mitä nyt? Mitä hän voi tarkoittaa?" kysyi Pauline itsekseen.

Suurissa, terävissä silmissä näkyi kyyneleitä, mutta kuitenkaan ei niiden ilmeessä ollut niin paljon surua kuin suuttumusta. Äkkiä tunsi Pauline koko sen salaperäisen ilmakehän, joka häntä täällä ympäröi.

"Pitääkö minun todella viettää koko yö täällä noiden silmien kanssa?" kysyi hän itseltään. "Mitä ne tahtovat minulle kertoa?"

XIV LUKU.

MUSTA LIPAS.

Pauline oli pannut kirjan vuoteelle ja kumartui uunin yli kohentamaan hiiliä hiilikoukulla. Hän teki sen enemmän hermojaan tyynnyttääkseen kuin tulta parantaakseen. Sillä tuo käsittämätön arvoitus, joka ympäröi sairaan naisen hahmoa, oli järkyttänyt häntä syvästi ja täyttänyt hänet pelolla. Hän piteli hiilikoukkua ja kuunteli. Ei ääntäkään kuulunut paitsi kellon tikutusta uuninreunalla, Koko nukkuvasta talosta ei kuulunut mitään. Oli kuin hän olisi ollut yksin koko talossa tämän elävän ruumiin kanssa, ja kuitenkin hän tiesi, että Rosie, Josephus Ilam, sairaanhoitajatar ja puoli tusinaa palvelijoita oli eri huoneissa ja nukkui tai koetti nukkua.

Siten hän istui pitkän aikaa. Vihdoin hän nousi ja katsoi jälleen sitä ihmistä, jonka hoitajaksi hänet oli pantu. Hehkuvista, ankarista silmistä valui edelleenkin kyyneliä, ja kyyneleet valuivat syviin ryppyihin kasvojen molemmin puolin ja alas tyynylle. Varovaisesti Pauline pyyhki ne pois, ja hänen omat silmänsä kyyneltyivät. Murhenäytelmä tämän vanhan, vanhan ihmisen elämässä, joka tähän asti oli ollut niin tuima ja vallanhimoinen ja joka nyt oli avuttomana ja pelokkaana, kävi syvälle hänen sydämeensä.

"Mikähän häntä vaivaa?" ajatteli Pauline kiihkeästi.

Silloin hän tuli ajatelleeksi, että hän oli väärinkäsittänyt silmänräpytyksen ja että mrs. Ilam tahtoi vain, että hän jatkaisi lukemista. Hän alkoi siitä mihin hän viimeksi oli jäänyt ja luki hyvin hitaasti ja sangen äänekkäästi. Ja heti alkoivat silmät räpyttää levottomasti, ensin nopeasti, sitten hitaasti. Silmäterätkin liikkuivat puolelta toiselle. Oli selvää, ettei potilas ollut tyytyväinen.

Pauline laski epätoivoisena kirjan jälleen kädestään.

Silmät liikkuivat hiukan edestakaisin.

"Hän tahtoo jotain täältä huoneesta. Mitä se voi olla?" sanoi Pauline itsekseen. "Ehkä hänen on jano."

Hän meni yöpöydän luo ja kaatoi hiukan vettä halvaantuneen kuppiin ja piteli sitä mrs Ilamin huulilla. Mutta silmät sulkeutuivat kuin olisivat ne tahtoneet kieltäytyä, ja kasvoille, joilla voi olla vain yksi ilme, surumielisyys, näytti leviävän mitä synkin alakuloisuus.

Silloin Pauline sai viisaan päähänpiston.

"Kuulkaa", sanoi hän ystävällisesti vanhalle naiselle. "Minä teen teille kysymyksiä. Vastaukset ovat vain kyllä tai ei. Jos tarkoitatte ei, niin koettakaa pitää silmäluomet hiljaa, mutta jos tarkoitatte kyllä, niin räpyttäkää niin paljon kuin voitte. Ymmärrättekö?"

Silmäluomet räpyttivät, ja sitten ne alkoivat jälleen tuijottaa kauhean liikkumattomalla katseella kattoon.

"Nyt aloitan", sanoi Pauline. "Onko teidän epämukava?"

Silmäluomet eivät liikkuneet.

"Onko teidän jano?"

Silmäluomissa näkyi pieni värähdys, jota potilas nähtävästi koetti estää.

"Tahdotteko jotain?"

Nyt silmät räpyttivät.

"Jotakin henkilöä?"

Ei räpytystä.

"Jotain täällä huoneessa?"

Vilkas räpytys.

— "Onko se yöpöydällä?"

Silmät eivät liikahtaneet.

"Voinko nähdä sen tästä?"

Vilkas räpytys.

Kesti hämmästyttävän kauan ennenkuin Pauline löysi sen esineen, jonka vanhus halusi, ja hän aikoi jo luopua yrityksistään, kun hän vihdoin löysi mustan, kiillotetun lippaan, pienen laatikon.

"Tahdotteko tämän lippaan?"

Silmät liikahtivat vilkkaasti.

Hän toi lippaan vuoteen luo. Se oli noin kahdeksan tuuman levyinen molempiin suuntiin ja kolmen tuuman syvyinen. Kanteen oli upotettu helmiäistä, joka muodosti ruusukimpun. Siinä oli suuret messinkiset koristeet ja avaimenreikä. Se oli lukossa.

"Haluatteko minun avaavan sen? Se on lukittu."

Silmät olivat hiljaa.

"Panenko sen muualle?"

Ne räpyttivät.

"Kaappiin?"

Ei vastausta.

"Yöpöydälle?"

Silmät olivat liikahtamatta.

"Teidän lähellenne?"

Silmät räpyttivät.

"Vuoteeseen?"

Ei vastausta.

"Vuoteen alle?"

Ei vastausta.

Pauline oli epätietoinen.

"Tyynynne alleko?" kysyi hän.

Silmäluomet liikkuivat ylös alas, ei erikoisen innostuneesti, mutta kuitenkin tyytyväisinä.

Ja hyvin varovasti Pauline nosti tyynyä ja mrs. Ilamin päätä ja pani lippaan sekä tyynyn että patjan alle.

"No noin! Onko se oikein?"

Surulliset silmät räpyttivät, ja heikko huokaus kuului kalpeiden, kapeiden huulien välistä. Mutta vaikka se olikin heikko, tuli se halvatun naisen sisimmästä sydämestä. Se oli kuin, huokaus, joka ilmaisi, että hänen viimeinen tahtonsa oli täytetty.

"Minä menen nyt hiukan levolle", sanoi Pauline, ja sammutettuaan sähkövalon paitsi pientä pöytälamppua paneutui hän leposohvalle mrs. Ilamin jalkopäähän. Hän levitti huovan ylleen, sulki silmänsä ja koetti nukkua. Mutta hän ei voinut nukkua. Hänen aivonsa työskentelivät kuin kellonkoneisto, ja hänestä tuntui kuin, niissä olisi sytytetty ja sammutettu sähkövaloa. Mihin ihmeen taloon hän ja Rosie olivatkaan tulleet? Mikä oli tämän äkillisen halvauksen omituinen salaisuus ja mitä merkitsi Josephuksen huolestunut ja väsynyt ilme, mikä oli syynä siihen, että Carpentaria oli tullut ja sitten äkkiä mennyt jälleen? Ja ennen kaikkea, mitä tuo vanha nainen tahtoi lippaasta? Mitä siinä oli sisällä?

Älkää luulko Paulinen katuneen sitä, että hän oli tullut. Sitä hän ei tehnyt. Lukuunottamatta yön pimeyden vaikutusta ja kauheaa sairasta ei hän ollut arka. Eikä Rosiekaan. He eivät pelänneet salaperäisiä asioita. He olivat hyvin käytännöllisiä nuoria naisia, joita ei mikään käsittämätön voinut peloittaa tai säikyttää. Ja että Pauline oli nainen, joka ei ollut altis hermostumiselle, sen hän sai tietää seuraavina hetkinä. Leposohvaltaan hän voi nähdä suuren ranskalaisen ikkunan. Hän kuvitteli että nuo raskaat, tummanpunaiset uutimet vedettiin hiukan syrjään eräästä kohdin, noin neljä jalkaa lattiasta ja hän kuvitteli, että hän tällä kohti voi nähdä sormen, joka piteli uutimia. Hän sanoi itselleen, että tämä oli naurettavaa, että uutimen takana ei voinut olla mitään sormea ja sulki silmänsä. Mutta kun hän avasi ne jälleen, paloi tuli uunissa hiukan kirkkaammin, ja nyt hän näki selvemmin kuin ennen jotakin, joka muistutti sormea.

Rohkeasti, mutta sykkivin sydämin hän nousi ylös ja lähestyi ikkunaa.

Uutimen reunassa oli sormen kaksi viimeistä niveltä — sormen, jonka päässä oli pyöreä ja hyvin valkoinen kynsi! Ja sitäpaitsi koko uudin heilui hiukan, niinkuin sen takana olisi ollut joku, joka ei millään ehdolla tahtonut liikahtaa. Pauline muisti, että ikkuna tahallaan oli jätetty auki, ja että se johti parvekkeelle, kuten useimmat huvilan ikkunoista.

Hän lähestyi rohkeasti ikkunaa ja veti päättäväisesti uutimen syrjään.

XVII LUKU.

MIES PARVEKKEELLA.

Uutimen takana seisoi mies. Ranskalainen ikkuna oli ainakin kahdeksan tuuman verran avattu, ja mies seisoi osittain aukossa, osittain huoneessa. Hän ei peräytynyt. Hän ei näyttänyt edes pelästyvän, eipä hämmästyvänkään. Hän oli keski-ikäinen mies, jolla oli harmaa tukka ja kärsineet, sangen surulliset kasvot, ja hänellä oli yllään sininen puku, joka oli täynnä tahroja ja muita merkkejä siitä, että hän vietti väkivaltaista ja jännittävää elämää. Hän oli juuri se mies, jonka Ilam oli haudannut, ja joka oli Carpentarialle ilmoittanut nimekseen mr. Jetsam.

"Mitä te teette täällä?" kysyi Pauline hiljaa, mutta rohkeasti. "Mitä te tahdotte?"

Hän hillitsi pelkonsa, vaikka hänen sydämensä sykki hurjasti. Hän päätti suoriutua tästä tilanteesta yhtä hyvin kuin edellisestä.

"Nyt, kun olette nähnyt minut, haluan puhua kanssanne", vastasi mies.

"Te kiipesitte parvekkeelle, eikö niin?" kysyi Pauline.

"Niin", vastasi mies. "Ei mikään ollut sen helpompaa. Löysin tikkaat."

"Teidän on parasta mennä, ja heti paikalla."

"Entä mitä muuten?"

"Muuten kutsun tietysti talon isännän. Sen teen joka tapauksessa."

"Ei", sanoi Jetsam, "taivaan tähden, älkää kutsuko Josia."

"Josia?" toisti Pauline hämmästyneenä tästä tuttavallisuudesta.

"Sanoin Josia", sanoi mies. "Minä te pidätte minua?"

"Pidän teitä tietysti murtovarkaana? Minä muuna?"

"Olenko minä murtovarkaan näköinen?" kysyi mr. Jetsam vakavasti.
"Katsokaa tarkemmin, olenko murtovarkaan näköinen."

"Mikä lienettekin", sanoi Pauline hyvin päättäväisellä äänellä, "en voi jatkaa tätä keskustelua. Olen vastuussa tästä avuttomasta naisesta, ja teidän täytyy mennä."

Mies katsoi häneen kiinteästi, ja Paulinesta hänen katseensa näytti surulliselta, mutta samalla kertaa hyvin vilpittömältä. Se muistutti mrs. Ilamin katsetta, ja nyt, kun hänen silmänsä kyyneltyivät, muistutti se sitä vielä enemmän.

"Neiti Dartmouth", sanoi hän, "voin helposti todistaa, etten ole murtovaras."

"Tunnetteko minut?"

"Tiedän teistä. Tiedän nimenne, tunnen teidät myös ulkonäöltä. Tiedän, että te ja teidän sisarenne olette pelkästä hyväsydämisyydestä tulleet tähän kohtalokkaaseen taloon."

"Älkää sanoko sellaista", sanoi Pauline, jolle kaikki imartelu, paitsi hänen ulkonäköään koskeva, oli vaiva. Hän koetti olla puhumatta niin kylmällä, ankaralla ja kovalla äänellä kuin hän olisi tahtonut. Harmaatukkaisen miehen silmät näyttivät hypnotisoivan hänet, riistävän häneltä alotekyvyn ja tahdonvoiman.

"Sanon sen aivan niinkuin tahdotte", sanoi mr. Jetsam, "jos vain annatte minun tulla huoneeseen ja selittää mitä haluan."

"Mahdotonta!" huudahti tyttö.

"Miksi mahdotonta? Se on päinvastoin hyvin helppoa", sanoi mr. Jetsam. "Minun on vain suljettava ikkuna" — hän sulki sen — "ja tultava sisään" — hän tuli sisään — "ja pyydettävä teitä kuuntelemaan minua."

Hän laski hattunsa tuolille. Pauline syöksyi äkkiä uunin luo, jonka vieressä oli soittokello. Samassa hetkessä syöksyi myös mies sinne ja tarttui häntä ranteeseen juuri kun hän oli painamaisillaan nappia. He seisoivat molemmat hetkisen jäykkinä kuin kuvapatsaat.

"Ymmärrän teidän tunteenne", sanoi mr. Jetsam kiihtyneellä äänellä. "Ihailen teitä. Mutta ennenkuin soitatte tuota kelloa, niin sallikaa minun vakuuttaa teille juhlallisesti, että jos soitatte, tuotatte murhan tähän taloon. Te saatatte silloin häviön eräälle perheelle, ellei kahdellekin. Uskokaa minua, ette voi olla uskomatta minua. Miehen totuudenmukaisuus ilmenee hänen joka sanastaan, ja tehän ymmärrätte, että puhun totta."

Pauline meni pois uunin luota, ja mies päästi hänen käsivartensa.

"No niin?" sanoi Pauline kysyvästi.

Hän ei itsekään tiennyt sitä, mutta hän hengitti lyhyesti ja kiivaasti nenän kautta, ja sieraimet olivat laajentuneet. Mutta hän huomasi luultavasti ihailevan katseen mr. Jetsamin silmissä.

"Neiti Dartmouth", alkoi mies, mutta keskeytti.

He tulivat molemmat ajatelleeksi halvattua, joka makasi vuoteessa, ja Pauline kumartui hänen ylitseen. Silmät vilkkuivat levottomasti ja tuijottivat itsepäisesti samaan kohtaan katossa. Silmät olivat nyt kuivat, mutta Pauline näki kyynelten jälkiä ryppyisillä poskilla, ja hän kuivasi ne kuten hänen velvollisuutensa oli.

"Oi, kunpa voisitte neuvoa minulle, mitä minun on tekeminen", sanoi hän.

Sitten hän kääntyi jälleen mr. Jetsamin puoleen, mutta jäi seisomaan vuoteen viereen. Pöytälamppu punaisine silkkivarjostimineen ja uunissa oleva takkavalkea antoivat kylliksi valoa.

"Neiti Dartmouth", alkoi mr. Jetsam uudelleen, "kerran tehtiin Ilamin perheessä kauhea rikos, pahimpia rikoksia, mitä ylimalkaan on olemassa. Sitä ei koskaan voida hyvittää, mutta nyt, monen, monen vuoden kuluttua, voidaan se osaksi sovittaa."

"Kuka teki tämän rikoksen, ja mikä se oli? Murha?" kysyi Pauline.

"En voi sanoa kuka sen teki", vastasi mies, "eikä se ollut murha. Se oli pahempaa kuin murha."

"Mistä tiedätte sen olleen pahemman kuin murhan? Miten tämä voi teitä liikuttaa?"

"Minä olin uhri", sanoi mies rauhallisesti. "Minä olin uhri, minä olen uhri."

"Hiljaa", sanoi Pauline varoittavasti. "Ei niin kovasti!"

Mies kääntyi vuoteeseen päin omituinen ilme kasvoillaan.

"Miksei kovasti?" kysyi hän. "Hän kuulee kuiskauksenkin. Hän on kuullut kaiken, mutta hän ei voi tehdä mitään."

Hänen äänessään oli katkeruutta, ja hän osoitti vanhaa naista. Mutta tämän silmät olivat jäykästi kääntyneet kattoon päin.

"Te olette julma", sanoi Pauline. "Te kiusaatte häntä."

"Ei, kaukana siitä", sanoi mr. Jetsam. "Olen hyvä hänelle. Oikeudenmukaisuus on aina hyvä, sillä se yksin voi antaa rauhaa, ja ilman rauhaa ei ole onnea."

"Te ette puhuisi siten, jos koskaan olisitte ollut onnellinen", sanoi
Pauline.

"Ellen ole ollut onnellinen, niin se on siksi, ettei minulle ole myönnetty oikeutta, ja te voitte auttaa minua sitä saamaan."

"Sanokaa millä tavoin", sanoi Pauline.

"Te tahdotte siis olla sokea välikappale", sanoi hän.

"Sanokaa miten", toisti tyttö.

"Olen kauan katsellut teitä ikkunasta", sanoi mies, "ja se, mitä näin, todisti minulle, että te tiedätte enemmän tästä kuin tahdotte ilmaista."

"Mitä te sillä tarkoitatte?" kysyi Pauline.

"No niin", sanoi mr. Jetsam, "asia on näin, mrs. Ilam ei voi puhua, ei voi ilmaista mitään. Minä näin teidän ottavan mustan lippaan yökaapista ja panevan sen halvatun tyynyn alle. No niin, te olette perheenjäsen eikä kukaan voi kieltää teitä sitä tekemästä. Jos teidän serkkunne Ilam olisi ollut täällä teidän sijastanne, niin olisin ottanut sen lupaa kysymättä. Mutta koska te nyt olette täällä, niin pyydän hartaasti teitä antamaan sen minulle."

Pauline tuijotti vanhusraukkaa vuoteessa.

"Tuleeko hänen saada tuo lipas? Tuleeko hänen saada tuo lipas, mrs
Ilam?"

Tuijottavat surumieliset silmät eivät liikahtaneet. Silmäluomissa ei näkynyt pienintäkään värähdystä.

"Miksi teette hänelle kysymyksiä?" kysyi mr. Jetsam.

"Hän tarkoittaa, että teidän ei pidä saada lipasta", sanoi Pauline ja kääntyi uudelleen mrs. Ilamin puoleen. "Tarkoitatteko, että tämän miehen on mentävä ilman lipasta?"

Silmät räpyttivät nopeasti.

"Se tarkoittaa kyllä. Teidän täytyy mennä — nyt heti. Olen jo liian kauan kuunnellut teitä", sanoi Pauline.

"Ei voi olla mahdollista, että kiellätte minulta tämän", sanoi mies. "Mahdotonta! En usko tuon silmänräpytyksen merkitsevän mitään, mutta vaikka se merkitsisikin, niin hän ei tietenkään tahdo minun saavan lipasta. Mutta minun täytyy se saada. Neiti Dartmouth, kaikki riippuu siitä, saanko lippaan. Sen sisältö on välttämätön, jotta oikeus tapahtuisi. Pyydän teitä mitä hartaimmin ja niin juhlallisesti kuin mahdollista antamaan sen minulle. Ette voi epäillä minun vilpittömyyttäni."

"Myönnän", sanoi Pauline, "etten epäile teidän vilpittömyyttänne. Mutta siitä huolimatta ette saa lipasta, ette ainakaan minun kauttani. Se on mrs. Ilamin oma ja hän pitää sitä nähtävästi hyvin suuressa arvossa. Panin sen hänen tyynynsä alle tyydyttääkseni häntä. Mrs. Ilam on avuton, ja minä olen vastuussa hänestä. Teidän täytyy mennä, toistan sen, mennä heti. Olemme jo puhelleet liian paljon."

"Entäpä, jos nyt otan sen väkisin?" sanoi hän.

"Sitä ette ikimaailmassa uskalla", sanoi Pauline suuttuneena, ja jälleen hän syöksyi kellon luo. "Jos yritätte ottaa sen, soitan kelloa, ja minä pidätän teitä kunnes joku tulee, vaikkapa kuolisin sen takia!"

"Hullu tyttö!" huudahti mies kylmästi. "Voisin surmata teidät. Sen arvoinen saalis miltei olisikin, mutta en tahdo sitä tehdä. Te pyydätte minua menemään, ja minä menen, mutta keinoni eivät ole vielä lopussa. Hyvää yötä. En voi mennä luotanne sanomatta, että teillä on sekä järkeä että rohkeutta ja sangen paljon kumpaakin, mutta tällä kertaa olette erehtynyt!"

Ja Paulinen seistessä soittokellon vieressä meni mr. Jetsam ulos ikkunasta, ja uudin peitti hänet.

Se oli ihmeellisin seikkailu, mitä Pauline koskaan oli kokenut, mutta hänpä ei ollutkaan kokenut paljon. Seistyään hetkisen miettiväisenä paikoillaan meni hän ikkunan luo, veti rohkeasti uutimen syrjään ja katsoi ulos yöhön.

Yöllisestä vieraasta ei näkynyt jälkeäkään, mutta tikkaat seisoivat parveketta vastaan asetettuina ja todistivat, ettei koko kohtaus ollut vain unta. Hän sulki ikkunan hyvin huolellisesti. Vanha halvattu nainen näytti olevan nyt rauhallisemmalla mielellä ja tuijotti yhä kattoon. Pauline katsoi hänen hetkisen, kohensi sitten tulta ja laskeutui leposohvalle nukkumaan.

Hän puhuisi tästä Rosien kanssa huomenaamulla varhain. Se ajatus lohdutti ja rauhoitti häntä.

Äkkiä hän hypähti ylös ja käsitti nukkuneensa kauan — ehkä pari tuntia, ja jonkun huoneessaolijan herättäneen hänet. Ylös katsoessaan näki hän oven, jonka hän oli sulkenut, olevan auki.

Hän hypähti ylös sohvalta ja meni käytävään, muttei voinut nähdä eikä kuulla mitään merkillistä. Hänen silmäinsä tottuessa pimeään eroitti hän kapean valojuovan, joka tuli avaimenreiästä; se oli Rosien huoneesta. Hän hiipi eteenpäin, avasi oven ja meni sisään. Rosie istui täysissä pukimissa tuolilla ikkunan vieressä, joka ei ollut kokonaan suljettu. Hän kätki kasvonsa käsiinsä ja itki.

"Rosie!" huudahti Pauline. "Mikä sinua vaivaa! Mikset ole vuoteessasi nukkumassa?"

Ja Rosie vaipui sisaren syliin rajusti itkien.

"En ole lainkaan ollut vuoteessa", sanoi, hän vihdoin. "En ole koskaan ennen hukkunut huoneessa, jossa on parveke, enkä voinut olla menemättä ulos ja katselematta ihanaa yötä. Ja sitten näin miehen, harmaatukkaisen miehen, joka seisoi ikkunani alla. Ja hän alkoi puhua minulle."

"Ja mikset käskenyt häntä menemään tiehensä, siskokulta?"

"Hän näytti niin surulliselta, ja sitten hän kertoi niin merkillisiä asioita. Pauline, tässä talossa on jotain hyvin, hyvin ihmeellistä — joku arvoitus, sen hän kertoi minulle. Ei kukaan voisi olla uskomatta mitä hän sanoi, ja hänellä oli niin ihana ääni."

"Mutta kuka hän oli?"

"Luulen hänen olevan jollain tavoin sukua meille", sanoi Rosie, "vaikkei hän sitä sanonut. Mutta hän sanoi talossa olevan mustan lippaan, jonka hän ehdottomasti tarvitsi. Oi, Pauline, olen varma siitä, ettei hän ole varas. Hän on paljon kärsinyt mies, ja hän pyysi minua tuomaan lippaan hänelle, ja hänen kasvonsa olivat niin surulliset — ja… sitten tein niin! Hän sanoi missä se oli?"

"Sanoiko hän missä se oli?"

"Hän sanoi sen olevan mrs. Ilamin tyynyn alla, ja siellä se aivan oikein olikin."

"Mistä sinä sen tiedät?" kysyi Pauline kauhistuneena.

"Minä hiivin huoneeseen, missä sinä nukuit, nostin mrs. Ilamin päätä ja otin lippaan. Sinä nukuit sikeästi. Hän pyysi minua katsomaan nukuitko, ja jos nukuit, ei minun pitänyt herättää sinua."

"Ja sinä tottelit häntä?" kuiskasi Pauline kauhuissaan.

"En voinut muuta. Minun oli häntä niin sääli. Ja hänen äänensä…"

"Rosie", sanoi Pauline, "olethan sinä tavallisesti järkevä!"

"En voinut muuta!" nyyhkytti Rosie.

XVIII LUKU

AVIOLIITTOTARJOUS.

Juliette d'Avraylla oli oma pieni huoneensa Carpentarian huvilassa. Se oli toisessa kerroksessa ja länteenpäin, kun Carpentarian oma työhuone ja makuuhuone taas olivat pohjoispuolella. Kolme päivää viimeksi kerrotun tapahtuman jälkeen riensi Carpentaria nopeasti ylös portaita ja laski kätensä Julietten huoneen oven kädensijalle, mutta veti sitten kätensä takaisin hermostuneena ja epävarmana. Hän oli nähtävästi hyvin kiihdyksissään, ja hän kierteli viiksiään hermostuneesti nykien. Sitten hän kolkutti ovea ja yskähti.

"Juliette!" huudahti hän heikolla äänellä.

Sisältä ei kuulunut vastausta.

"Juliette!" huusi hän jälleen, tällä kertaa kovemmin.

Hän oli tuskin ehtinyt saada sanaa huuliltaan, kun Juliette seisoi hänen edessään avoimessa ovessa. He tuijottivat toisiinsa sekunnin ajan kuin viholliset.

"Mikset tule sisään, Carlos?" kysyi Juliette hiljaa, "sen sijaan että kolkutat ja pidät sellaista melua. Mitä on tapahtunut?"

"En tahdo tulla sisään", sanoi Carpentaria hilliten itseään voimakkaasti.

"Mikset?" kysyi Juliette.

"Sen tiedät!"

"En tiedä lainkaan!" sanoi Juliette ja naurahti lyhyeen.

"Sinä lupasit, ettet tapaisi Ilamia johonkin aikaan", sanoi
Carpentaria. "Ja hän on tällä hetkellä huoneessasi!"

"Carlos", sanoi Juliette sieraintensa välähdellessä, "tiedätkö mitä sanot? Mr. Ilam ei ole täällä! Olen pyytänyt sinua tulemaan sisään."

"Niin olet", sanoi Carpentaria, "mutta et ole antanut tilaa. Sinä pysyttelet ovessa, Juliette!"

Juliette väistyi syrjään naisellisen arvokkaana ja loukkautuneena.

"Onko sinulla nyt kyllin tilaa tulla sisään?" kysyi hän Carpentarian astuessa epävarmana ovimatolle. "Mutta odota hetkinen, ennenkuin tulet sisään", jatkoi hän. "Toistan, ettei mr. Ilam ole täällä. En tiedä mistä olet sen päähänpiston saanut, mutta pyydän sinua heittämään sen heti mielestäsi. Jos tulet huoneeseeni nyt senjälkeen kuin olen juhlallisesti vakuuttanut, ettei mr. Ilam ole täällä, niin on se samaa kuin jos kutsuisit minua valehtelijaksi. Sitä en siedä. Ajattele mitä teet. Tule sisään, jos epäilet minua."

"En tietenkään epäile sinua", sanoi Carpentaria ja meni hitaasti pois käytävää myöten.

Juliette ei vastannut. Hän odotti kunnes velipuoli oli päässyt portaita alas, sitten hän sulki rauhallisesti oven ja meni sohvan luo, joka seisoi vähän matkaa ikkunan luota.

"Nyt voit tulla esiin jälleen", kuiskasi hän.

Ja sohvan takaa ilmestyi esiin Josephus Ilamin raskas ruumis.

"Hyvä jumala!" ähkyi hän ja veti esiin nenäliinansa.

Juliette istuutui tuolille ja purskahti itkuun. Vastakohta molempien nenäliinojen — Ilamin suunnattoman kuin hän itse ja Julietten niin pienen kuin voileivänpalanen — oli yksi noita sivuseikkoja, jotka antavat koomillisen leiman elämän traagillisille tapahtumille.

"Ystävä parkani", sanoi Juliette koettaen tyyntyä, "miksi saatat minut tällaisiin kauheihin tilanteihin, tulet keskellä päivää luokseni tällä tavoin. Lienet lahjonut jonkun palvelijoista."

"Juuri sen teinkin, sanoi Ilam.

"Älä sano minulle, kuka se oli", keskeytti Juliette, nopeasti.

Ilam kumartui suutelemaan häntä. Niin, tuo raskas ja kömpelö mies, joka oli nauranut rakkaudelle niin monen vuoden ajan, hän kumartui suutelemaan kaunista naista, joka istui Ludvig Viidennentoista-tyylisellä sohvalla, ja hän kietoi käsivartensakin hänen ympärilleen. Luonnollisesti hän teki sen kömpelösti, mutta niin ei Juliette ajatellut.

"Minun täytyi tavata sinua", sanoi hän. "En voinut elää ilman sinua. Miksi olet niin kauan välttänyt minua. Olit niin kiltti sinä aamuna, jolloin Carpentaria sinut yllätti — onko hän tyrannisoinut sinua?"

"Oi!" huudahti Juliette äkkiä, "en voi kertoa sinulle kaikkea, mitä hän on sinusta sanonut. Tiedäthän, että pidän hänestä eniten kaikista maailmassa — paitsi sinusta. Mutta hän on sanonut niin kauheita asioita!"

"Mitä sitten?"

"Hän sanoi… ettei hänen elämänsä enää ollut turvassa… ettei kenenkään elämä ollut varma Ilojen Kaupungissa… hän sanoi, että joku ampui häntä — seistessään orkesterilavalla, ja tiedäthän, että tuo maitojuttu oli kauhea. Omituista vain, ettei Carlos tahdo ilmoittaa siitä poliisille."

"Mutta mitä tämä meihin, sinuun ja minuun kuuluu?" kysyi Ilam uljaasti.

"Rakkahin", sanoi Juliette… "Carlos parka luulee, niin, hän luulee todellakin…"

"Että minä koetan ottaa hänet hengiltä?"

"Hän luulee sinun olevan jollain tavoin yhteydessä asian kanssa."

"Mutta miksi? Miksi minä tahtoisin surmata veljesi?"

"Niin, miksi?" huudahti Juliette. "Miksi hän luulee sinun yleensä tahtovan surmata ketään!"

"Niin juuri", sanoi Ilam nopeasti, "surmata ketään!"

"Carlos sanoo ettei hän ole ainoa, jonka sinä olet koettanut surmata!"

"Oh! Ja ketä nuo muut ovat! Ilmoita minulle vain koko joukko!"

"En tiedä. Hän sanoo, että sinä olet haudannut erään juopuneen miehen, ja että hän näki sen."

"Niin, se on totta", sanoi Ilam hien helmeillessä hänen otsalleen, ja hän puhui nopeasti. "Luulin, että minua syytettäisiin murhasta, ja siksi… niin, olin hullu. Luulin häntä kuolleeksi. Olin ihan suunniltani. Aina eiliseen asti luulin hänen aaveensa seuraavan minua. Mutta eilen näin hänet ihmisjoukossa Näyttelyhallissa. Näin hänet selvästi, mutta hän ei nähnyt minua."

"Kuka hän sitten on?" kysyi Juliette rauhallisesti.

"Armaani", sanoi Ilam, joka käytti runollisia sanoja tunteiden päästessä hänessä vallalle, "älä kysy, sitä en voi sanoa sinulle — en ainakaan nyt. Kun olemme naimisissa, kun kaikki on hiukan järjestynyt, silloin voin kertoa sinulle kaiken, mutta en nyt."

"Mikset nyt?" ahdisti Juliette.

"Kuulehan", sanoi Ilam, "jos välttämättä tahdot sen selville, teen itsemurhan."

"Ystäväni", sanoi Juliette. "Sinä et rakasta minua niinkuin minä sinua. Rakkaus voidaan mitata sen luottamuksen mukaan, mitä toisillemme osoitamme, Ja sinä et täydellisesti luota minuun."

"Rakastan sinua omalla tavallani", sanoi Ilam varmasti, "mutta en samalla tavoin kuin naiset."

"Niin, se on totta", myönsi Juliette miettiväisesti.

"Tahtoisin kertoa sinulle kaiken, jos vain voisin", sanoi hän.

"Rakkahin", sanoi Juliette, ja hänen äänensävynsä oli aivan toinen, "sinä tiedät jotain noista uhkauksista Carlosin henkeä vastaan."

Hän puhui kuin olisi ollut aivan varma asiastaan.

"Minulla ei ole mitään niiden kanssa tekemistä", sanoi Ilam.

"Mutta sinä tiedät niistä?"

"Miksi niin luulet?"

"Niin, tiedän sen — siitä tavasta millä siihen suhtaudut", sanoi
Juliette riemuiten.

"En tiedä varmasti, en tyydyttävästi", sanoi hän, "en mitään minkä voisin kertoa sinulle, en mitään mitä uskaltaisin kertoa sinulle."

"Rakkahin", sanoi Juliette, ja hänen äänensä oli kylmä, "minusta tuntuu, että olet tullut tänne tänään vain, ollaksesi kertomatta minulle mitään."

Ilam huomasi hänen muuttuneen äänensävynsä ja teki torjuvan kädenliikkeen.

"Voin joka tapauksessa sanoa sinulle", sanoi hän, "ettei veljesi henki-enää ole vaarassa. Siitä olen varma."

"Sinun pitää hyvittää se nyt jälleen", hymyili hän.

"Se on enemmän kuin voin itsestäni sanoa", jatkoi Ilam välittämättä hymystä.

"Onko sinun henkesi vaarassa?" kysyi Juliette ja syöksyi hänen luokseen kuin olisi hän tahtonut suojella häntä.

Sanaakaan sanomatta vei Ilam hänet ikkunan luo, mistä voi nähdä osan katua. Siellä näkyi sudanilainen, joka käveli edestakaisin.

"Näetkö tuota miestä?" kysyi Ilam. "Hän on neekerikylästä, ja hän on minuun hyvin kiintynyt, kun puhallan tähän pilliin, on hän heti paikalla. Hän seuraa minua kaikkialle."

"Rakkahin", sanoi Juliette, "onko asia niin vakava? Kuka sinun henkeäsi uhkaa?"

"Hän, jonka minä hautasin", sanoi Ilam tyynesti.

"Mutta mitä aiot tehdä?"

"Niin, olen nyt tullut puhumaan kanssasi siitä", sanoi hän. "Meidän täytyy saada veljesi meidän puolellemme."

"Minä pahoitan hänet ymmärtämään sinua", huudahti Juliette.

"Ei, ehkei saa häntä ymmärtämään", sanoi Ilam, "asiain näin ollessa, mutta jos olisit vaimoni, niin saisimme hänet varmasti puolellemme. Carpentaria tekisi kaikkensa suojellakseen miestäsi, koska hän pitää sinusta niin paljon. Hän suuttuisi kyllä ensin, mutta sitten hän tulisi järkiinsä."

"Tahdotko minun menevän salaa kanssasi naimisiin, rakkahin?"

"Tahdon vain sinun tulevan kanssani notarius publicuksen luo Putneyhin."

"Sitä vartenko tulit?"

"Niin, sitä varten tulin."

"Rakas, armaani", sanoi Juliette.

Mutta hän käsitti kyllä, että tuo puhe suojeluksesta oli vain tekosyy, ja se teki Ilamin vain rakkaammaksi hänelle.

"Voin kyllä saada kaikki välttämättömän valmiiksi", sanoi Ilam.
"Myönnytkö, rakkaani?"

Juliette nyökkäsi, ja liitto oli tehty.

Silloin he kuulivat melua talon käytävistä.

"Juliette! Juliette!"

Se oli Carpentarian ääni, ja epäselvinä kuului myös siihen sekaantuvia toisia ääniä — palvelusväen ääniä.

"Niin!" huusi hän kovasti ja kuiskasi Ilamille: "Riennä ulos ikkunasta, kutsu sudanilaista. Voit päästä edelleen ulkohuoneiden katolle. Hän auttaa sinut alas."

Hän avasi äänettömästi ikkunan, ja Ilam, jota hänen mainio kekseliäisyytensä hämmästytti, katosi ulos. Juliette kuuli hänen pillinsä hiljaisen äänen, ja sitten hän juoksi ulos huoneesta käytävään.

"Talo palaa", sanoi Carpentaria hänet tavatessaan.

"Niinkö?" vastasi hän rauhallisesti. "Ovatko palosotilaat saapuneet?
Missä tuli on?" Hän haisteli ilmaa. "Niin, nyt tunnen hajun."

Hän oli hämmästyttävän rauhallinen. Ei kukaan nainen, jolla on mies piiloitettuna huoneeseensa, voi olla niin rauhallinen kuullessaan että talo palaa. Hänen ensimmäinen ajatuksensa on saada mies pois. Ja Carpentaria juoksi alas hurjan toimeliaisuuden vallassa. Hän oli nolostunut, hämmästynyt, sillä hän oli itse sytyttänyt talon tuleen ajaakseen Ilamin ulos talosta, missä hän varmasti tiesi hänen olevan. Ja temppu oli epäonnistunut. Hän erehtyi kaikesta huolimatta. Hän oli ollut varma siitä, että hänen sisarensa oli häntä pettänyt, ja kas! hän ei ollut sittenkään häntä pettänyt. Carpentaria olisi voinut surmata itsensä harmista.

Onneksi ei tulipalo ollut vaarallinen. Se sammutettiin ennenkuin se ehti tehdä enemmän kuin viidensadan punnan vahingon ja peloittaa useampia kuin viittätuhatta Ilojen Kaupungin kävijää.

XIX LUKU.

ILOJEN KAUPUNGIN SYDÄN.

Ilojen Kaupungin Sydämen asema oli yksi kaupungin salaisuuksia.
Se ei sijainnut siellä missä sen olisi odottanut sijaitsevan.
Hallitusrakennus, missä kaikki pääkonttorit olivat, sijaitsi
Keskuskadun lähellä, sen eteläpäässä. Se oli nelikerroksinen rakennus,
missä yli sata konttoristia teki työtä seitsemän tuntia joka päivä.

Yli suunnattoman tontin oli siroiteltu joukko pienempiä virastorakennuksia, missä osastojohtajat, Ilamin ja Carpentarian varakuninkaat, hallitsivat. Mutta Ilojen Kaupungin Sydän ei ollut missään niistäkään.

Hyvin harvat henkilöt niidenkin joukossa, joiden nimi oli merkitty kaupungin palkkalistoille, tiesivät missä Sydän sijaitsi, sillä siitä ei koskaan puhuttu. Sellaisesta ei puhuta. Ja ne, jotka kävivät Ilojen Kaupungissa, eivät, omituista kyllä, koskaan ajatelleet kaupungin Sydäntä. Kaikkein mielenkiintoisinta oli, että Ilojen Kaupungin salaisuudet eivät herättäneet yleisön uteliaisuutta. Niin ihmeellinen on yleisö.

Sydän, jonka nyt paljastan, sijaitsi Juttujenkertomishallin alla, Keskuskadun pohjoispäässä, vasemmalla puolen, jos tuli sisään pohjoisista porteista. Kertomishalli oli Carpentarian keksintöä — yksi hänen parhaitaan. Kahden ja neljän, viiden ja seitsemän ja puoli kymmenen ja sulkemisajan välillä voi maksaa kuusi penceä sisäänpääsymaksua ja mennä juttuhalliin kuuntelemaan amerikkalaisten irlantilaisten ja englantilaisten kertojien esityksiä, joiden ainoana velvollisuutena oli istua nojatuolissa pienellä näyttämöllä ja kertoa hullunkurisia kaskuja. Koko huvitus oli siinä. Se oli yksinkertaisinta mitä voi kuvitella, mutta kuitenkin yksi parhaita numeroita Ilojen Kaupungissa. Se oli alusta alkaen ollut vetonumero. Pikku halli oli aina täynnä väkeä, eniten miehiä. Täytyy myöntää, että naiset eivät olleet siihen niin ihastuneita. Joko he nauroivat väärissä paikoissa tai he kääntyivät miestensä, sulhastensa, setiensä, veljenpoikiensa puoleen ja kysyivät, oliko tämä todella kertomuksen loppu, ja jos niin oli, pyysivät he miehiään, sulhasiaan, setiään ja veljenpoikiaan selittämään, mikä siinä oli niin hullunkurista.

No niin, Ilojen Kaupungin Sydän oli suoraan tämän iloisen ja naurun täyttämän paikan alla. Juttujen kertojien esittäessä kaskujaan maan pinnalla, tehtiin mitä vakavimpia töitä muutamia jalkoja alempana, maan alla. Sallikaa minun selittää.

Kaikki käsittävät, että kun neljäsataatuhatta ihmistä maksaa kukin shillingin sisäänpääsymaksua, kerääntyy sangen, sievoinen summa Ilojen Kaupungin sulkemisajaksi, sillä silloin tulee lisäksi kaikki ne rahat, mitä osa kävijöistä käyttää kaupungissa sisään… pääsymaksua lukuunottamatta.

Kaikki nämä rahat joutuvat kaupungin Sydämeen, Ja siksi — sitä kutsutaankin kaupungin sydämeksi.

Sydän oli pitkä, matala huone, joka oli valaistu sähkövalolla ja sisältäpäin päällystetty betonilla. Keskellä oli suunnaton kassakaappi, jonka yläreuna pii suunnilleen lattian tasalla, mutta joka hydraulisella voimalla voitiin nostaa ylös, niin että yläreuna ulottui miltei kattoon asti, ja sen ovet voitiin silloin avata. Sen ympärillä oli pieniä, maalaamattomia puupöytiä, joilla oli pieniä ja suuria kaavoja, kuparilapioita ja teräslaatikoita. Muutamat tuolit täydensivät kalustoa.

Ne shillingit, jotka kävijät pistivät kassalaatikoihin, putosivat suoraan maanalaiseen huoneeseen, johon päästiin vain maanalaista käytävää myöten molemmista sisäänkäytävistä. Sillä tavoin ei niillä virkailijoilla, jotka vartioivat kassalaatikoita, ollut aavistustakaan niistä rahoista, jotka kerran oli pistetty laatikoihin. Rahat keräsi ja laski aivan toinen virkailijajoukko, joka kävi maanalaisissa huoneissa joka kolmas tunti ja toi saaliin lippaihin lukittuina erikoisesti sitä varten valmistetuissa, vaatimattoman näköisissä vaunuissa Sydämen ainoalle ovelle. Ja Sydämen ainoa ovi ei suinkaan ollut Keskuskadulle päin, se oli kadun suuntaiselle käytävälle, joka oli juuri niin leveä, että yhdet vaunut kerrallaan voivat siitä kulkea. Eräs Sydämen virkailijoista vastaanotti ja kuittasi raha-arkut, ja vei ne sisään. Mutta ei hän eikä rahojen kerääjä saanut tulla Sydämeen itseensä.

Samana iltana kuin salainen kohtaus Julietten ja Ilamin välillä oli tapahtunut, ei tavallinen väki vartioinut Sydämen ainoaa ovea, vaan pitkä sudanilainen, ja hänen vierellään oli automobiili ohjaajineen. Automobiili kuului niihin moniin, jotka toivat rikkauksia Ilojen Kaupungista pääkonttoreihin Lontoossa ja Länsipankissa King Williams Streetin varrella. Autot kulkivat yöllä kaksi kertaa viikossa, ja pankin konttorit pidettiin erikoisesti auki niiden vastaanottamista varten. Automobiileihin, jotka kulettavat suuria rikkauksia, kiinnitetään vähemmän huomiota, jos ne kulkevat yöllä.

Sydämen sisällä oli kolme henkilöä — Ilam itse, keski-ikäinen mies nimeltä Gloucester, joka koko päivän punnitsi kultaa ja hopeaa ja joka oli Sydämen johtaja ja kolmas oli pankin konttoristi.

Gloucester punnitsi parhaillaan kultarahoja, konttoristi laski rahalippaita ja kasasi ne yhteen nurkkaan lähelle ovea, ja Ilam ei tehnyt mitään paitsi että hän katseli suunnattoman rahakaapin ovea, kaapin, joka nyt oli nostettu ylös ja seisoi avoinna ja tyhjänä. Tämän päivän ja kahden edellisen kuluessa oli saatu sisään yli miljoona shillinkiä porteilla, osaksi kiitos erään suunnattoman juhlan, jonka Nuorten miesten kristillinen yhdistys pani toimeen, ja osaksi kiitos ilman. Miljoona shillinkiä painaa noin seitsemän tonnia. Miltei koko tämä rahamassa oli lähetetty Lontooseen ja Länsi-Pankin kuuluisaan varmuusholviin, oli vain muutamia arkkuja jälellä. Mutta sitäpaitsi oli noin kymmenentuhatta puntaa kultaa, joka painoi noin 100 kiloa, ja tätä kultaa automobiili odotti.

"Seitsemän hopea-arkkua, mr. Gloucester", sanoi konttoristi, "ja kaksi kultaa."

"Minä saan muut valmiiksi muutaman minuutin kuluttua", vastasi mr.
Gloucester.

"Minä panen siis tarkastuskaavat kuntoon", sanoi konttoristi.

"Niin, tehkää se", sanoi mr. Gloucester, joka oli tarkka vanhus, silmälasit nenällään. Ja hän jatkoi kullan punnitsemista.

Juuri tällä mielenkiintoisella ja jännittävällä hetkellä kääntyi paksu teräsovi saranoillaan, ja sisään tuli sinipukuinen mies, jolla oli harmaa tukka pehmeän hatun alla. Mr. Gloucester, joka oli hiukan huonokuuloinen ja likinäköinen, ei nähnyt eikä kuullut hänen tuloaan. Eikä sitä tehnyt Ilamkaan, joka nyt oli kaapissa mittaamassa sen hyllyjä. Mutta pankin konttoristi, joka seisoi oven vieressä, näki miehen sangen selvästi. Ja hän hypähti pystyyn joko pelosta, hämmästyksestä tai pelkästä hermostumisesta.

Mies sulki oven jälestään.

"Mitä…" alkoi konttoristi.

"Menkää huoneen toiseen päähän", sanoi mies käskevästi.

"Mr. Ilam!" huusi konttoristi kunnioittavasti, mutta peloissaan.

"Menkää huoneen toiseen päähän!" toisti mies. Nyt konttoristille selvisi, että miehellä oli revolveri. Mr. Gloucester huomasi nyt myös miehen revolvereineen, ja mr. Ilam tuli ulos panssarikaapista kuin peikko rasiastaan.

XX LUKU.

MITÄ JETSAM HALUSI.

"Hei, Jos!" sanoi kutsumaton vieras keveällä, välinpitämättömällä ja sangen tiukalla äänellä.

Oli sangen nerokasta, että hän kutsui mr. Ilamia nimellä Jos. Tämä lyhyt ja tuttavallinen nimi, joka viskattiin Ilojen Kaupungin kunnioitettavalle johtajalle vasten kasvoja, teki sellaisen vaikutuksen mr. Gloucesteriin ja konttoristiin, että he eivät tulleet näytelleeksi mitään osaa niissä tapauksissa, jotka nyt seurasivat. He olivat sanattomia hämmästyksestä. He odottivat vain kauhistuneina, että salama iskisi tuohon röyhkeään olentoon.

Eikä Ilam itse tiennyt mitä hänen olisi tehtävä. Hän aikoi juuri sanoa tunkeilijalle, ettei hänellä ollut oikeutta puhua hänelle sillä tavoin, kun hänelle selvisi, miten naurettavaa hänen oli antaa käskyjä ja miten hyödytöntä se olisi. Ja sitäpaitsihan miehellä oli revolveri.

"Jetsam!" huudahti Ilam vain tuskallisesti hämmästyneenä.

"Aivan niin", sanoi Jetsam.

Ja tuo järkähtämätön, harmaatukkainen mies väsyneine silmineen ja kuluneine pukuineen istuutui huolimattomasti erään laskupöydän reunalle ja heilutteli jalkojaan kumartuen eteenpäin.

Molemmat virkailijat olivat tällä hetkellä varmat siitä, että tulokkaan täytyi olla Persian shaahi taikka ehkä joku Ilamin vanha ja hyvä tuttava, ehkäpä rikkaampi kuin Ilam itse. Pankin konttoristi tunsi ulkonäöltä monta pankinjohtajaa, jotka kävivät noin huonosti puettuina kuin tuo pöydällä istuja. Mutta heillä ei ollut revolvereja mukanaan. Tuo revolveri teki sangen huolestuttavan vaikutuksen. Mutta he jatkoivat työtään kuin olisi suojelusenkeli heitä turvannut.

Ilam sulki panssarikaapin oven.

"Päästikö ovenvartia teidät sisään?" kysyi hän.

"Ei, ei suinkaan.", sanoi Jetsam.

"Eikö hän ole paikoillaan?"

"Ei, ei juuri tällä hetkellä. Olen antanut viedä hänet pois hetkiseksi. Hän tulee epäilemättä juuri minun lähdettyäni. Minusta oli mukavampaa asettaa siihen oma vahtini."

"Mutta mitä sudanilainen sanoi?"

"Kuka sudanilainen?"

"Se sudanilainen, joka on oven ulkopuolella."

"Vai niin, hänkö. Hän ei sanonut mitään."

"On aivan sääntöjenvastaista, että olette täällä, tiedättekö", sanoi
Ilam, "Ja minä pyydän teitä menemään."

"En voi todellakaan mennä juuri nyt", sanoi Jetsam.

"Mitä täältä tahdotte?"

"En mitään", sanoi Jetsam, "paitsi pitää huolta tästä revolverista.
Minä teen pian jotain."

Sekä konttoristi että mr. Gloucester katsahtivat ylös. He katsahtivat työnantajaansa saadakseen määräyksiä, mutta johtaja näytti välttävän alaistensa katseita. Mr. Gloucester sanoi sitten jotain matalalla äänellä konttoristille, ja konttoristi vastasi, ja muutamia kultasäkkejä pantiin erääseen lippaaseen, ja lipas suljettiin lukolla, ja konttoristi kääntyi kunnioittavasti mr. Ilamin puoleen.

"Tässä on kaikki, sir. Otanko sen mukaani ja lähden?"

"Kyllä", sanoi Ilam.

"Tahdotteko olla hyvä ja auttaa minua?" kysyi konttoristi mr.
Gloucesterilta.

"Kyllä", sanoi mr. Gloucester.

Ja mr. Gloucester ja konttoristi nostivat ylös osan arkuista.

"Hyvää yötä, sir", sanoi konttoristi.

"Hyvää yötä", sanoi Ilam.

"Seis siellä!" huudahti Jetsam ja käänsi hitaasti päätään seuratakseen heidän liikkeitään.

"Mitä haluatte, sir?" sanoi konttoristi kysyvästi.

"Olenhan, sanonut teille, että teidän tulee pysytellä toisessa päässä huonetta", jyristi Jetsam.

"Mutta mr. Ilam…"

"Menkää huoneen toiseen päähän, tuohon nurkkaan", käski Jetsam vakavasti. "Muuten puhallan typerät aivonne ulos päästä. Kuuletteko?"

Konttoristi oli rakastunut tyttöön, joka asui äitinsä luona pienessä sievässä talossa Weybridgessa. Hän ajatteli häntä, ajatteli niitä iltoja, jotka hän hänen kanssaan oli viettänyt, hän kuuli kaikki eri vivahdukset hänen äänessään — kaikki tämä tapahtui murto-osassa sekunttia. Sitten hän laski varovasti arkut maahan ja vetäytyi mr. Jetsamin osoittamaan nurkkaan ajatellessaan itsekseen, että pankin konttoristina oleminen ei ollut niin suloista hommaa.

"Te myöskin!", komensi mr. Jetsam ja osoitti mr. Gloucesteria.

Mr. Gloucester ei ollut rakastunut herttaiseen tyttöön Weybridgessa. Hän ei ollut koskaan ollut rakastunut kehenkään paitsi itseensä ja verikoira-terrieriinsa, mutta hän pelasi mielellään shakkia iltaisin Simpsonin kahvilassa, ja hän näki äkkiä edessään kahvilan ja shakkipöydät, kuohuvan oluttuopin ja koiran pöydän alla. Elämä ja Simpsonin kahvila oli hänelle yhtäkkiä niin kallis tällä hetkellä. Ja hänkin laski arkut maahan ja seurasi konttoristia nurkkaan.

"Minun täytyy todellakin…" alkoi hän vastustella.

"Vaietkaa!" komensi mr. Jetsam, ja sitten oli kaikki hiljaa.

Jetsam vilkutti silmäänsä Ilamille, yksinkertaisesti vilkutti silmäänsä.

"Yksinkertaista kuin aapinen, eikö olekin?" kysyi hän luontevasti.

"Mikä sitten?" kysyi Ilam.

"Se, mitä nyt teen. Valloittaa rahaholvi ja sen virkailijat revolverilla.

"Te saatte kärsiä tästä", sanoi Ilam.

"Sen saamme nähdä", oli vastaus. "Epäilen sitä suuresti. Nuo herrat tuolla nurkassa ovat täydellisesti vallassani, ja minä istun vilkuttaen silmääni sinulle, Jos. Onko kielletty vilkuttamasta? Muutamaa päivää sitten sinä teit minulle hiukan enemmän, sinä olit vähällä tappaa minut."

"Te tahdotte kai rahaa, vai mitä", kysyi Ilam raivoissaan.

"En ainakaan tahdo hävyttömyyksiä!" vastasi Jetsam. "Ole hyvä ja pyydä anteeksi, ystäväni."

"Mitä sitten sanoin?"

"Sanasi eivät olleet hävyttömiä, vaan tapa, jolla ne sanoit. Tahdot kai pyytää anteeksi, että olet loukannut tunteitani? Älä liikahda, mutta lausu pahoittelusi."

"Olen pahoillani", mutisi Ilam.

"Siinä näette!", huusi Jetsam kahdelle nurkassa olijalle. "Olkoon tämä teille opetukseksi. Ja muistakaa, että vain suurilla miehillä kuten mr. Ilamilla on kylliksi siveellistä voimaa tunnustaakseen tehneensä jotain hullusti. Hyvä, Jos, otan vastaan anteeksipyyntösi samassa herttaisessa ja hyväntahtoisessa mielessä kuin se esitettiinkin, enkä kiellä tahtovani rahoja. Tulin osaksi sen vuoksi."

"Miten paljon tahdotte?" kysyi Ilam.

"Hyvä", sanoi mr. Jetsam, "miten paljon sinulla on käteistä?"

Mr. Ilam ilmoitti, että hänellä oli pieni summa kultaa.

"Tuhat puntaa kullassa?" kysyi mr. Jetsam.

Ilam nyökkäsi.

"Luultavasti siis enemmän", sanoi Jetsam. "Mutta tuhat puntaa riittää minulle. Ja kun tarvitsen lisää rahaa, voin tulla jälleen luoksesi, eikö totta? Ja sitäpaitsi, kaikki, mikä on sinun, se on minun, eikö niin?"

Ilam vaikeni.

"Eikö totta?" kysyi Jetsam uhkaavasti.

"Kyllä, kyllä", murisi Ilam ja hänen katseensa kohtasi aivan sattumalta konttoristin katseen.

Juuri tällä hetkellä hyökkäsi nuori pankkimies, täynnä sotahalua, kunnianhimoa ja halua saada kertoa jännittävä juttu herttaiselle tytölleen Weybridgessa, suoraan Jetsamin kimppuun.

"Seis!" sanoi Jetsam, liukui alas pöydältä ja ojensi revolverin nuorukaista kohti.

Nuori mies mietti viidennen osan sekuntia.

— "Ei!" sanoi hän ja jatkoi matkaansa.

Jetsam ampui laukauksen suoraan — urhean miehen kasvoihin, ja hän vaipui taapäin lattialle. Suuressa huoneessa oli hyvin hiljaista, tuntui vain ruudinhaju ja pieni savupilvi kohosi ilmaan. Nuorukainen makasi hiljaa.

"Nouskaa ylös!" sanoi Jetsam raivostuneena. "Nouskaa ylös, muuten potkin teidät ylös."

— Ja omituista: kyllä, nuori mies keräsi jäsenensä, kokoon ja nousi, ylös, minkä jälkeen hän palasi nurkkaansa.

"Mainio esimerkki siitä, mitä mielikuvitus voi saada aikaan", sanoi Jetsam. "Ensimmäinen lokero revolverissani oli ladattu tyhjällä patruunalla. Arvasin tarvitsevani hiukan teatteritehoa alussa, ja näette, etten erehtynyt. Sallikaa minun lisätä, että muut lokerot ovat hyvin huolellisesti ladatut ja että kerran olen, ansainnut elatukseni ampumalla pelikorttien kuvia tällä revolverilla. Miten paljon kultaa on siis noissa arkuissa?" kysyi hän vihdoin kääntyen mr. Gloucesterin puoleen.

"Kaksituhatta viisisataa!" vastasi mr. Gloucester kohteliaasti.

"Ja ne painavat?"

"Sitä ei kannata jakaa", sanoi Jetsam. "Minä otan kaikki. Lopullisessa tilinteossamme se otetaan mukaan laskuun." Hänen katseensa kiintyi jälleen mr. Gloucesteriin. "Kiitoksia paljon ystävällisesti antamastamme tiedosta."

"Ehkäpä olette nyt tyytyväinen?" kysyi Ilam. "Miksette mene tiehenne? Te kuvittelette, ettei teitä vangita, mutta niin teille juuri tulee käymään!"

"Mutta et kai aio ilmiantaa minua, Jos!" huudahti Jetsam. "Olen varma siitä, ettet sitä tee, sillä ymmärräthän, että jos sen teet, niin minäkin kantelen sinun niskoillesi, ja ajattelehan miten kamalaa se olisi!"

"Lopeta nyt!" sanoi Ilam.

"Ja siksi", jatkoi Jetsam häiriintymättä, "luotan siihen, että nuo herrat tuolla nurkassa pitävät suunsa kiinni. Luotan sinuun sen suhteen. Te käsitätte, hyvät herrat, mr. Ilam ei halua teidän puhuvan tästä, ei edes kotonanne."

"Menetkö jo?" kysyi Ilam lujasti.

"Kyllä minä menen, ja sinä menet myös!"

"Minä?"

"Niin, sinä. Tämä rahajuttu on enemmän sattumankauppaa. Minä tulin sinun korkeasti kunnioitetun persoonasi tähden."

"Minä en tule kanssanne. Minulla ei ole vähääkään halua tulla kanssanne."

"Ei, sen kyllä ymmärrän, mutta nyt sinun täytyy", sanoi ankara mr. Jetsam. "Kuka sitäpaitsi kantaisi nämä arkut ulos? Minä en voi samalla kertaa kantaa arkkuja ja pitää revolveria vainuina. Kohtalo on nähtävästi valinnut sinut tätä arkkua kantamaan. Tule nyt."

"En minä!" toisti Ilam.

"Tule!" sanoi Jetsam. "Minulla on ajoneuvot ulkona, ja ken elää, hän näkee!"

"Ei!" sanoi Ilam.

Mr. Jetsam meni kaksi askelta lähemmä.

"Kuulehan", sanoi hän raivostuneena, mutta kuitenkin tyynenä. "Ellet tule, niin ammun sinut siihen paikkaan. Sinun pitäisi voida käsittää, että tarkoitan, mitä sanon."

Ilamin vastaus oli mykkä alistuminen. Hän loi silmänsä alas, ja seuraavassa hetkessä näkivät molemmat virkailijat sen omituisen näyn, että paksu mr. Ilam nosti kuudenkymmenen naulan painoisen arkun maasta ja laahusti ovea kohden sitä kantaen, revolverin ja mr. Jetsamin seuraamana.

"Pysähdy siihen oveen hetkiseksi", komensi Jetsam. "Kuulkaahan, herrat siellä nurkassa, jos minä olisin teidän sijassanne, niin en lähtisi tästä huoneesta liian aikaisin. Voisitte kylmettyä."

Ja sitten he näkivät Ilamin katoavan arkku käsissään ja mr. Jetsamin seuraavan häntä. Jetsam lukitsi oven. Konttoristit olivat yksin.

"Enpä ole milloinkaan…" alkoi nuorukainen.

"Milloinkahan voimme turvassa lähteä täältä?", sanoi mr. Gloucester.

XXI LUKU.

KONSERTTI KESKEYTYY.

Sinä iltana pidettiin suuri konsertti Näyttelypalatsin suunnattomassa peitetyssä hallissa, osaksi siksi, että ilma oli uhkaavan näköinen ja osaksi siksi, että Y.M.C.A., nuorten miesten kristillinen yhdistys, jolla oli juhla täällä, niin halusi. Heidän juhlansa osanottajat täyttivät Ilojen Kaupungin riemusta loistavilla joukoillaan, joiden lukumäärä oli yli viisikymmentätuhatta. He olivat miltei kaikki nuoria miehiä, ja kaikki olivat innostuneita. He olivat vallanneet miltei kaikki pöydät parvekkeilla konserttipaikan ympärillä, ja suuri osa heistä istui paljaalla lattiallakin ympärillä. He pitivät Carpentariasta, pitivät hänen musiikistaan, he pitivät hänen johtamistavastaan. He ihailivat häntä yhtä paljon, kun hän hyväili heidän korviaan äänillä, jotka olivat hiljaisempia kuin kuiskaus. He huusivat hurjasti hurraata hänen marsseilleen ja yhtä innokkaasti he hurrasivat hänen serenaadeilleen ja kehtolauluilleen.

Seurauksena oli, että Carpentaria oli tyytyväinen. Hän oli enemmän kuin tyytyväinen — hän hehkui ilosta. Hän oli tämän suunnattoman, valaistun ja ihanasti rakennetun salin keskuksena. Kaikki katseet olivat kohdistuneet häneen. Hän ei hallinnut vain orkesteriaan, vaan koko kuulijajoukkoa tahtipuikkonsa pienimmilläkin liikkeillä, tuon taikasauvan, jota hän piteli kädessään. Hän sanoi itsekseen, ettei hänellä ollut koskaan ollut parempaa, kiitollisempaa, ymmärtäväisempää ja innostuneempaa yleisöä koko kunniakkaan uransa aikana. Seuraus oli, että hän johti mitä vaihtelevimmin ja loistavimmin. Hän teki taikapuikollaan sellaista, mitä kukaan johtaja häntä ennen ei ollut tehnyt. Hän voitti oman itsensä.

Hän alkoi juuri voittaa itsensä kuuluisassa lontoolaisessa serenaadissaan, kun hän huomasi sivulle katsahtaessaan erään keski-ikäisen miehen pyrkivän yli lattian, keinolla millä tahansa, ylös konserttilavaa kohti.

Kun seitsemäntuhatta ihmistä istuu yhteenpuristettuina tuoleilla samalla lattialla, ei kaikkein hiljaisin mies voi yrittää tunkeutua heidän lävitseen. Ja tuo keski-ikäinen herra ei tehnytkään sitä hiljaisesti. Hän piti totta puhuen enemmän melua kuin koko lontoolainen serenaadi ja herätti yhtä paljon huomiota.

Joukko musiikkiaharrastavia herroja suurella parvekkeella nojautui nojapuun yli ja pyysi sangen raivostuneella tavalla, että keski-ikäinen herra asettuisi kuulemaan. (On ihmeellistä, miten hulluksi nuoret miehet voivat tulla pelkästä limonaadista). Mutta keski-ikäinen herra jatkoi kulkuaan, ja hän pääsi lavalle asti, virallisista ja epävirallisista vastusteluista huolimatta, juuri kun serenaadi oli lopussa.

Suosionmyrsky kaikui suuressa salissa, ja Carpentaria kumarteli yhä edelleen, kumarteli lukemattomia kertoja, katsellen suuttuneen ja tukahutetun uteliaasti keski-ikäistä herraa. Keski-ikäinen herra oli kohottanut kätensä ja veti triangelinsoittajaa vyöstä, ja triangelinsoittaja kumartui alas puhumaan hänen kanssaan.

"Mitä lorua se on?" kysyi Carpentaria joutuen aivan suunniltaan.

"Se on eräs herra, joka väittää, että hänen täytyy saada puhua kanssanne, sir", vastasi triangelinsoittaja.

"Sitä hän ei voi saada", ärähti Carpentaria.

"Hän sanoo, että hänen täytyy", vastasi triangelinsoittaja.

"Minä…" alkoi Carpentaria kuin olisi hän aikonut julistaa — tuon röyhkeän pannaan, mutta hillitsi itsensä.

Hän meni lavan reunalle ja kumartui alas.

"Teidän iässänne", sanoi hän katkerasti, "tulisi tietää paremmin miten on käyttäydyttävä kun keskeyttää konserttini tällä tavoin. Kuka te olette? Mitä haluatte?"

"Nimeni on Gloucester, sir", oli vastaus. "Sen epäilemättä muistatte."

"En suinkaan", sanoi Carpentaria.

"Minä olen johtajana…", (tässä mr. Gloucester nousi varpailleen ja kuiskasi Carpentarian korvaan)… "kassaholvissa."

"Niin, niin", sanoi Carpentaria. "Entä sitten?"

"Se on ryöstetty, sir!"

"Hyvä jumala, mies!" huudahti Carpentaria, "tuletteko te todellakin keskeyttämään konsertin siksi, että kassaholvi on ryöstetty?"

"Kaksituhattaviisisataa puntaa, sir."

"Minä en välitä vaikka niitä olisi ollut kaksikymmentä kertaa kaksituhattaviisisataa puntaa. Menkää tiehenne. Menkää vaivaamaan mr. Ilamia."

"Siinähän juuri pulma on, sir, Mr. Ilam on myöskin viety."

Nyt olivat kaikki katseet salissa kiintyneet Carpentariaan ja rauhanhäiritsijään, ja kaikki sanoivat merkitsevästi toisilleen että se mahtoi merkitä, että oli tapahtunut jotain hyvin merkillistä.

"Mitä sillä tarkoitatte, että mr. Ilam on viety?", kysyi Carpentaria.

"Hänet on viety pois — hän itse vei rahat mennessään — hänet pakoitettiin siihen revolverilla, sir. Ettekö voi tulla, sir?"

"Tullako? Hyvä jumala! Ettekö te tiedä, mitä konsertti on, mies? En tietenkään voi tulla!"

"Mr. Ilam voi olla surmattu, sir!"

"Meillä on hyvää aikaa haudata hänet konsertin jälkeen", sanoi Carpentaria. "Menkää nyt. Menkää puhumaan poliisipäällikkö Lappingin kanssa. Tai älkää tehkö sitä. Te häiritsette yleisöä mennessänne. Istuutukaa, istuutukaa tähän älkääkä liikahtako. Me soitamme nyt kunniahymnin variationeineen. Saattepa nähdä miten ihmiset innostuvat. Saatte kuulla jotain jonka muistatte aina."

"Mutta…" rukoili mr. Gloucester.

"Istuutukaa… ja kuunnelkaa", vastasi Carpentaria vakavasti.

Hän kääntyi jälleen orkesteriinsa päin. Hän koputti taikasauvallaan pulpettiaan, ja seuraavassa silmänräpäyksessä oli hänen orkesterinsa, ilosta säteillen alkanut uuden orkesterisovituksen "Kunnia-hymnistä." Yleisö oli hurjana riemusta ääniaaltojen virratessa soittimista, varsinkin variationien alkaessa. Siten konsertti jatkui, mr. Gloucester-paran hillitessä kärsimättömyyttään niin hyvin kuin voi ja ajatellessaan miten merkillisiä päähänpistoja johtajilla voi olla. Hän oli ollut koko elämänsä ajan virkailija, hän ei koskaan ollut käskenyt, ja se tulos, mihin hän nyt viidenkymmenen vuotiaana oli tullut, oli, että johtajiin ei koskaan voinut luottaa ja ettei koskaan voi tietää mitä he seuraavassa silmänräpäyksessä tekevät.

"Suokaa anteeksi, sir", sanoi hän kunnioittavasti konsertin loputtua.

Carpentaria näytti unohtaneen hänet kokonaan ja aikoi juuri lähteä paikalta korvat kuuroina suosionosoituksista.

"No niin, se oli siis tuo varas", sanoi hän. "Kaksituhatta viisisataa puntaa. Ja te sanotte, että mr. Ilam vietiin pois? Kertokaa nyt minulle kaikki. Tulkaa tätä tietä ulos. Se on aina paras paikka, jos tahtoo puhella häiriintymättä."

Ja Keskuskadulla, lähellä suihkukaivoa, jonka värillinen valo kuvastui veteen, kertoi mr. Gloucester koko historian kaikkine yksityiskohtineen Carpentarialle.

"Te sanotte sen olleen sinipukuisen ja harmaatukkaisen miehen?"

"Niin, sir."

"Ja teitä oli kolme miestä, mr. Ilam lukuunotettuna, ettekä voineet riistää häneltä asetta?"

"Se olisi ollut kuolema ensimmäiselle, joka olisi yrittänyt, sir."

"No, vaikkapa vain", sanoi Carpentaria hajamielisesti.

"Te sanoitte, että menisin mr. Lappingin luo, sir, menenkö nyt?"

"Ei", sanoi Carpentaria. "Ei vielä. Tahdon ensin itse nähdä kaiken.
Ihmeellisintä tässä on ovenvartia. Mikä hänen nimensä on?"

"Wiggins, sir."

"Onko hän kadonnut?"

"Hän ei ollut siellä minun lähtiessäni, sir. Eikä hän voinut olla paikallaan varkaan tullessa sisään."

"Miksi ei?"

"Siksi, ettei ihan olisi päästänyt häntä sisään. Hän oli saanut ankaran määräyksen."

"Hm. Tulkaa tänne."

He kiiruhtivat Keskuskatua pitkin pohjoiseen päin. Sade oli lakannut, ja ilotulitus, joka oli loistava, näytti herättävän hurjaa ihastusta yleisössä, joka riensi edestakaisin niin kiihkeän innostuneina kuin ihmiset ovat tietäessään, että kaikki on pian lopussa. Carpentaria ja hänen seuralaisensa eivät senvuoksi päässeet varsin nopeasti eteenpäin.

"On nyt yli tunnin siitä", sanoi mr. Gloucester ja uskalsi puhua tyytymättömällä äänellä.

"Mistä?" kysyi Carpentaria.

"Siitä kuin rikos tehtiin."

"Roisto on varmasti ottanut konserttini lukuun", vastasi Carpentaria. "Hän tietää luultavasti, että kaikki kaupungissa juoksevat heti minun luokseni, kun on vain vähäisinkään asia tapahtunut."

"Vähäisinkään asia!" mutisi mr. Gloucester ivallisesti itsekseen.

He tapasivat Wigginsin, suuren ovenvahdin, paikallaan.

"Te olette siis täällä!" huudahti Carpentaria.

"Niin, sir."

"Missä te olette ollut siitä asti, kun mr. Ilam tuli?"

"Tein vain niinkuin te pyysitte, sir", sanoi Wiggins.

"Ja mitä se oli?" kysyi Carpentaria hämmästyneenä.

"Mutta teidän kirjeenne, sir!"

"Mikä kirje?"

Wiggins veti esiin palan rypistynyttä paperia taskustaan. Hän ojensi sen Carpentarialle, joka luki:

"Tulkaa heti konttoriini. Ellen ole siellä, niin odottakaa minua. Tämän tuoja asettuu paikallenne niin kauaksi. C. Carpentaria."

"No niin!" sanoi Carpentaria. "Ja kuka oli tämän tuoja?"

"Sudanilainen, sir."

"Mikä sudanilainen?"

"En tiedä. Minusta he ovat kaikki samannäköisiä."

"Eikä teidän päähänne pistänyt, että tämä lappunen on väärennetty?"

"Ei, miksi se olisi pistänyt päähäni?"

"Teidän päähänne ei siis pistänyt", jatkoi Carpentaria, "että kun johdin konserttiani, en voi millään muotoa olla konttorissa?"

"En minä tiennyt mistään konsertista. Minä olen oven vartia…"

"Ette tiennyt minun konsertistani!" huudahti Carpentaria. Mutta sitten hän hillitsi itsensä. "Mr. Ilam tuli ennenkuin sudanilainen toi teille tämän kirjeen?"

"Niin, sir. Vain pari sekunttia ennen. Hän oli juuri mennyt sisään kun sudanilainen tuli. Puhelin juuri odottavan autonohjaajan kanssa."

"Vai niin! Täällä oli siis auto!"

"Niin, sir. Omia vaunujamme. Numero 26, sir. Rahoja noutamassa, sir."

"Hyvä, Kuka sitä ajoi? Tiedättekö hänen nimeään?"

"Luulen hänen nimensä olevan Pratt, sir."

"Sitten väsyin odottamaan ja palasin takaisin, sir."

"Hyvä", sanoi Carpentaria. "Mr Gloucester, kaupungin autotalli on nyt matkamme määränä."

Kaupungin mahtava autotalli oli aivan pohjoisen portin lähellä. Sitäkin vartioi ovenvartia, joka seisoi pienessä puumajassa ovella.

"Haluan tietää, onko numero 26 tullut sisään", sanoi Carpentaria.

"Kyllä, sir", kuului vastaus. "Se tuli kaksikymmentä minuuttia sitten."

"Näittekö sitä? Kuka ajoi sitä?"

"Sitä en huomannut, sir."

"Olkaa hyvä ja näyttäkää meille se auto."

He menivät sisään suureen vajaan, missä pari miestä parhaillaan pesi vaunujaan. Numero 26 oli paikallaan. Se näytti poliisipatrullivaunulta, mutta oli pienempi. Carpentaria pani merkille, että sen pyörät olivat likaiset.

"Avatkaa se", sanoi hän.

Avain etsittiin, ja vaunua valaistiin käsilyhdyllä. Sisällä oli jotakin, kasa vaatteita ja jäseniä lattialla.

"Menkää sisään", sanoi Carpentaria, "ja katsokaa mitä se on."

Seuraavassa silmänräpäyksessä vedettiin autosta kaksi miestä sangen avuttomassa tilassa. Toinen oli Ilamin sudanilainen vartia.

"Kuka tämä on?" kysyi Carpentaria osoittaen toista.

"Se näyttää, olevan Pratt, hän, joka tavallisesti ajaa tätä autoa." vastasi ovenvartija.

Autotallin kaikki väki oli nyt kerääntynyt heidän ympärilleen.

XXII LUKU.

CARPENTARIA SALAPOLIISINA.

"Kertokaa minulle nyt niin tarkasti kuin voitte", sanoi Carpentaria sangen tiukalla äänellä autonohjaaja Prattille, "mikä sai aikaan, että ette enää hallinnut autoanne?"

Carpentaria oli vienyt Prattin ja sudanilaisen Sydämeen, missä eräs apteekkari ja tri Rivers yhdessä olivat käsitelleet heitä niiden narkoottisten aineiden jäleltä, joita he jollain tavoin olivat joutuneet nauttimaan. Kun he olivat jälleen tulleet tajuihinsa, antoi Carpentaria sekä lääkärin että apteekkarin mennä. Nuo kolme miestä, kaksi valkoihoista ja yksi neekeri, olivat siis nyt yksin kassaholvissa.

"No niin, sir", sanoi Pratt, joka oli vaalea, puhelias mies ja jolla juuri nyt oli selvä käsitys omasta merkityksestään tämän omituisen näytelmän keskipisteenä. "Se tapahtui näin: Kun olin saanut ryypyn…"

"Minkä ryypyn?" kysyi Carpentaria tiukasti.

"Sen ryypyn, jonka toinen ajaja tarjosi minulle."

"Mikä toinen ajaja?"

"Niin, siinä oli toinenkin ajaja, sir."

"Kaupungin univormussa?"

"Niin, sir."

"Kuka hän oli? Mikä hänen nimensä oli?"

"En tiedä, sir. Minusta tuntui, että hänen kasvonsa olivat minulle jollain tavoin tutut, mutta en voi muistaa hänen nimeään. Kysyin häneltä hänen nimeään, ja hän vastasi: Älä koeta viisastella, Pratt, sinä olet saanut hiukan liikaa hattuusi."

"Ja olitteko saanut liikaa?"

"En, sir. En tietenkään. Olin ollut kaksi kertaa pankissa täydessä lastissa, ja tämän kuorman piti olla viimeinen, ja…"

"Ettekä ollut juonut mitään?"

"En mitään mainittavaa, sir. Lasin portteria Shortin kahvilassa tullessani ensi kerran takaisin ja tuopillisen tai puolitoista olutta Redcliffen kahvilassa tullessani toisen kerran takaisin."

"Ja siinä oli varmasti kaikki?"

"Niin, sir, paitsi pientä viskyntippaa, joka oli taskumatin pohjalla."

"Mutta miten tuo toinen ohjaaja voi tarjota teille ryyppyä? Oliko hänellä väkijuomia mukanaan?"

"Ei, sir. Vain taskumatti. Se on kylmää työtä, sir. Ja kuten olette huomannut, oli tänä iltana erikoisen ilkeä ilma."

"Mitä hän sanoi? Onko teillä tapana ottaa vastaan ryyppyjä ihmisiltä, joiden nimeäkään ette muista?"

"Niin, hänhän oli virkaveli, sir, univormuinen, ja hän sanoi, että hän oli saanut jotain sydämenvahvistusta suoraan Madeirasta, joka piti lämpimänä keskellä talveakin ainakin kaksi tuntia."

"Mutta eihän nyt oltu keskellä talvea?"

"Ei, ei. Mutta koska hänellä kerran oli sydämenvahvistus kunnossa, oli minusta parasta koettaa sitä."

"Ja koetettuanne sitä?"

"Se oli todellakin ihanaa, sir. En ollut koskaan elämässäni ollut paremmalla tuulella, ja ajattelin itsekseni, että olisi parasta merkitä muistiin tuon aineen nimi ennenkuin unohdin sen. Kysyin mieheltä mikä sen nimi oli ja otin lyijykynän ja paperia taskustani, mutta silloin voin hieman pahoin eikä kynä tahtonut pysyä kädessäni."

"Te istuitte ajajan istuimella?"

"Niin, sir."

"Ja siinä kaikki, minkä voitte muistaa?"

"Niin, sir. Lukuunottamatta, että minä jonkinlaisessa unessa luulin joutuneeni vankilaan liian nopeasta ajosta, ja valo kopissa oli sammunut ja tuli maanjäristys."

"Voitteko nähdä mitä toisella ajajalla oli yllään univormutakin alla?"

"En, sirl."

"Entä te?" Carpentaria kääntyi äkkiä sudanilaisen puoleen. "Joitteko te myöskin?"

"Kyllä, sahl."

"Entä sitten?"

Sudanilainen värähti ja pudisti päätään.

"Ettekö muista mitään?"

"Kyllä, sah!"

"Te tarkoitatte kai ettette muista! Ja kun mr. Ilam tuli ulko-ovelle ja meni sisään, pyysi hän teitä odottamaan ulkopuolella?"

"Niin, sah!"

"Voitte mennä molemmat", sanoi Carpentaria. "Tulkaa luokseni huomenna kello kahdeksan, jos teitä tarvitsisin."

"Kyllä, sir", sanoi Pratt.

"Hetkinen", sanoi Carpentaria neekerille. "Antoiko mr. Ilam tai joku toinen teille paperin, joka teidän piti antaa ovenvartialle?"

Sudanilainen pudisti kaunista neekeripäätään.

"Mitä ihmettä!" kysyi Pratt hämmästyneenä, "ettekö tullut luokseni ja antanut lappua Wigginsille ja mennyt sitten tiehenne ja tullut uudelleen hetkisen kuluttua?"

Sudanilainen pudisti uudelleen päätään.

"Heitä on ollut kaksi, sir", sanoi Pratt Carpentarialle. "Tämä mies on uskollinen kuin kulta."

"Minulla olla veli", sanoi neekeri, "samanlainen minä."

"Missä veljenne on? Sudanilaiskylässä?"

"Niin, sah."

"Menkää noutamaan häntä", sanoi Carpentaria.

Kun hän seuraavassa silmänräpäyksessä oli yksin Sydämessä, tunsi hän kiusausta ilmoittaa asia yksinkertaisesti poliisille päästäkseen irti siitä. Mutta halu päästä omin voimin arvoituksen perille voitti.

Hän avasi oven ja meni ulos. Wiggins oli paikallaan niin ylenmäärin tarkkaavaisena kuin ihmisten tapa on silloin kuin heitä on syytetty huolimattomuudesta.

"Onko jotain tapahtunut, Wiggins?"

"Ei, sir. Ei mitään."

"Minä tulen heti takaisin. Jos sudanilainen tulee, niin odottakoon hän täällä."

"Kyllä, sir."

Hän meni ulos Keskuskadulle, joka oli miltei tyhjä. Viimeiset vieraat olivat lähteneet ja ainoana elonmerkkinä suurella liikennetiellä oli lyhdynsytyttäjä, joka kulki sammuttamassa kaasulyhtyjä, jotka paloivat siltä varalta, että sähkövalaistus menisi epäkuntoon ja kadunlakaisija, joka ajoi monimutkaista lakaisukonetta, jonka edessä oli kaksi hevosta. Näyttelypalatsin kello osoitti puoli tuntia yli sulkemisajan. Kuu kurkisti itäisten kattojen yli.

Carpentaria meni autovajaan ja pääsi sisään, tosin vaivalla, sillä se oli lukittu. Hän halusi tutkia lähemmin autoa, joka oli näytellyt niin suurta osaa kaappauksessa. Hän sai sen vedetyksi keskelle vajaa, missä oli voimakas sähkölamppu.

"Ottakaa tikkaat ja katsokaa, onko auton katolla mitään", sanoi
Carpentaria eräälle uniselle vartialle.

"Vain tämä, sir.", sanoi mies ja ojensi alas takin ja lakin — molemmat
Ilojen Kaupungin univormun näköisiä.

"Onko vartia mennyt maata?" kysyi Carpentaria, joka sai päähänpiston.

"Kyllä, sir."

"Herättäkää hänet ja sanokaa, että haluan puhua hänen kanssaan."

"Hänen odottaessaan ovenvartiaa tutki Carpenteria tarkoin auton pyöriä, jotka jo ensi kerralla olivat johtaneet hänen ajatuksensa erääseen määrättyyn suuntaan. Sitten tuli vartia, ei niin nopeana ja valmiina kuin vartian tulee olla.

"Ei kukaan voi kai tulla tähän vajaan teidän näkemättä häntä?" kysyi
Carpentaria häneltä.

"Ei kukaan", vastasi vartia varmasti.

"Mutta niistä, jotka menevät ulos, te ette pidä niin tarkkaa lukua?"

"En tietenkään, sir. Ei voi tulla ulos, ellei ole ollut sisälle, ja jos ne ovat päässeet sisään, niin on kaikki paikoillaan."

"Aivan niin. Koettakaahan nyt muistella. Eikö heti tämän auton sisääntultua mennyt ulos mies, jota ette tuntenut?"

"Sitä en voi muistaa. Ymmärrättehän, sir…"

"Kyllä ymmärrän. En moiti teitä mistään. On luonnollista, että ajattelette niinkuin ajattelette, vaikkei se olisi oikeinkaan. Mutta muistatteko nyt esimerkiksi nähneenne sinipukuisen, harmaatukkaisen miehen tulleen ulos?"

"Kyllä, totisesti luulen niin, sir."

"Oletteko varma siitä?"

"Oh ei, en ole varma…"

"Katsokaa näitä pyöriä", keskeytti Carpentaria, "nämä ovat savimöhkäleitä, eikö niin?"

"Niin, sir."

"Missä auto on voinut ajaa saadakseen sellaista pyöriinsä?"

"Sen on täytynyt ajaa sitä tietä, joka vie joelle, pengermän alle, sir."

"Te olette nero, vartia. Olen myöskin ajatellut sitä paikkaa. Mutta miksi auto olisi ajanut sinne?"

"Ei, nyt te pistätte minut pussiin, sir."

"Sitten te ette kuitenkaan taida olla nero", sanoi Carpentaria.

Ja tutkittuaan autoa hyvin tarkoin, mutta tuloksetta, meni hän takaisin
Kaupungin Sydämeen.

Sudanilainen odotti ulkopuolella, ja selviä merkkejä oli huomattavissa siitä, että Wiggins koetti riidellä hänen kanssaan. Wiggins ei ollut unohtanut tuota värillistä miestä, joka oli antanut hänelle väärennetyn kirjeen.

"No niin", sanoi Carpentaria. "Missä veljenne on?"

Mies pudisti alakuloisena päätään.

"Onko hän mennyt tiehensä?"

"On, sah!"

"Eikö kukaan koko sudanilaiskylässä tiedä, missä hän on?"

"Ei, sah!"

"Hm", sanoi Carpentaria. "Koska täällä ei ole mitään vartioitavaa, niin voitte mennä, Wiggins, ja te myös, neekeri."

Kahta minuuttia myöhemmin hän meni itämaisten puutarhojen poikki Thamesia kohti. Ja kuljettuaan parisataa metriä kuuli hän askeleita, nopeita, epäsäännöllisiä ja keveitä askeleita, jotka tuntuivat seuraavan häntä.

Hän kääntyi nopeasti, käsi pidellen revolveria taskussa, katsoakseen takaa-ajajaansa kasvoista kasvoihin. Mutta tämä olikin Pauline Dartmouth eikä kukaan muu. Hän antoi siis revolverin olla.

XXIII LUKU.

KESKUSTELU PUUTARHASSA.

Pauline oli ensin niin hengästynyt, että näytti siltä kuin hän ei olisi saanut mitään sanotuksi. Carpentaria voi kuulla hänen kiireisen hengityksensä, joka kuului miltei nyyhkytykseltä, ja kuunvalossa hän voi nähdä sangen selvästi hänen punastuvat kasvonsa. Mutta hän ei voinut eroittaa hänen silmäinsä ilmettä. Siitä huolimatta hänen mieleensä tuli hänen niitä katsellessaan ajatus: hän on minulle vihainen.

"Mr. Carpentaria, tahtoisin puhua pari sanaa kanssanne", sanoi Pauline vihdoin jäykästi.

"Parahin neiti Dartmouth", vastasi Carpentaria kohteliaalla ja hienostuneella tavallaan, "siitä olen iloinen. Mitä voin tehdä hyväksenne? Valitan suuresti, että teidän on tällä tavoin täytynyt juosta jälestäni."

"Olen seurannut teitä pitkän aikaa", sanoi Pauline ystävällisemmällä äänellä. "Ensin menin konttoriinne, sieltä kassaholviin, sieltä autotalliin, sieltä jälleen kassaholviin, ja nyt olen tässä. Näin teidän menevän puutarhojen läpi. Näyttää siltä ettei kukaan tahdo antaa teistä tietoja."

"Niinkö?" sanoi Carpentaria kysyvästi. "Sanokaa minulle nyt, mitä voin tehdä palvelukseksenne?"

Tyttö katsoi häneen tutkivasti. He olivat yksin yhdessä keskellä noita suunnattomia itämaisia puutarhoja. Noin sadan metrin päässä oli orkesterilava, Carpentarian suurimpien voittojen näyttämö. Ja kuitenkin tuntuivat hänestä tällä hetkellä hänen voittonsa mitättömiltä ja merkityksettömiltä. Paulinen persoonallisuus teki häneen syvän vaikutuksen. Hän mietti itsekseen, ettei koskaan nainen ollut katsonut häneen siten kuin tämä. Hänen katseessaan ei ollut ihailua, ei mitään ennakkoluuloja, ei mitään paitsi avointa ja järkevää tutkistelua. "Toivon suoriutuvani hyvin tästä tulikokeesta", ajatteli hän. Ja hänessä heräsi halu saada tuo nuori tyttö ajattelemaan hänestä hyvää, ihailemaan häntä, jumaloimaan häntä. Hän tunsi, että rakkauden ilme noissa tyynissä, rohkeissa, varmoissa silmissä olisi palkka kaikesta, mitä hän oli kärsinyt nelikymmenvuotisen elämänsä aikana. Sanalla sanoen: hän oli ihastunut häneen. Hän ei tiennyt, että Pauline tähän iltaan asti oli ihaillut häntä kaukaa niinkuin naisten on tapana ihailla sankareita.

"Ei kai kukaan ole sairaana, toivoakseni", sanoi hän.

Pauline ei ollut kuulevinaan sitä, vaan sanoi:

"Mr. Carpentaria, mitä olette tehnyt Ilam-serkulle?"

"Mitä?" huudahti Carpentaria sekä kysymyksen että tytön tyyneyden hämmästyttämänä.

"Arvelen teidän kuulleen mitä sanoin", vastasi Pauline. "Mitä olette tehnyt Ilam-serkulle? Missä hän on?"

"Neiti Dartmouth, kuvitteletteko hetkistäkään, että minä tietäisin missä Ilam on? Tahtoisin itse mielelläni tietää missä hän on. Minä etsin juuri häntä. En tiennyt jo olevan tunnettua, että hän on kadonnut. Aioin suoraan sanoen pitää sen salassa niin kauan kuin mahdollista…"

"Ei! Ei!" keskeytti tyttö hänet. "Toivoisin teidän olevan vilpittömän. Luulin teillä olevan rehelliset kasvot, mr. Carpentaria, ja siksi olen tullut luoksenne — tällä tavoin. Tulen suoraan sisarparkanne luota. Hän on epätoivoinen. Hän on kertonut minulle kaiken."

Carpentaria ei vastannut heti. Sitten hän jatkoi:

"Kertonut teille kaiken? Minkä sitten? Oletteko te ja Juliette tulleet niin pian ystäviksi?"

"Se on mahdollista", sanoi Pauline kuivasti. "Olen tavannut sisarenne kolme kertaa, mutta hädän hetkellä meidän naisten täytyy pitää yhtä. Neiti d'Avray ja minä asumme aivan vieretysten. Mikä on luonnollisempaa kuin että menin häntä tervehtimään tänä iltana? Ja koska tapasin hänet epätoivoisena, niin mikä oli luonnollisempaa kuin että kysyin häneltä, mikä häntä vaivasi, ja mikä oli luonnollisempaa kuin että hän luotti minuun, koska hänellä ei ole täällä ystävättäriä, vaikka hän on luonne, joka kaipaa myötätuntoa?"

"Vakuutan teille, neiti Dartmouth", sanoi Carpentaria, "etten lainkaan tiennyt sisareni epätoivosta — kuten te sitä kutsutte. Mitä hän on teille kertonut?"

"No, tietysti kihlauksestaan Ilam-serkun kanssa ja teidän vastustelustanne."

"Anteeksi, eivät he ole kihloissa", sanoi Carpentaria.

"Anteeksi", sanoi Pauline, "he ovat kihloissa. Tietääkö sitä kukaan muu paremmin kuin he itse?"

"No, niin", sanoi Carpentaria, "otaksukaamme, että he ovat kihloissa."

"He aikoivat mennä huomenna naimisiin", sanoi Pauline tyynesti.

"Huomenna!" huudahti Carpentaria hämmästyneenä. "Salaisesti?"

"Miksi yritätte olla hämmästynyt? Mitä salaisuuteen tulee, olette te pakoittanut heidät siihen, että sen täytyy tapahtua salaa, koska sisarenne pelkää teitä."

"Ja nyt, koska serkkunne on kadonnut, eivät he voi mennä naimisiin", sanoi Carpentaria, "siitä tämä surkeus."

"Miksi olette ryhtynyt sellaisiin äärimmäisiin toimenpiteihin, sellaisiin julmiin ja häijyihin toimenpiteihin?" kysyi Pauline täynnä suuttumusta. "Voin sangen hyvin ymmärtää, että te, suuri taiteilija, ette voi olla kuin muut ihmiset, voin ymmärtää, että te voitte tehdä hullutuksia ja merkillisiä tekoja. Voin käsittää, että uhmaatte lakia ja uhmaatte mitä vaikeinta vaaraa. Mutta en voi käsittää, että olette niin julma sisarellenne ja niin suunniltanne, että annatte viedä mr. Ilamin väkivalloin pois."

Hänen poskensa hehkuivat.

"Väkivalloin?" mutisi Carpentaria.

Sitten hän nauroi ääneen, kovasti, äänekkäästi, kuten hänen tapansa oli. Hänen naurunsa kaikui läpi autioiden puutarhain.

"Luuleeko Juliette, että olen väkivalloin antanut viedä hänen sulhasensa pois?" kysyi hän.

"Tietysti!" sanoi Pauline. "Siitä kerrotaan mitä ihmeellisimpiä huhuja.
Väitetään teidän joutuneen riitaan hänen kanssaan ja surmanneen hänet."

"Lorua!" sanoi Carpentaria, ja yskähdettyään jatkoi hän: "Neiti Dartmouth, tahdotteko katsoa minua silmiin. Sanon teille, ettei minulla ole mitään tekemistä serkkunne katoamisen suhteen, ja etten tiennyt mitään hänen aikeistaan mennä huomenna naimisiin Julietten kanssa."

Pauline katsoi häneen epäillen.

"Kunniasanallanne ?"

"Ei", sanoi Carpentaria ylpeästi, "ei kunniasanalla. Kun puhun henkilölle siten kuin nyt puhun teille, ja sanon jonkun asian olevan niin tai näin, niin se pitää paikkansa. En tahdo tukea väitteitäni kunniasanoilla."

"Uskon teitä", sanoi Pauline hiljaa, ja hän loi katseensa alas.

"Kiitos!" sanoi Carpentaria. "Annatteko minulle kätenne?"

Ja Pauline ojensi hänelle varmasti kätensä. Ja Carpentaria ajatteli, että se oli hyvin hieno ja hyvä käsi puristaa.

"Tiedättekö", sanoi hän, "teiltä oli hyvin rumasti tehty kuvitella minua sellaiseksi hirviöksi."

"No niin", sanoi Pauline, "ehken oikeastaan uskonutkaan sitä.
Mutta olin teille vihainen, koska asetuitte avioliittoa vastaan.
Toivottavasti ette kiellä olleenne sitä vastaan."

"Ei", sanoi Carpentaria, "sitä en kiellä."

"Entä syy siihen?"

"En voi sanoa sitä teille", sanoi hän, "koska olette Ilamin serkku.
Ehkä olen syyttänyt häntä väärin, niinkuin te syytitte minua väärin.
Mutta voin vakuuttaa teille, että minulla on parempi syy siihen.
Oi, neiti Dartmouth", lisäsi hän, "voipa sattua, että tulette vielä
äärettömästi katumaan sitä, että tulitte Ilojen Kaupunkiin."

"En koskaan", sanoi Pauline.

"Se on hyvin kohteliasta", huomautti Carpentaria.

"Me joudumme syrjään asiasta", sanoi Pauline toisella äänensävyllä. "Jätin sisarenne hyvin surulliseen tilaan. Ellei teillä ole mitään tekoa Ilam-serkun häviämisen suhteen, niin kuka sen on tehnyt?"

"Ehkä hän on itse mennyt", sanoi Carpentaria. "Mahdotonta!" vastasi
Pauline.

"Niin minustakin", myönsi Carpentaria. "Ensin ajattelin, että hän oli näytellyt suurenmoisen ilveilyn katoamalla mitä vaikuttavimmalla tavalla. Mutta tämä ilveily kestää todella liian kauan ollakseen ilveily. Se voi jo ehkä olla murhenäytelmä."

"Ja ketä te epäilette?" kysyi Pauline kärsimättömästi.

"Jos minä olisin teidän sijassanne", oli Carpentarian omituinen vastaus, "niin kysyisin sisareltanne, neiti Rosielta."

"Rosielta!"

"Niin, Rosielta."

"Mr Carpentaria, mitä ihmettä te tarkoitatte?"

"Tarkoitan, että sisarenne ehkä tietää, jotain, asiasta. Missä hän on tällä hetkellä?"

"Hän valvoo mrs. Ilamin luona hoitajattaren sijasta."

"Sitä todellakin epäilen", sanoi Carpentaria varmasti.

"Mutta olen nähnyt hänet siellä."

"Se kuuluu vakuuttavalta", sanoi Carpentaria, "mutta epäilen sittenkin."

"Minun täytyy kai ajatella, että itse asiassa olette järjiltänne", huomautti Pauline tyynesti.

"Me olemme kaikki jossain määrin järjiltämme. Muuten ei sisarenne pitäisi niin pitkiä neuvotteluja parvekkeelta epäilyttävien miesten kanssa joka ikinen yö."

"En oikein käsitä —" alkoi Pauline aavistaen pahaa.

"Ette kai tarkoita, että ette tiedä erään salaperäisen henkilön käynneistä Ilamin huvilassa?"

"En ole niistä aivan tietämätön", sanoi Pauline suoraan. "Olen myös tuntenut uteliaisuutta tuota miestä kohtaan. Näin hänet itse eräänä yönä. Puhuin hänen kanssaan. Samoin sisareni. Mutta en ole sen jälkeen nähnyt enkä kuullut hänestä. Eikä Rosiekaan."

"Sitten minun täytyy ilmoittaa teille asianlaita", sanoi Carpentaria lujasti. "Minä olen myös utelias tuon omituisen olennon suhteen, ja tätä uteliaisuutta tyydyttääkseni olen valvonut sangen monta yötä. Ja minä voin nyt ilmoittaa, ettei vain tuona ensimmäisenä yönä tänne saavuttuanne, vaan jokaisena yönä on sisaranne puhunut tuon henkilön kanssa huoneensa ikkunassa."

"Kuka hän on? Mitä hän tahtoo?" kysyi Pauline hermostuneesti.

"Sen kysymyksen aioin tehdä teille", sanoi Carpentaria vastaukseksi.

"Minä en ainakaan tiedä mitään."

"Kun puhuitte hänen kanssaan, kuten myönnätte tehneenne, eikö hän pyytänyt teiltä jotain?"

"Kyllä, ja minä kieltäydyin sitä tekemästä."

"Mutta sisarenne? Mitä hän teki?"

"Oh, mr. Carpentaria", mutisi Pauline, "voinko luottaa teihin?"

"Tiedättehän voivanne."

Pauline kertoi hänelle kokonaan mustan laatikon tarinan.

"Ja sen jälkeen", huomautti Carpentaria, "on sisarellanne kohtauksia tuon miehen kanssa."

"Minä luulen sittenkin teidän erehtyneen. Rosie ei koskaan salaisi sellaista minulta."

"On hyvin helppoa saada selvä asiasta," sanoi Carpentaria. "Menkäämme teidän huvilaanne ja katsokaamme, onko neiti Rosie mrs. Ilamin huoneessa niinkuin te luulette. Voin sanoa teille aivan suoraan arvelevani, että neiti Rosie tietää jotain mr. Ilamin häviämisestä. Olen varma siitä, niin, jopa tiedänkin, että juuri tuo omituinen vieras on vienyt hänet pois, ja koska tämä omituinen vieras puhuu neiti Rosien kanssa joka yö — no niin, tehkää itse johtopäätös."

Pauline hätkähti.

"Niin", sanoi hän matalalla äänellä, "menkäämme katsomaan."

Ja he menivät kävellen rinnakkain puutarhojen läpi.

"Minä odotan täällä", sanoi Carpentaria heidän päästyään Ilamin huvilan sivuovelle. "Te voitte mennä katsomaan, onko mitään erikoista tapahtunut talossa, ja erikoisesti, onko sisarenne vielä paikoillaan, ja sitten tulette ilmoittamaan minulle. Minä odotan täällä."

Pauline meni vastaamatta taloon. Parin minuutin kuluttua hän palasi.
Hänen silmissään oli kyyneleitä.

"No niin?" kysyi Carpentaria.

"Rosie ei ole talossa", vastasi hän. "Mrs. Ilam on yksin. Onneksi hän nukkuu. Kaikki on rauhallista. Mutta Rosie —"

Hän päästi nyyhkytyksen.

III OSA.

JETSAM.

XXIV LUKU.

VENE.

Carpentaria ja Pauline jäivät seisomaan liikahtamatta, molemmat epäröivinä ja miettien tilannetta, johon nyt olivat joutuneet. Yö oli edelleenkin kirkas ja valoisa.

"Koko asema on muuttunut", sanoi Carpentaria vihdoin. "Uusi tekijä on tullut lisäksi."

"Mitä tekijää tarkoitatte?", kysyi Pauline.

"Tietysti teidän sisartanne!", vastasi hän hymyllä, joka ilmaisi Carpentariassa piilevän suuren veitikan. "Ajatelkaahan vain, miten mutkikkaaksi se tekee asian. Jos minun olisi tekeminen vain tuon salaperäisen miehen kanssa, jolla oli harmaa tukka ja sininen puku — ehkä tiedätte hänen kutsuvan itseään Jetsamiksi — niin voisin toimia oikein miehen tavoin, eikä kukaan siitä kärsisi. Mutta nyt, kun on nainen mukana pelissä…"

"Mistä sen niin varmasti tiedätte?", keskeytti Pauline.

"Voitteko epäillä sitä?"

"En voi ymmärtää, että hän voisi käyttäytyä siten."

"Ehkä hän tunsi tuon miehen ennestään?" sanoi Carpentaria.

"Oi, ei, ei varmastikaan", sanoi Pauline. "Ei ikinä."

"Silloin hänellä on joka tapauksessa merkillinen vaikutusvoima sisareenne."

"Ette suinkaan tarkoita hypnotismia tai jotain senkaltaista?"

"Mutta Rosie on tuskin puoleksikaan hänen ikäisensä."

"Eihän ikä vaikuta mitään sellaisissa asioissa", sanoi Carpentaria. "Ei, se riippuu katseista, epämääräisestä myötätunnosta ja sivuseikoista, jotka ovat vielä niitäkin mitättömämpiä. Sitäpaitsi sisarenne kyllä on vanhempi kuin puolet tuon miehen iästä."

"Voi", sanoi Pauline rukoilevalla äänellä, "nyt minun täytyy saada luottaa siihen, että te autatte minua. Rosie voi olla vaarassa, hän voi tehdä jotain hyvin tyhmää, sekaantua johonkin sellaiseen kuin tuo Ilam-serkun poisvieminen. Mitä meidän on tehtävä?"

"Niin, hän tekee todellakin tyhmyyksiä", sanoi Carpentaria, "jos asiaa katsotaan aivan käytännölliseltä, arkipäiväiseltä kannalta. Mutta en luule hänen olevan vaarassa. En luule hänen enemmän kuin teidenkään olevan sellaisia naisia, jotka joutuvat vaaraan, ellei siihen ole sangen suurta syytä. Ja mitäkö meidän on tehtävä? Minulla on päähänpisto. Mrs. Ilam kai voi hyvin?"

"Kyllä, ainakin muutamaan tuntiin hän ei tarvitse mitään?"

"Tuletteko sitten kanssani virralle? Tahdon tehdä tutkimuksia siellä."

"Kyllä!" sanoi Pauline.

Heidän kulkiessaan toistamiseen itämaisten puutarhani läpi kertoi
Carpentaria Paulinelle mitä hän tiesi, auton väärinkäytöstä.

Suunnaton pengermä, joka rajoitti puutarhoja Thamesiin päin, oli peitetty marmorikatoksella, joka kohosi korkealle vedenpinnan yläpuolella. Pengermä kulki yhtenäisenä rantaa myöten, mutta muutamin paikoin sitä katkaisivat tunnelit, jotka veivät alas rannalle. Erästä näistä teistä, joka oli erittäin savinen, epäili Carpentaria auton käyttäneen.

"Ainoa syy, mikä autolla voi olla ajaakseen sitä alas", sanoi Carpentaria heidän puhuessaan asiasta, "täytyy olla, että he ovat lastanneet jotain veneeseen alhaalla virran luona. Ettekö tekin luule niin?"

"Kyllä", myönsi Pauline, "ellei ehkä heittäkseen jotain virtaan."

"Mitä!" huudahti Carpentaria. "Ruumiinko?"

"Ei", vastasi Pauline rauhallisesti, "ei ruumista. Minä ajattelin niitä kahtatuhattaviittäsataa puntaa, jotka kerroitte varastetuiksi."

Carpentaria mietti asiaa.

"Se on todellakin hyvin viisaasti ajateltu", sanoi hän. "Mutta miksi he olisivat heittäneet ne virtaan?"

"On vuoksi", sanoi hän, "tai oikeammin oli vuoksi puoli tuntia tai tunti sitten. He ovat ehkä upottaneet rahat onkiakseen ne ylös jälleen tilaisuuden sattuessa."

"Minä toistan", sanoi Carpentaria, "että se on hyvin viisaasti ajateltu."

He olivat jo matkalla alaspäin leveintä noista kolmesta tiestä, jotka johtivat puutarhoista alas joelle, ja millä he selvästi näkivät autonjäljet, kun Carpentaria äkkiä pysähtyi.

"Hiljaa!" kuiskasi hän. "Ettekö kuule aironloisketta?"

He kuuntelivat.

"Kuulen", sanoi Pauline. "Ja eikö tuo ole vene, joka raapii hiekkaa?"

Tie katosi salaperäiseen hämärään heidän edessään, he eivät voineet nähdä sen päätekohtaa, mutta ääni kuului varsin selvästi pienen tunnelin läpi.

"Menkäämme takaisin", sanoi Carpentaria, "ja kiivetkäämme pengermälle.
Sieltä voimme nähdä kaiken. Mutta olkaa hiljaa."

Hetkistä myöhemmin he hiipivät pengermälle. He kumartuivat yhtaikaa rinnakkain, ja tirkistivät pienten pilarien välistä. Pauline päästi puoliksi tukahutetun huudahduksen, mutta Carpentaria sai hänet kädenliikkeellä vaikenemaan.

Rosie — Rosie eikä kukaan muu — souti venettä vähän matkaa rannasta. He voivat selvästi nähdä hänen kasvonsa, hänen vaatteensa, hänen hattunsa kuutamossa. Hän nousi nyt seisomaan veneessä ja veti sen rannalle iskemällä venekoukun pitkänomaiseen kiveen rannalle. Sitten hän hyppäsi maihin. Mutta omituisinta oli, että hän meni tuon suuren, pitkänomaisen kiven luokse ja nosti sen ylös suurella ponnistuksella, minkä jälkeen hän horjuvin askelin sai sen kannetuksi veneeseen. Carpentaria käsitti nyt, ettei se ollut kivi, vaan yksi noista arkuista, joissa tavallisesti lähetettiin kultaa Ilojen Kaupungista. Hän näki myös, että arkkuun oli kiinnitetty kahdentoista jalan mittainen nuora, jonka päässä oli korkkia. Rosie meni nyt veneeseen, työnsi sen rannasta, ja tultuaan muutaman metrin päähän heitti hän raha-arkun jokeen. Kun se oli tehty, laski hän veneen maihin, kiinnitti veneen muurissa olevaan rautarenkaaseen ja meni. Hän oli suorittanut koko jutun sangen taitavasti.

Heti hänen kadottuaan pengermän alle hypähti Pauline ylös.

"Minun täytyy mennä hänen luokseen — minun täytyy kysyä häneltä mitä hän tällaisilla teoilla tarkoittaa."

"Anteeksi", sanoi Carpentaria, "mutta sitä ette saa tehdä. Jos nyt puututte asiaan, tuhoatte koko työmme."

"En oikein ymmärrä", sanoi Pauline.

"Neiti Dartmouth", sanoi hän vakavasti ja pyytävästi, "ei ole epäilystäkään siitä, että sisarenne on osallisena tässä salaliitossa tai mikä se nyt lieneekin. Olen aivan varma siitä, että hän toimii hyvistä, hyväntahtoisista ja rehellisistä vaikuttimista. Mutta hän on jokatapauksessa siinä osallisena. Siksi meidän täytyy, mikäli mahdollista, kohdella häntä salaliittolaisena…"

"Mutta tahdotteko…"

"Olen tietysti valmis suurimpaan hienotunteisuuteen hänen suhteensa", sanoi Carpentaria. "Mutta jos tuo veneessäolija olisi ollut joku muu kuin sisarenne, olisimmeko silloin paljastaneet itsemme? Tuskinpa vain! Olisimme seuranneet asian kehitystä se etu puolellamme, että me nyt tiesimme jotain sellaista salaliittolaisista, jota he luulivat salaisuudekseen. Se asia, että veneessäolija oli sisarenne, ei saa muuttaa toimintatapaamme. Ja sallikaa minun lisätä, neiti Dartmouth, että te ensin tulitte luokseni minun sisareni vuoksi. Olemme hänellekin jotain velkaa, eikö niin?"

"Niin", vastasi Pauline. "Mitä siis nyt teemme?"

"Minä ehdotan, että menemme takaisin teidän huvilaanne katsomaan onko sisarenne tullut takaisin. Oliko hän luvannut valvoa mrs. Ilamin luona viimeksi hänen kanssaan puhuessanne?"

Pauline päästi huokauksen, joka merkitsi "kyllä."

"Hän ei tehnyt mitään viittausta siihen suuntaan, että hän menisi ulos?"

"Ei. Ja…"

"Ja mitä?"

"Voinko kertoa sen teille?" huokasi Pauline. "Niin, kai minun täytyy se tehdä. Olen varma siitä, että Rosie tarkoitti vain hyvää, mutta ei ollut hänen vuoronsa tänä yönä valvoa mrs. Ilamin luona."

"Kenen vuoro sitten?"

"Sairaanhoitajattaren."

"Ja teidän sisarenne sai vuorojärjestyksen muutetuksi?"

"Niin, hän sanoi hoitajattaren tarvitsevan vapaapäivää, ja käski hänen mennä lomalle vuorokauden ajaksi."

"Milloin tämä tapahtui?"

"Noin kello kuudelta iltapäivällä, luullakseni."

"Ja missä sairaanhoitajatar on?"

"Hän meni konserttia kuulemaan Queens Halliin ja jää yöksi joidenkin tuttaviensa luokse."

"Ja sisarenne luulee hänen olevan nukkumassa?"

"Niin luulen", sanoi Pauline.

He palasivat hitaasti takaisin huviloille. Carpentaria tahtoi kernaasti kiiruhtaa, mutta Paulinea tuntui jokin salaperäinen voima pidättävän. Hän vapisi ajatellessaan sitä hetkeä, jolloin hänen täytyisi palata huvilaan. Mutta vihdoin he seisoivat Ilamin sivuoven edessä.

"Mitä minun on tehtävä?"

"Emme nähneet sisartanne puutarhoissa", sanoi Carpentaria, "niin että hän luultavasti on palannut takaisin. Ei hän voisi olla mrs. Ilamin luota poissa niin kauan, vai mitä? Menkää katsomaan, onko hän tullut takaisin ja onko hän mrs. Ilamin huoneessa. Jos hän on siellä, niin urkkikaa häneltä."

"Mutta miten? Mitä kysyn? Kysynkö onko hän ollut ulkona?"

"Ei millään ehdolla!" huudahti Carpentaria. "Olkaa kuin ette tietäisi mitään. Teidän täytyy olla hyvin varovainen. Joko hän kertoo teille totuuden, tai hän…"

"Valehtelee! Valehtelee!" huudahti Pauline, "Sanokaa vain suoraan! Myöntäkää vain, että kehoitatte minua toimimaan petoksellisesti häntä kohtaan, jota rakastan enemmän kuin ketään muuta maailmassa."

"Jos tässä tarvitaan teeskentelyä", sanoi Carpentaria, "niin ettehän te ainakaan ole sitä alkanut. Olemme varmat sisarenne hyvistä aikeista. Mikä muu voi tulla kysymykseen? Muutaman päivän kuluttua, ehkä jo huomenna, on kaikki selvillä. Menkää nyt heti. Minä odotan teitä."

Pauline pudisti surullisesti päätään, avasi eteisen oven avaimellaan ja aikoi mennä sisään, kun Carpentaria pysähdytti hänet.

"Hetkinen", sanoi hän. "Sanoitte hänen luulevan, että te olette vuoteessa?"

"Niin, sanoin 'luultavasti'."

"On tärkeää ettei hän saa selville, että olette ollut ulkona. Voitte helposti teeskennellä, että teidät on joku melu herättänyt. Eikö niin?"

Hän hymyili Carpentaria-hymyään.

Pauline koetti hymyillä takaisin ja katosi ovesta. Sisään päästyään hän hiipi ylös rappuja omaan huoneeseensa. Hän tunsi olevansa kuin varas. Ulos tullessaan oli hänellä yllään aamupuku, ja hänen tukkansa oli epäkunnossa. Hän meni mrs. Ilamin huoneen ovelle ja kuunteli jännittyneesti. Ei ääntäkään kuulunut. Jos hän totteli Carpentariaa, täytyi hänen nyt mennä sisään, ja hänen täytyi kantaa väärää naamiota sisarensa nähden, jota hän rakasti niin paljon kuin hän voi ketään rakastaa. Ei, hän ei voinut mennä sisään! Hänen jalkansa eivät tahtoneet kannattaa. Oli parasta huutaa häntä.

"Rosie!"

Hänen äänensä oli niin heikko, että hän tuskin itsekään kuuli sitä. Sisältä ei kuulunut vastausta. Ja hän huusi vielä kerran, tällä kertaa kovemmin.

"Rosie, kuule!"

Sitten hän avasi oven parin tuuman verran. Kuului hameiden kahinaa, ja
Rosie tuli. Hän oli nähtävästi hyvin kiihoittunut.

"Mitä on tapahtunut? Oletko sairas?" kysyi Rosie.

"Heräsin johonkin meluun", sanoi Pauline, ja hänestä tuntui siltä kuin olisi Carpentaria kuiskannut hänen korvaansa mitä hänen piti sanoa. "Ja luulin että täällä oli ehkä jotain hullusti."

"Ei", sanoi Rosie, "Mutta sinä olet omituisen näköinen. Sinulla on kai ollut painajainen! Peloitit minua niin kovin."

Pauline ei heti vastannut.

"Et ole riisuutunut. Et ole ollut nukkumassa", sanoi hän vihdoin.
"Luulin sinun nukkuvan leposohvalla."

"Niin, sen aion tehdäkin", sanoi Rosie. "Olen istunut lukemassa. Ja sitäpaitsi tuo Ilam-serkun katoaminen on niin kamala. Missähän hän mahtaa olla?"

"Hänkö", vastasi Pauline kuivasti, "hän tulee varmasti takaisin huomenna. Hän on kai mennyt kaupunkiin."

Rosie haukotteli.

"Ehkäpä", myönsi hän.

"Niin, hyvää yötä sitten, Rosie", sanoi Pauline ja tarttui sisarensa käteen.

"Hyvää yötä."

"Miten kylmä kätesi on", sanoi Pauline. "Oletko ollut ulkona?"

"Ulkona? Mitä tarkoitat?"

"Ulkona parvekkeella?"

"Ei, en ole tuolilta liikahtanut. Hyvää yötä vain!"

He katsoivat hetkisen toisiinsa. Molemmat teeskennellen, mutta molemmat sittenkin hellästi. Ja äkkiä he suutelivat toisiaan intohimoisesti.

He olivat naisia.

XXV LUKU.

PALVELIJAT.

Kun Pauline oli tullut takaisin makuuhuoneeseensa ja riisunut yltään petollisen aamupuvun, hiipi hän jälleen hiljaa alas ja ulos ovesta. Carpentaria ei ollut näkyvissä, ja hän aikoi juuri rientää ylös uskoakseen hänelle kaikki ja saadakseen vastapalvelukseksi kuulla häneltä kaiken. Silmänräpäyksen ajan hän epäili Carpentariaa, epäili, ettei tämä toiminut vilpittömästi häntä kohtaan, mutta juuri silloin tämä saapui — hän oli nähtävästi seissyt häntä odottamassa toisella puolen taloa.

"Te olitte oikeassa", sanoi Pauline, ennenkuin Carpentaria ehti kysyä mitään.

"Sisarenne kieltää olleensa ulkona?"

Pauline nyökkäsi.

"Auttaako tämä nyt sitten meitä?" kysyi hän katkerasti. "Ovatko asiamme paremmalla kannalla senvuoksi, että olen valehdellut Rosielle ja pahoittanut hänet valehtelemaan minulle?"

"Kyllä, luulen niiden olevan paremmalla kannalla", sanoi Carpentaria.

"Minä en sitä luule", sanoi Pauline. "Ja viimeiset viisi minuuttia ovat olleet kamalimmat, mitä koskaan olen kokenut."

Hän näytti olevan lohduttomasti suruissaan.

"Olen siitä kovin pahoillani", sanoi Carpentaria hiljaa.

"Ei, ei", sanoi Pauline nopeasti, "Te olette oikeassa. Me olemme keskellä jotain selittämätöntä arvoitusta, eikä meillä ole mitään syytä muuttua tunteellisiksi. Luottamukseni Rosieta kohtaan on yhtä suuri kuin se on aina ollutkin. Mutta tosiasiat ovat tosiasioita, ja minä olen valmis kaikkeen mitä minulta pyydätte."

"No niin", sanoi Carpentaria. "Sisarellannehan on täytynyt olla jokin syy siihen, miksi hän välttämättömästi on tahtonut asettua mrs. Ilamin vartiaksi tänä yönä. Ja se syy ei voi olla missään yhteydessä tuon venejutun kanssa. Jos hän olisi tahtonut päästä vain huomaamatta veneen luo, niin hän olisi voinut mennä maata kuten tavallista sanomatta mitään, eikö niin?"

Pauline nyökkäsi.

"Siksi on päivänselvää, että tulee tapahtumaan jotakin ja luultavasti tapahtumaan mrs. Ilamin makuuhuoneessa. Sillä ellei se tapahtuisi siellä, niin mitä syytä sisarellanne olisi tahtoa hoitajaksi tänä yönä?"

"Mutta mitä ihmettä mrs. Ilamin makuuhuoneessa voisi tapahtua?" kysyi
Pauline hätkähtäen.

"Miten voisin sen tietää?" sanoi Carpentaria. "Minä vain viittaan asioihin, jotka näyttävät osoittavan määrättyyn suuntaan. Tahdotteko olla hyvä ja asettua vartiaksi, neiti Dartmouth?"

"Mihin minun pitää mennä vartiaksi?"

"Pitäkää silmällä huvilanne portaita. Voitteko nähdä ne huoneestanne."

"Kyllä."

"Vartioikaa niitä siis huoneestanne. Mutta älkää pitäkö valoa."

"Entä jos tapahtuisi jotain merkillistä?"

"Menkää silloin ulos parvekkeellenne ja sitokaa valkoinen nenäliina kaidepuuhun."

"Entä te?" kysyi Pauline.

Tällä hetkellä avattiin ikkuna Carpentarian huvilassa tien toisella puolen, ja he kuulivat Julietten surullisen äänen.

"Carlos, sinäkö se olet?"

"Niin, minä", vastasi Carpentaria niin hiljaa kuin oli mahdollista.

"Menkää hänen luokseen ja lohduttakaa häntä", sanoi Pauline.

"Minä tulen luoksesi", sanoi Carpentaria katsoen ylös ikkunaan.

"Tyttö parka!" sanoi Pauline.

"Sitten", lisäsi Carpentaria nopeasti, "tulen jälleen ulos ja pidän vahtia teidän huvilanne ulkopuolella. Kun te olette sisällä ja minä ulkona, on hyvin vähän luultavaa, että voi tapahtua mitään merkillistä meidän huomaamattamme."

Hän meni pois ihastuneena Paulinen terveeseen järkeen ja hänen itsehillintäänsä, ja ennen kaikkea hänen naisellisuuteensa.

Hänen oman huvilansa halli oli pimeä, ja kaikki ensi kerroksen huoneet olivat tyhjiä. Hän meni ylös. Juliette, joka kuuli hänen askeleensa, tuli työhuoneen ovelle, jonka ikkunasta hän oli huutanut ja tuijotti häntä kiinteällä ja miltei lasimaisella katseella hänen lähestyessään. Hänen hahmonsa erottui selvänä työhuoneesta tulevaa valoa vastaan.

"Sammuta valo heti paikalla", sanoi Carpentaria tahtomattaan tiukasti.

Juliette ei liikahtanut, ja Carpentaria, joka ajatteli vain miten tärkeätä oli, että talo teki sen vaikutuksen, että kaikki olivat menneet levolle, kiiruhti hänen ohitseen ja sammutti valon.

"Oi, Carlos", huokasi hän, "miten häijy sinä olet!"

Carpentaria näki hänet nyt epäselvästi huoneen pimeässä, ja hänen hahmonsa teki häneen syvän vaikutuksen, ja vielä enemmän hänen surullinen äänensä. Hän meni hänen luokseen ja tarttui hänen käteensä.

"Juliette", kuiskasi hän, "luuletko todella minusta sellaista?"

"Onko neiti Dartmouth puhunut kanssasi?" kysyi hän toivehikkaalla äänellä.

"On", sanoi Carpentaria. "Voitko uskoa, että olisin tehnyt… tehnyt jotain pahaa Ilamille?"

"Etkö ole sitä tehnyt?" kysyi Juliette innokkaasti.

Carpentaria kertoi hänelle mitä hän äsken oli kertonut Paulinelle.
Juliette kiitti häntä hellällä suudelmalla.

"Carlos", sanoi hän vaivalloisesti, "olen valehdellut sinulle. Teeskentelin sinulle. Hän oli aamulla koko ajan huoneessani. Voitko antaa minulle anteeksi?"

"Olin varma siitä", vastasi Carpentaria. "Ja minä annan sinulle anteeksi."

"Sinä et tiedä mitä rakkaus on", sanoi Juliette. "Sinä et ole koskaan välittänyt kenestäkään sillä tavoin… Enkä minäkään… ennenkuin tapasin…"

"Kuka voi sanoa, etten minä tiedä mitä rakkaus on?" keskeytti
Carpentaria. "Ehkäpä nyt juuri opin sen. Mutta sanohan, milloin näit
Ilamin viimeksi? Oletko nähnyt häntä aamupäivän jälkeen?"

"Olen", sanoi Juliette.

"Missä?"

"Hänen konttorissaan iltapäivällä."

"Hän ei viitannut siihen suuntaan, että hän oli vaarassa?"

"Ei missään uhkaavassa vaarassa. Oi, Carlos, hän ei ole sellainen kuin sinä luulet. Hän on rehellinen mies, minä säälin häntä, ja minä rakastan häntä. Missä hän on? Mitä hänelle on tapahtunut?"

"En voi sanoa sitä vielä", oli Carpentarian vastaus, "mutta ennenkuin huomispäivä koittaa, tiedän luullakseni enemmän."

"Hän kärsii toisten rikoksista", sanoi Juliette.

"Onko hän sanonut sen sinulle?"

"Ei, mutta luulen niin. Tunnen kaikki hänen vikansa. Kaikki."

"Sinun olisi tullut luottaa minuun enemmän, Juliette", sanoi
Carpentaria.

"En tahtonut mitään sen kernaammin, mutta hän pelkää sinua. En voinut olla häntä tottelematta. Olet joskus sanonut jotain, mikä on häntä peloittanut, ja vaikka hän on niin suuri ja vahva, pelkää hän, hänellä on niin pelokkaat silmät. Nuo silmät ensin herättivät minussa rakkauden häntä kohtaan. Carlos, mitä aiot tehdä?"

"Aion vartioida", vastasi hän.

"Eräs mies oli vähän aikaa sitten takaovella ja kysyi, olitko kotona."

"Kuka se oli?" kysyi Carpentaria jokainen hermo jännitettynä. "Mitä sinä vastasit?"

"Ensin luulin sen olevan jonkun yövartioista, mutta sitten hänen kasvonsa saivat minut epäilemään. Ajattelin, että se ehkä oli varas — tiedäthän, miten hermostunut olen, Carles — ja sanoin, että sinä juuri olit mennyt maata, ja suljin oven hänen nenänsä edestä. En tahtonut hänen luulevan talossa olevan vain naisia. Mutta tietenkään se ei ollut varas kuitenkaan."

"Se on viisainta, mitä olet koko päivänä tehnyt", sanoi Carpentaria ja alkoi kysellä häneltä miehen ulkonäköä.

Äkkiä he molemmat hätkähtivät kuullessaan omituisen äänen ikkunasta.

"Onko se sadetta?" kysyi Juliette.

"Ei", sanoi Carpentaria, "se on hiekkaa."

Hän meni parvekkeelle. Tiellä sen alapuolella näki hän vaalean hahmon.

"Tekö se olette, neiti Dartmouth?" kuiskasi hän.

"Minä", kuului vastaus, "minä…"

"Hiljaa!" varoitti Carpentaria. "Minä tulen alas luoksenne hetkisen kuluttua."

Selitettyään asian lyhyesti Juliettelle kiiruhti hän alas ja avasi oven, Pauline seisoi oven vieressä häntä odottamassa.

"Onko tapahtunut jotain?" kysyi hän.

"Ei mitään ole tapahtunut", vastasi Pauline, "mutta jotakin, hyvin merkillistä on kuitenkin tänä iltana tapahtumassa. On sangen ihmeellistä, että sisäkkö, joka muuten ei koskaan unohda mitään, juuri tänä iltana on unohtanut panna hiukan maitoa huoneeseeni — vaikka olin sitä erikoisesti pyytänyt. Soitin siis häntä. Johto vie suoraan hänen huoneeseensa, se vei ennen mrs. Ilamin huoneesta, mutta nyt se on muutettu, mutta en saanut vastausta. Soitin uudelleen — ei mitään kuulunut. Minä en ole sellainen, joka sietää tuollaista palvelijoilta, ja siksi menin suoraan hänen huoneeseensa. Hän ei ollut siellä. Siinä huoneessa on kaksi vuodetta, toisessa nukkuu keittäjätär. Molemmat vuoteet olivat tyhjät, kumpaakaan ei oltu käytetty. Menin toisiin palvelijahuoneisiin, ne olivat kaikki tyhjinä. Rosie, mrs. Ilam ja minä olemme yksin huvilassa."

Carpentaria seisoi miettien.

"Kerroittako sen sisarellenne?"

"En, tulin suoraan tänne teidän luoksenne."

"Se oli hyvin viisaasti tehty", sanoi Carpentaria.

"Minä alan pelätä", lisäsi Pauline. "Mitä se merkitsee? Kaikki palvelijat poissa…"

XXVI LUKU.

TYHJÄ MAKUUHUONE.

Ilamin huvilassa oli vain kaksi ihmistä, joilla oli oikeus olla siellä, ja ne kaksi olivat mrs. Ilam ja Rosie Dartmouth. Mutta nämä kaksi naista eivät suinkaan olleet yksin talossa. Se oli suuri talo, jota voi kutsua huvilaksi enemmän sen rakennustavan ja parvekkeitten vuoksi kuin sen suuruuden ja muodon perusteella. Useimmat huvilat ovat pitkiä ja matalia, tämä oli pitkä, muttei matala. Ensimmäisessä kerroksessa oli vastaanottohuoneita ja keittiöpuoli, toisessa kerroksessa oli makuuhuoneet, ja sen yläpuolella olevassa puolikerroksessa palvelijoiden huoneet Mutta siihenkään ei rakennus vielä päättynyt, sillä sen yläpuolella muodosti terävä katto vielä suuren ullakon, jota käytettiin varastohuoneena. Sinne päästiin pieniä portaita myöten, ja sitä valaisi kaksi pientä ullakkoikkunaa.

Ensimmäinen kerros ja puolikerros olivat nyt pimeinä ja tyhjinä. Toisessa kerroksessa oli mrs. Ilamin huone ainoa, missä oli ihmisiä, ja siellä seisoi Rosie uunin ääressä levottomana odottaen. Sitä valaisi vain ruusunpunainen suuri lamppu, joka loi valokehän halvaantuneen yöpöydälle valkoisine liinoineen; kaikki muu, Rosiekin, oli puolipimeässä.

Rosie seisoi nähtävästi kuunnellen jotakin — ovi oli raollaan — ja muutamia hetkiä mietittyään hän meni ovesta ulos ja sitten ylös portaita. Siinä missä ne päättyivät, näki hän suuren ullakonoven aukenevan, ja salalyhtyä kantavan miehen tulevan siitä ulos. Hän sulki oven huolellisesti jäljestään ja tuli sangen huolettomasti alas portaita, ja sitten varovaisemmin palvelijoiden kerroksen läpi toiseen kerrokseen.

Se oli Jetsam — yhä yllään ikuinen sininen pukunsa.

Portaat ja käytävä olivat pimeät lukuunottamatta sitä heikkoa valoa, joka säteili mrs. Ilamin makuuhuoneesta. Mr. Jetsam liikkui aivan äänettömästi, sillä hänellä oli paksut huopapohjat kengissään. Hän ei heti huomannut Rosieta käytävässä, ja kun hänen lyhtynsä valo sattui häneen, hätkähti hän. Rosie ei liikahtanut.

"En odottanut teidän olevan täällä", sanoi hän, Rosie loi häneen rauhallisen katseen ja meni sanaakaan sanomatta alas portaita.

"Tahtoisitteko puhua kanssani?" kysyi Jetsam.

Hänen äänellään oli se merkillinen ominaisuus, että se oli miltei kuulumaton, mutta sittenkin aivan selvä.

Rosie nyökkäsi.

Jetsam osoitti mrs. Ilamin makuuhuoneen avointa ovea, mutta Rosie pudisti päätään.

"Miksei?" kysyi hän.

Rosie pudisti uudelleen päätään ja meni alas ruokailuhuoneesen. Äärettömän varovasti avasi Jetsam sen oven ja sulki sen heidän sisään tultuaan.

"Meidän olisi parempi olla ylhäällä", sanoi Jetsam lempeästi nuhdellen. "Pieninkin liikahdus on vaarallinen. Asian näin ollessa voi pieninkin risahdus turmella kaiken."

"En voi puhua siellä", sanoi Rosie.

"Mutta mitä se merkitsee, kun mrs. Ilam ei voi lainkaan liikkua eikä päästää äännähdystäkään?", kysyi Jetsam.

"Vain se seikka, että hän voi kuulla, saa minut suunniltani", sanoi Rosie. "Minä olen kerta kaikkiaan sellainen. Tiedän sen olevan naurettavaa, mutta en voi sille mitään. Minun täytyy kertoa teille, että minulla on ollut kamala kohtaus Paulinen kanssa."

"Kohtaus? Ette kai ole riidelleet?" kysyi Jetsam levottomana.

"Ei, mutta minä valehtelin hänelle mitä pahimmin, ja mikä on pahempi, en luule hänen uskoneen minua."

"Hän epäilee teitä jostakin?"

"En tiedä, toivon, ettei hän epäile. Mitä hän muuten voisi epäillä? Hän on koko ajan ollut vuoteessa."

"Se on totta", sanoi Jetsam miettivästi. "Se on totta! Te olette ollut suurenmoinen. En voi koskaan, koskaan kiittää teitä kylliksi. En luullut olevan olemassa teidän kaltaistanne naista. Te olette osoittanut minulle suurinta myötätuntoa, mitä koskaan olen saanut osakseni. Ilman teitä en olisi voinut saada mitään aikaan, mutta kiitos teidän käy kaikki nyt hyvin. Vääryys tulee jälleen sovitetuksi. Ellen saa sitä tehdyksi, niin surmaan itseni."

"Älkää sanoko niin", pyysi Rosie.

Jetsam hymyili. Sitten hän kohotti salalyhtynsä ja valaisi Rosien kasvoja. Tämä ei edes räpäyttänyt silmääkään.

"Te olette hyvin kalpea", sanoi hän.

"Mitä muuta voisin olla?" sanoi Rosie. "Te olette mennyt paljon pitemmälle — paljon pitemmälle kuin koskaan olisin kuvitellut. Te olette ohjannut minua."

"Ei", sanoi Jetsam. "Sen on teidän oma hyvyytenne tehnyt. Teidän myötätuntonne onnettomia kohtaan on sen tehnyt. Vakuutan teille, etten koskaan ollut niin rohkea… ennenkuin lapasin teidät parvekkeella. Kadutteko sitä nyt? Jos te pyydätte minua luopumaan suunnitelmistani ja menemään tieheni, niin menen."

Rosie hymyili surumielisesti.

"En pyydä sitä", sanoi hän. "Mutta vapisen ajatellessani, mitä olette tehnyt."

"Älkää sitä pelätkö", sanoi Jetsam. "Ellen ole turvassa täällä, missä sitten olisin turvassa? Eikö tämä ole viimeinen paikka, missä kukaan voi luulla minun olevan… saaliini keralla?"

"Mutta palvelijoiden poislähettäminen", sanoi Rosie.

"Mikään ei ole sen yksinkertaisempaa", sanoi Jetsam.

"En vieläkään ymmärrä, miten voin sen tehdä", sanoi Rosie vielä muistellen mitä hän oli tehnyt. "Ja miten voin selittää sen Paulinelle huomenna, sitä en lainkaan käsitä."

"Huomenna", sanoi Jetsam, "on kaikki kunnossa jollain tavoin. Silloin te voitte jälleen puhua totta. Ja suorititteko kaikki minkä pyysin veneen suhteen?"

"Kyllä."

"Ettekö tavannut ketään?"

"En ketään."

"Ja te avasitte veneen tapin ja päästitte sen ajelehtimaan?"

"Ei!" huudahti Rosie hämmästyneenä. "Pyysittekö minua tekemään niin?"

"Anteeksi", sanoi Jetsam, "mutta se oli tärkein kohta koko jutusta. On mitä tärkeintä, ettei kukaan tiedä veneestä."

"Sitä en käsittänyt", änkytti Rosie. "Olen niin pahoillani. En ymmärtänyt…"

"Valitan, etten puhunut kyllin selvästi", sanoi Jetsam. "Ymmärrättehän, että pengermää tarkastellaan määrättyjen väliaikojen kuluttua, ja jos he nyt saavat nähdä veneen, mitä sitten?"

"En todellakaan muista teidän pyytäneen sitä", väitti tyttö.

"Joka tapauksessa", sanoi Jetsam, "ansaitsette mitä suurinta kiitosta.
Mutta…"

"Te varmaan haluaisitte, että menisin nyt ja upottaisin veneen? Eikö niin?"

"Minä en voi pyytää sitä. Se on todella liikaa…"

"Ei, ei", sanoi Rosie intohimoisesti. "Minä menen tekemään sen. Mutta jos kohtaan vartian?"

"Te olette pääjohtajan serkku. Teillä on oikeus huvitella veneellä yöllä ja päivällä."

"Niin, siinä olette oikeassa.", myönsi Rosie. "Nyt menen. Tulen takaisin hetkisen kuluttua. Oletteko valmis siihen mennessä kuin tulen takaisin?"

"Kyllä", sanoi Jetsam.

"Kaikki on hyvin?" kysyi hän, ja hänen äänessään oli levottomuutta.

"Aivan hyvin", vastasi Jetsam. "Sallikaa minun kiittää teitä vielä kerran."

Äkkinäisellä liikkeellä hän tarttui hänen käteensä ja suuteli sitä. Rosie punastui ja vavahti. Sitten Jetsam avasi oven ja he menivät halliin.

"Minun täytyy noutaa hattuni", sanoi Rosie.

He menivät ylös.

"Minä menen nyt luotanne", sanoi Jetsam. "Voitteko suoriutua yksin?"

Rosie nyökkäsi. Jetsam asetti lyhdyn käytävän hyllylle ja meni ylös portaita. Rosie meni huoneeseensa. Tullessaan ulos hattu päässään, huomasi hän ensi kerran, että Paulinen huoneen ovi oli raollaan. Hän työnsi sen varovasti auki ja kurkisti sisään. Kuutamo loisti heikosti sisään, ja hän näki, ettei vuoteessa ollut ketään ja ettei sitä oltu lainkaan käytetty. Levottomat aavistukset täyttivät hänen mielensä. Oliko Pauline valehdellut hänelle aivan niinkuin hän oli valehdellut Paulinelle? Oliko hänen osansa Jetsamin salaliitossa paljastettu? Ei, mahdotonta! Ja kuitenkin… hän muisti kuulleensa tai luuli kuulleensa soittokellon soivan hiukan ennen kuin mr. Jetsam tuli. Hän oli unohtanut puhua siitä mr. Jetsamille. Ja mr. Jetsam ei ollut voinut kuulla sitä, muuten hän olisi kysynyt sitä häneltä. Entäpä jos joku piti heitä silmällä kuitenkin. Ja missä Pauline oli? Pauline sanoi menevänsä maata, ja kas! Vuode oli koskematon! Levottomana hän sulki oven.

Hän muisti Jetsamin uhkauksen surmata itsensä, jos suunnitelma epäonnistuisi, ja hän epäröi lähteä tehtäväänsä suorittamaan.

XXVII LUKU.

VALOKUVA.

Kun mr. Jetsam oli kuullut oven sulkeutuvan alhaalla, tuli hän jälleen esiin salaperäisestä ullakkohuoneesta ja meni alas portaita. Hän oli ryhtynyt kaikkiin varovaisuustoimenpiteihin. Jokaisen oven, jonka ohi hän kulki, sulki hän huolellisesti, ei vain palvelijoiden huoneiden, vaan myös toisessa kerroksessa olevien. Sieltä hän meni alas ja sulki sekä kaikki ovet että myös ikkunat. Vihdoin hän tuli pääovelle.

"On sääli sulkea häneltä ovea", mutisi hän itsekseen, "mutta mitä voi tehdä? Olisi hullutusta antaa hänen auttaa siinä, mikä nyt seuraa. Hän luulee saavansa sen tehdä, mutta sen suhteen minun täytyy kyllä pettää häntä."

Ja äänettömästi hän salpasi katuoven.

Asia oli se, että mr. Jetsamin suunnitelmat olivat hiukan muuttuneet. Hän oli toivonut ehtivänsä toteuttaa suuren kohtauksen — sen, mihin kaikki hänen pyrkimyksensä olivat kohdistuneet — Rosien ollessa ensi kertaa joen rannalla. Hän luotti Rosieen, hän oli hämmästynyt hänen hyväsydämisyydestään ja toimintatarmostaan, hän oli vielä enemmän hämmästynyt siitä vallasta, mikä hänellä oli hänen ylitseen, ja hän kertoi hänelle senvuoksi sangen paljon. Mutta kaikkea hän ei kertonut. Hän ei tahtonut peloittaa häntä. Siksi hän oli keksinyt tuon — lähettää hänet alas veneen luo upottamaan arkun kauemmas ulos vuoksiveden laskeutuessa. Mutta tyttö oli suorittanut tehtävän niin odottamattoman nopeasti ja reippaasti, että hän näki hänen palaavan paljon aikaisemmin kuin oli luullut.

Senvuoksi oli hänen täytynyt keksiä hänelle uusi tehtävä, ja hän oli tyytyväinen itseensä sen keksittyään ja lähetettyään tytön matkaan niin hyvin — ja hän mietti, että hänellä oli syytäkin olla tyytyväinen itseensä. Hän oli pahoillaan iällä tavoin pettäessään Rosieta, mutta hän ei nähnyt muuta neuvoa.

Kun hän oli kaikin tavoin varustautunut, meni hän jälleen ylös. Tällä kertaa hän ei ollut niin varovainen. Nyt oli juttu täydessä käynnissä, eikä kukaan voinut häntä keskeyttää. Jos Pauline heräisi suljetussa makuuhuoneessaan ja kuulisi jotain, niin sen pahempi hänelle, ajatteli hän. Hän ei pääsisi ulos parvekkeelle, sillä hän oli jo aikoja sitten sitonut hänen ikkunansa ulkoapäin. Siksi Pauline voi huutaa niin paljon kuin häntä huvitti.

Hän meni mrs. Ilamin huoneeseen ja sulki oven jälestään. Uunissa paloi valkea. Hän loi yhden ainoan katseen vuoteeseen ja mykkään avuttomaan potilaaseen, ja asetettuaan salalyhdyn uuninreunalle alkoi hän tutkia huonetta. Hän meni ikkunan luo ja katsoi yli itämaisten puutarhain. Kuutamossa hän voi nähdä naishahmon, joka liikkui virralle päin.

"Hän se on", kuiskasi hän itsekseen. "Ihmeteltävä olento. Olisinpa tavannut sellaisen naisen ollessani nuori."

Hän sulki ikkunan ja veti raskaat uutimet eteen niin, ettei jäänyt pienintäkään rakoa, mistä valo voisi tunkeutua ulos. Sitten hän sytytti kaikki valot huoneessa. Siellä oli kattokruunu ja kaksi lamppua peilipöydän yläpuolella paitsi pöytälamppuja ja hänen omaa lyhtyään. Huone tuli loistavan, miltei häikäisevän valoisaksi.

Hän meni vuoteen luo ja tuijotti vanhan halvaantuneen naisen silmiin. Mrs. Ilamin hehkuvat silmät räpyttivät, mutta muuten ei hän antanut mitään elonmerkkiä. Jetsam asettui siten, että hänen silmänsä tulivat hänen näköpiiriinsä, niin että heidän oli pakko vaihtaa katseita. Mutta vanhus ei näyttänyt sitä huomaavankaan. Vain miltei huomaamaton värähdys kävi läpi hänen toisen käsivartensa, joka lepäsi velttona hänen sivullaan.

"No niin", sanoi Jetsam, "tässä olen siis vihdoin, kuten näet. Tunnetko minut? Olen muuttunut, eikö totta, vanha noita? Mutta et sittenkään voi minusta erehtyä!"

Koko elämän katkeruus kaikui hänen äänessään. Mutta vanha nainen ei millään tavoin osoittanut, että hänen kamala menneisyytensä nyt oli saapunut kauheimmassa muodossaan hänen luokseen.

"Sinä luulit minua kuolleeksi, eikö totta?" jatkoi Jetsam. "Yli neljänkymmenen vuoden ajan olet ollut varma siitä, että olin kuollut, ja että sinun rikoksesi oli yksi noista monista tuhansista, jotka eivät koskaan tule ilmi. Ja katsohan! Jos vielä epäilet, murhaaja, kuka minä olen, niin katso!"

Hän kumartui, veti ylös vasemman housunlahkeensa ja työnsi sukan alas, niin että pohje paljastui. Siinä voi selvästi eroittaa suuren syntymämerkin. Sirkusmaisella notkeudella hän nosti säären ylös ja piteli sitä useampia sekuntteja mrs. Ilamin silmien edessä. Sitten hän laski sen alas.

"Kas niin!" huudahti hän. "Siitä sait nähdä, kenen kanssa olet tekemisissä!"

Hänen äänensä oli julma, jääkylmä ja armoton. Hänellä ei ollut sääliä, ei vähääkään armeliaisuutta tuota naista kohtaan, joka kuitenkin, mitä rikoksia hän lieneekään tehnyt, voi vaatia kunnioitusta ikänsä perusteella ja siksi, että hän oli aivan avuton ja kärsivä.

"Minulle on kerrottu, että sinä voit sanoa 'kyllä' tai 'ei' silmilläsi", sanoi hän, "Kun räpäytät, merkitsee se 'kyllä' ja kun pidät silmäluomet hiljaa, merkitsee se 'ei'. Olen tullut kysymään sinulta jotain. Otitko valokuvan ulos rasiasta?"

Mrs. Ilam sulki silmänsä ja piti ne suljettuina.

"Mitä tämä merkitsee?" kysyi Jetsam vihaisena. "Silmät auki, murhaaja!"

Mutta mrs. Ilam ei avannut silmiään. Hän piti ne itsepintaisesti kiinni. Ja hän olisi voinut näyttää nukkuvalta, ellei silloin tällöin olisi vierähtänyt kyynel hänen silmäluomiensa alta.

"Minä saan sinut kyllä ne avaamaani", huusi Jetsam.

Hänen kätensä läheni vanhan naisen silmiä, mutta hänkään ei suunnattomasta ja kostonhimoisesta katkeruudestaan huolimatta voinut koskea tuohon halvattuun ja avuttomaan olentoon. Hän veti kätensä takaisin. Onpa hyvä, ettei Rosie ole täällä, ajatteli hän.

"No niin", sanoi hän ääneen. "Kuten tahdot. Minä tahdon vain tietää sinäkö vai joku muuko on ottanut valokuvan lippaasta ja minulla on syytä luulla, että se on tässä huoneessa. Joka tapauksessa on aikomukseni saada se selville hyvin lyhyessä ajassa."

Hän meni äkkiä ulos huoneesta, sulki oven ja meni vielä kerran ullakolle.

"Jake!" huusi hän hiljaa.

Pitkä sudanilainen, Ilamin suojelijan veli, tuli tottelevaisesti hänen luokseen.

"Minä olen valmis", sanoi Jetsam, "tule ja mene edeltä alas. Suljen itse oven."

He menivät yhdessä mrs. Ilamin makuuhuoneeseen.

"Tiedäthän mitä sinun pitää hakea, Jake?" neuvoi Jetsam. "Koko tämä huone on etsittävä, jotta löytäisimme valokuvan — valokuvan, tiedäthän mikä se on — tuollainen kuin tuo."

Hän osoitti erästä valokuvaa Ilamista, joka seisoi uuninreunalla.
Sudanilainen nyökkäsi.

"Ala yökaapista", sanoi Jetsam.

Neljännestunnin kuluttua oli huone siinä kunnossa kuin siellä olisi riehunut rajumyrsky. Jokainen laatikko oli vedetty ulos, tyhjennetty ja tutkittu. Sudanilainen oli kiivennyt tuolillekin katsellakseen vaatekaapin päälle ja oli tuonut sieltä joukon pahvilaatikoita. Jokainen kirja oli revitty kappaleiksi. Kasoittain kirjeitä oli siroteltu ympäri huonetta. Lattialla olivat mrs. Ilamin kaikki tavarat suurina kasoina. Huone oli aivan sekaisin. Mutta valokuva, jota Jetsam etsi, ei ollut löytynyt. Sudanilainen oli löytänyt koko joukon valokuvia, mutta ei oikeaa.

Vain halvatun naisen vuode oli jätetty koskematta. Keskellä kaikkea sekamelskaa seisoi tuo vuode valkeana ja koskemattomana ja vanhuksen käsivarret lepäsivät yhä samassa asennossa. Hänen silmänsä olivat nyt auki, ja hän tuijotti suoraan kattoon.

"Nyt tiedän!", huudahti Jetsam äkkiä. "Vuode! Vuode! Lipas oli kätketty vuoteeseen, mutta minä sain sen käsiini. Valokuva on myöskin kätketty vuoteeseen, mutta minä olen saava senkin käsiini!"

Mutta hän epäröi. Hänkään, joka oli valmis tekemään murhan päästäkseen suunnitelmainsa perille, ei uskaltanut hakea valokuvaa sieltä.

Sitten hän äkkiä teki päätöksensä.

"Tartu kunnollisesti vuodevaatteihin", sanoi hän sudanilaiselle, "ja minä tartun tältä puolen. Ole hyvin varovainen. Älä sekoita vuodevaatteita. Me nostamme koko jutun pois vuoteesta alas lattialle. Ole nyt varovainen — varovainen!"

Ja mitä huolellisimmin nuo kaksi miestä nostivat hänet vuoteesta kaikkine vuodevaatteineen ja laskivat hänet varovasti lattialle, ja nyt mrs. Ilamin katse suuntautui toiseen kohtaan katossa.

"Tämä on kuitenkin sinulle vaihtelua", sanoi Jetsam ikäänkuin pahoitellen sitä, mitä teki. "Meidän täytyi se tehdä. Me panemme sinut pian takaisin."

Hän etsi vuoteesta ja patjoista, mutta ei vieläkään valokuva löytynyt.

Hän keskeytti etsinnän ja pyyhki hikeä otsaltaan. Sudanialainen seisoi kunnia-asennossa vuoteen jalkopäässä. Jetsam katsahti häneen.

"Mene noutamaan hänet alas", sanoi hän tiukasti.

Ja Jake katosi.

"Jollain tavoin tästä täytyy tulla loppu", sanoi Jetsam katsoen vanhaa naista, joka makasi lattialla rojun keskellä.

Hetkisen kuluttua ovi aukeni ja sudanilainen tuli sisään; kädestä hän veti mukanaan Josephus Ilamia. Jetsam meni nopeasti heidän taakseen ja lukitsi oven.

"No niin", sanoi hän. "Istu. Laita hänet istumaan, Jake!"

Ja Ilam istuutui tottelevaisesti tuolille lähellä yöpöytää. Hän ei tehnyt mitään vastusta, hän tuskin katseli ympärilleen, hänen aistinsa olivat veltostuneet, näytti siltä kuin olisi hänen mielensä koettanut kiintyä johonkin varmaan paikkaan, mistä sitä ei voinut saada irti.

"Mitä te tahdotte?" kysyi Ilam. "Mihin te olette ryhtynyt?"

"Tahdon tehdä sinulle viimeisen vaatimuksen, Ilam. Annoin tämän vuoksi ryöstää sinut, sen voin sanoa sinulle. Olin ajatellut, että asettaisin äidin ja pojan vastakkain, jos se osoittautuisi välttämättömäksi. Mutta sinä turmelit miltei koko pelin nielemällä liikaa opiaattia. Sinä olet kömpelö uhrinakin ollessasi."

"Mitä sinä täältä tahdot?" kysyi Ilam, kuin olisi hänellä ollut piintynyt päähänpisto. "Sinä olet saanut rahaa, mitä muuta haluat?"

"Tiedät vallan hyvin mitä haluan", sanoi Jetsam. "Minun asiani on nyt varmasti perusteltu. Minulta puuttuu vain valokuva, ja olen saanut kylliksi rahoja pysyäkseni hengissä kunnes sinä olet tullut järkiisi. Mutta minulta puuttuu valokuva. On kai sangen kovaa, että sinun täytyy antaa minulle esine, joka on saattava sinut vararikkoon, mutta sinun on pakko. Sano minulle missä valokuva on."

"En tiedä mitä tarkoitatte", sanoi Ilam lujasti.

Jetsam kääntyi mrs. Ilamia kohti.

"Kuulehan, murhaajatar", sanoi hän, ja Ilam hätkähti tämän sanan kuullessaan, "ellet vastaa kysymykseeni, surmaan poikasi sinun nähtesi. Tietääkö Ilam missä valokuva on?"

Jälleen sulki vanha nainen itsepäisesti silmänsä ja kieltäytyi antamasta tietoja.

Ilam, joka näytti nyt nopeasti tulleen jälleen tuntoihinsa, nousi ylös ja meni uunin luo.

"Seiso paikoillasi!" sanoi Jetsam raivoissaan ja veti revolverin taskustaan. "Tahdon tietää missä valokuva on, vaikkapa joutuisin hirteen teidän murhastanne. Minä en kuole ensimmäisenä hyvän asian vuoksi. No, missä on valokuva? Ottiko äitisi sen lippaasta?"

"Minä otin sen lippaasta", sanoi Ilam. "Minä! Minä! Äitini ei sitä tehnyt."

"Ja missä se on?" kysyi Jetsam ja hymyili voitonvarmana.

"Tässä se on", huudahti Ilam ottaessaan vanhan vaalentuneen valokuvan sisätaskustaan. "Ette hetkeksikään ajatellut minun tutkimustani. Aasi!"

"Anna se tänne", sanoi Jetsam tyynesti.

"Ei", sanoi Ilam, ja nopealla liikkeellä oli hän heittänyt sen tuleen.

Se paloi silmänräpäyksessä.

Jetsam juoksi hänen luokseen, mutta vaipui takaisin kuin salaman lyömänä. Hän oli nyt kaikesta huolimatta voitettu. Kuin unissakävijä hän meni huoneen toiseen päähän. Hän aikoi tehdä itsemurhan. Jälleen hän kohotti revolverin, mutta kukaan huoneessa ei odottanut sitä murhenäytelmää, jota hän nyt valmisti. Hänen sormensa koskettivat jo liipasinta.

Juuri hänen takanaan oli varjostin, ja tämä varjostin liikahti nyt omituisella tavalla. Hän kääntyi pidellen yhä revolveriaan ohimoonsa tähdättynä, kun Rosie tuli esiin varjostimen takaa.

"Älkää tehkö sitä", sanoi hän tyynesti ottaen revolverin miehen voimattomasta kädestä.

"Te teette minulle hyvin huonon palveluksen", huokasi Jetsam ja vaipui tuolille.

"Olen pelastanut henkenne", sanoi Rosie.

"Niin"… sanoi Jetsam katkeralla äänellä. "Sitä juuri tarkoitan. Te ette ole ensimmäinen, joka pelastaa henkeni. Ja jos ensimmäinen pelastaja ei olisi sitä tehnyt, olisimme nyt kaikki onnellisempia."

"Älkää sanoko niin", kuiskasi Rosie, "minä…"

"Te ette olisi minua tavannut", sanoi hän.

"Olen iloinen siitä, että teidät tapasin", sanoi Rosie ja käänsi vilpittömät kasvonsa häntä kohti.

"Oi", huokasi Jetsam, "ja kuitenkin te petätte minua. Te olette antanut minulle lupauksia, jotka olette rikkonut."

"Ei, ei", sanoi Rosie. "Lupasin vain mennä veneen luo, ja olisin mennytkin heti jälkeenpäin."

"Miksette mennyt heti?"

Rosie kertoi miten hän sattumalta oli nähnyt Paulinen tyhjän huoneen ja miten se oli herättänyt hänen epäluulojaan.

"Pelkäsin suunnitelmanne epäonnistuvan", sanoi hän, "ja te olitte uhannut siinä tapauksessa surmata itsenne. Pelkäsin, että jotain kamalaa voisi tapahtua minun poissaollessani. Ja siksi piiloittauduin tänne. Minun on teitä niin sääli!"

Hänellä oli kyyneleet silmissä.

"Muutamia minuutteja sitten olisin tullut hyvin, levottomaksi kertomuksestanne", sanoi Jetsam, "Mutta nyt se ei merkitse mitään. Vaikkapa sisarenne onkin meitä vastaan ja talo piiritetty, ei se merkitse mitään. Ellei teitä olisi, olisin surmannut tuon miehen, mutta te saisitte siitä niin paljon ikävyyksiä. Mutta olkaa hyvä ja pankaa revolveri pois. Se on ladattu ja vedetty vireeseen."

"Ettekö te koske siihen?" kysyi Rosie.

"En koske siihen", sanoi hän.

Rosie pani sen vuoteen jalkopäähän, ja kumartui tutkivasti mrs. Ilamin yli.

"Hän nukkuu", sanoi hän sitten hiljaa.

"Kaikesta tästä huolimatta?"

"Niin, luojan kiitos. Hän nukkuu välistä hyvin sikeästi. Tahdotteko nostaa hänet jälleen paikoilleen. En tahtoisi nähdä hänen makaavan lattialla. Hän on hyvin vanha ja avuton."

Tämän keskustelun aikana oli Ilam ollut kuin huumaantunut. Oli kuin se voimanponnistus, minkä hän oli tehnyt polttaessaan valokuvan, olisi vienyt häneltä kaikki voimat ja hän olisi jälleen joutunut sen huumausaineen valtaan, jota hän oli nauttinut. Mutta nyt hän astui eteenpäin aivan raivoissaan, ja kahdella pitkällä askeleella hän ehti huoneen poikki ja seisoi Jetsamin ja Rosien välillä. Hän katsoi Rosieta suoraan silmiin.

"Oletko sinä tuon roiston kanssarikollinen?", kysyi hän käheästi.

"Josephus-serkku", sanoi Rosie, "mr. Jetsam ei ole mikään roisto, enkä minä ole kenenkään kanssarikollinen."

"Hän on miltei tappanut minut ja ryöstänyt minulta kaksi ja puoli tuhatta puntaa", jatkoi Ilam. "Eikö se ole roisto, joka tekee sellaista? Sano se minulle! Sinä olet hänen rikostoverinsa. Sinä tulit tähän taloon häntä auttaaksesi."

"Ei, sitä en tehnyt", sanoi Rosie. "Tulin tänne yhdessä sisarenne kanssa siksi, että pyysit meitä niin kovin."

"Niin, sitä kai aiot minulle uskotella!" murisi Ilam raivoissaan.
"Mutta nyt sen tiedän."

"En ole koskaan nähnyt mr. Jetsamia ennenkuin tulin tähän taloon", sanoi Rosie.

"Silloin te olette tulleet hämmästyttävän pian keskinäiseen yhteisymmärrykseen!"

"Niin olemmekin", sanoi nuori tyttö. "Mutta jos sinulla on jotain tätä vastaan, niin onhan sinulla hyvin yksinkertainen keino, voit ilmoittaa kaiken poliisille. Silloin koko juttu joutuu oikeuteen, serkku."

"Sitä en voi, en Paulinen tähden enkä liioin Ilojen Kaupungin tähden.
Ajattelehan, mikä skandaali siitä syntyisi!"

"Sinä et pelkää skandaalia etkä Ilojen Kaupungin kunniaa", sanoi Rosie. "Sinä pelkäät vain itsesi tai äitisi puolesta. Jos on kysymys äidistäsi, en sano mitään."

"Minä menen nyt tieheni", sanoi Jetsam.

Ei kukaan vastannut.

"Hyvästi sitten", sanoi hän jälleen.

"Minne te aiotte mennä?", kysyi Rosie.

"Pois teidän elämästänne", sanoi hän. "Laahustamaan luonnollista loppuani kohti."

"Te olette julma", sanoi Rosie, "kun voitte jättää minut täten."

Tässä Ilam keskeytti.

"Mene alas, Rosie. Tahdon puhua kahdenkesken tämän miehen kanssa."

Hänen äänensä oli jääkylmä.

"Niin", myönsi Jetsam. "Menkää luotamme. Meidän täytyy saada puhua keskenämme."

"Ette siis mene ilman että puhutte kanssani?", kysyi Rosie.

"Ei, sitä en tee", sanoi Jetsam.

Nuo kaksi miestä olivat nyt yksin huoneessa, nukkuvaa mrs. Ilamia lukuunottamatta.

"Hän on rakastunut teihin", huusi Ilam raivostuneena suljettuaan oven. "Te olette huomannut oman etunne siinä, että hänellä on niin vähän kokemusta. Se on rahoittavaa. Ellette…"

"Tyhmeliini!" keskeytti Jetsam hänet. "Mitä sinä loruat? Ja mitä Rosie sinuun kuuluu?"

"Sangen paljonkin", huudahti Ilam.

Ja äkkiä oli kuin viha ja raivo olisivat päässeet hänessä valtaan, ja hän heittäytyi koko voimallaan valmistautumattoman Jetsamin kimppuun ja kaatoi hänet hurjalla voimallaan.

"Nyt olen saanut teistä kyllikseni", huusi hän. "Jos tapan teidät, on helppo todistaa, että se tapahtui itsepuolustuksessa."

Tuskin hän oli ennättänyt sanoa nämä sanat, kun hänen kätensä vaipuivat voimattomina sivuille.

Aivan ikkunan ulkopuolella kuuluivat pasuunan kirkkaat, kaikuvat ja mahtavat äänet. Kuului neljä pasuunan säveltä, ne neljä jotka alkavat Beethovenin suurimman sinfonian. Niitä kutsutaan, kohtalonsäveliksi, ja niiden vaikutus oli suurenmoinen. Sitten oli hiljaisuus, ja sen jälkeen toisti pasuuna sävelensä.

Jälleen oli hiljaista. Ja nyt makasivat nuo kaksi miestä, jotka silmänräpäys sitten olivat taistelleet hurjaa taistelua, liikkumattomina lattialla.

Kolmatta kertaa kaikui pasuuna.

XXVIII LUKU.

KUOLINMARSSI.

Paulinen ehdotus hänen seistessään Carpentarian kanssa hänen huvilansa ulkopuolella ja puhuessa palvelijoiden omituisesta katoamisesta oli, että he menisivät ylös Rosien luo mrs. Ilamin huoneeseen.

"Mitä!" huudahti Carpentaria. "Tahdotteko todella, että turmelemme sen mikä nyt on tekeillä, mitä se sitten lieneekin? Ei, kun olemme päässeet näin pitkälle, niin meidän on mentävä loppuun asti. Meidän täytyy saada heidät kiinni itse työstä."

He menivät Ilamin huvilaa kohti, joka näytti kätkevän mitä ihmeellisimpiä salaisuuksia ja joka lepäsi siinä kuutamossa.

Äkkiä Pauline tarttui häntä käsivarteen.

"Kuulen askeleita jostakin", sanoi hän.

He kuuntelivat molemmat. Yön hiljaisuudessa kuului raskaita, säännöllisiä askeleita.

"Se on vartia pengermällä", sanoi Carpentaria. "Tuo ääni kuului varmaankin pengermältä, eikö totta?"

"Kyllä", myönsi Pauline ja päästi hänen käsivartensa.

"Pyydän teitä tekemään minulle suuren palveluksen", sanoi Carpentaria.

"Mikä se on?"

"Menkää vartian luo ja sanokaa minun lähettäneen teidät. Sanokaa, että hän pysyttelisi veneen läheisyydessä, kunnes hän saa toisen määräyksen. Sanokaa myös, että hän pysyttelisi niin hyvin piilossa kuin mahdollista. Teettekö sen?"

"Menenkö yksin?"

"Menkää. Se ei ole vaarallista. Toisen meistä täytyy olla täällä, ja yksi voi kätkeytyä helpommin kuin kaksi. Pelkään venettä käytettävän jälleen. Vartia ei saa estää ketään käyttämästä venettä, mutta hänen tulee pitää silmänsä auki. Ymmärrättekö?"

"Tahdotteko siis välttämättä, että menen?"

"Ei, pyydän teitä menemään."

Sanaakaan sanomatta Pauline meni. Hänet, eikä Rosieta oli mr. Jetsam nähnyt puutarhassa katsoessaan ulos mr. Ilamin huoneesta.

Carpentaria meni talon ympäri ja mietti, mistä voi johtua, ettei tapahtunut mitään. Ei kukaan ollut voinut mennä sisään tai ulos hänen seistessään vartioimassa. Silloin hän sattumalta tuli katsoneeksi ylös rakennuksen kattoa kohti. Hän ei voinut nähdä itse kattoa, sillä hän oli liian lähellä, mutta hänestä tuntui, että katossa oli jotain epätavallista. Hän meni kappaleen matkaa kauemmaksi ja näki, ettei hän ollut erehtynyt. Ylhäällä näkyi valoa. Pieni ullakkoikkuna, joka oli itse katossa, oli valaistu ja loi heikkoa valoa ulospäin.

…Hän käsitti heti virheensä salapoliisina. Hän oli otaksunut, aivan ilman syytä, että salaliittolaiset eivät olleet talossa. Mutta siellä he juuri nähtävästi olivat, ja olivat olleet jo kauan, koska kukaan ei ollut tullut talosta niin pitkään aikaan.

Silloin hän sai hurjan päähänpiston, sellaisen päähänpiston, kuin vain Carpentaria voi saada. Hän tahtoi vangita nuo ihmiset tuolla sisällä omilla aseillaan. Hän tahtoi tehdä sen dramaattisesti ja vaikuttavasti. Hän tahtoi tehdä kaappauksen, jonka kaltaista kukaan häntä ennen ei ollut tehnyt. Hän ei tiennyt tarkoin, keitä oli sisällä, eikä hän siitä välittänytkään. Kun hän oli saanut jonkun päähänpiston, ei hän välittänyt mistään maailmassa, kun hän vain voin suorittaa sen. Hän nauroi ilosta sitä ajatellessaan.

"Mille te nauratte?" kysyi ääni hänen takanaan.

Se oli Pauline, joka oli tullut takaisin. Hän oli antanut määräyksen vartialle.

"Sain päähänpiston", sanoi Carpentaria, "äkkinäisen aatteen."

Hän käsitti, että nyt hänen ennenkaikkea oli päästävä irti Paulinesta.

"Sisareni on hyvin pelästynyt", jatkoi hän. "Tahdotteko tehdä minulle sen suuren palveluksen, että menette hänen luokseen? Älkää kieltäytykö. Minä saan jonkun toisen auttamaan tässä — erään pasuunanpuhaltajan orkesterista, johon voin luottaa. Minusta ette voi todellakaan olla ulkona tätä varten. Rasitus käy teille ylivoimaiseksi."

"Mutta Rosie", vastusteli Pauline.

"Oi, Rosieta ei mikään vaivaa", sanoi hän. "Vastaan Rosien hengestä omallani, ja te voitte luottaa minuun."

"Teen mitä pyydätte", sanoi Pauline vihdoin.

"Sallikaa minun saattaa teidät talooni", sanoi Carpentaria iloisena.

Hän avasi katuoven ja kutsui matalalla äänellä Juliettea.

"Sinäkö se olet, Carlos?" kysyi ääni portaiden yläpäästä.

"Olen", sanoi Carpentaria. "Täällä on neiti Dartmouth, joka tahtoo tulla sinulle seuraksi. Älä sytytä valoa ennenkuin on aivan välttämätöntä, ei ainakaan ennenkuin kuulet musiikkia."

"Kuulen musiikkia? Mitä musiikkia?"

"Älä siitä piittaa! Jos kuulette musiikkia, niin on se merkki siitä, että voitte sytyttää niin paljon valoa kuin vain haluatte. Neiti Dartmouth voi kertoa sinulle, miksen halua valoa. Tässä ovat portaat, neiti Dartmouth. Pidelkää kiinni kaidepuusta. Näkemiin!"

"Mutta…", änkytti Pauline.

"Näkemiin!" keskeytti Carpentaria.

Ennenkuin hän lähti talosta, meni hän ulos keittiöön mistä hän etsi paksun nuoran ja pisti sen taskuunsa.

Hetkistä myöhemmin hän sitoi Ilamin ulko-oven kädensijan kiinni, niin että oli mahdotonta saada sitä auki sisäpuolelta. Samalla tavoin hän tukki sivuoven ja takapihan portin.

Kun hän oli saanut sen tehdyksi, juoksi hän nopeasti alas tietä myöten Keskuskadulle päin. Tämän eteläpäässä oli suuri hieno rakennus aivan vastapäätä hallitusrakennusta, joka tunnettiin nimellä orkesteritalo. Täällä asui suurin osa Carpentarian maailmankuulusta joukosta. Jotkut heistä, jotka olivat naimisissa, saivat asua Lontoossa ja sen esikaupungeissa, mutta heitä oli verrattain vähän. Rakennus oli hyvin suuri, ja sen täytyikin olla suuri. Erikoinen ihme oli sen harjoitussali, joka oli rakennettu äänitiiviiksi.

Carpentaria soitti ovelle, ja sen avasi uninen mies, jonka velvollisuutena oli päästää sisään soittajia, jotka tulivat myöhään kotiin lomalta.

"Kuulkaahan", sanoi mies. "Tämä alkaa jo olla liikaa. Tiedättekö mitä kello on?"

"Vaiti, tyhmeliini", sanoi Carpentaria. "Menkää heti noutamaan mr.
Bruno tänne. Se on hyvin tärkeätä. Sytyttäkää valoa."

"Anteeksi, sir", sanoi vartia kauhistuneena siitä, kenelle hän oli puhunut. "Mr. Bruno nukkuu, sir. Hän otti kaksi viskya saadakseen unta ja meni levolle jo ennen keskiyötä."

"Minä tiedän hänen nukkuvan. Luuletteko kuvittelevani hänen seisovan päällään odottamassa päivän koita? Menkää herättämään hänet, ja nopeasti! Laittautukaa jo matkaan! Minun täytyy kai tulla mukaan."

He menivät yhdessä ylös, ja mr. Bruno, orkesterin ensimmäinen pasuunanpuhaltaja, hypähti istumaan vuoteessaan päällikön herättäessä hänet.

"Bruno", sanoi Carpentaria, "antakaa minulle pasuunanne lainaksi."

"Pasuunani, sir?"

"Niin. Mendelssohn sanoi kerran, että pasuuna oli soittokone, jota ei saa käyttää usein, siihen se on liian pyhä, mutta minä luulen tänä yönä olevan syyn sen käyttämiseen."

"Se on tuolla nurkassa, sir", sanoi Bruno ihmetellen, minkä merkillisen päähänpiston Carpentaria nyt oli saanut.

Carpentaria riensi soittimen luo, otti sen ulos kotelosta ja vei sen huulilleen.

"Hm", sanoi hän, koetettuaan hiljaa puhaltaa siihen. "Kuulkaahan, Bruno. Tämä syy ei ole ainoastaan suurenmoinen, se on ainutlaatuinen. Teidän pitää herättää kaikki miehet. Ottakaa univormut yllenne. Sitten menette ja asetutte kunnioitetun pääjohtajamme Josephus Ilamin huvilan ympärille. Te ette saa päästää äännähdystäkään ennenkuin kuulette minun soittavan erään sävelmän ensi tahdit. Silloin te yhdytte siihen."

"Missä te olette silloin, sir?"

"Sen kyllä näette. Kiiruhtakaa nyt pukeutumaan."

Ja niin sanoen riensi Carpentaria jälleen matkaan. Hän palasi takaisin Ilamin huvilalle ja kiipesi parvekkeelle mrs. Ilamin huoneen ulkopuolelle. Hän oli muistanut ottaa osan nuorasta mukaansa, ja siihen hän sitoi pasuunan, niin että hän voi vetää sen ylös jälestään.

Ja silloin hän soitti Beethovenin juhlalliset alkutahdit, jotka saivat
Ilamin ja Jetsamin keskeyttämään taistelunsa.

Hän etsi ikkunan kädensijaa, mutta huomatessaan, että ikkuna oli suljettu sisältäpäin, käytti hän sitä yksinkertaista tapaa, että hän painautui ikkunan läpi. Katkaistujen puitteiden, särkyvän lasin ja heiluvien uutimien läpi hän syöksyi huoneeseen toisessa kädessään pasuuna, toisessa revolveri.

Näky, joka häntä kohtasi, olikin sangen hämmästyttävä, Keskellä huoneen hurjaa sekasortoa näki hän kolme ihmishahmoa lattialla. Vanha nainen oli näennäisesti aivan välinpitämätön kaikesta, mutta Jetsam ja Ilam päästivät toisensa sen näköisinä kuin kaksi koulupoikaa, kun opettaja saa heidät kiinni tappelusta.

"Pelästytin teitä toivoakseni?" kysyi Carpentaria päästyään jaloilleen.
"Niin, se oli tarkoituskin!"

"Hei, te punatukkainen", huusi Jetsam, "aiotteko nyt taas pelastaa henkeni?"

"Älkää te välittäkö punaisesta tukastani", sanoi Carpentaria harmistuneena. "En koeta pelastaa ketään. Minä olen tullut toimittamaan tutkimuksia. Ei kukaan lähde tästä huoneesta ennenkuin hän on antanut selityksen. Olen nähnyt nyt niin paljon salaperäistä kuin siedän Ilojen Kaupungissa tällä viikolla. Nyt se riittää. Ilam, olkaa hyvä ja menkää tuolille tuohon nurkkaan. Kiitos."

Hän laittoi soittimen valmiiksi Ilamin kiivetessä kömpelösti jaloilleen ja totellessa.

"Mitä teihin tulee, mr. Jetsam", jatkoi Carpentaria, "niin tunnette te, mikäli olen nähnyt, ladatun revolverin moraalisen vaikutuksen, sellaisen revolverin kuin millä nyt tähtään. Menkää toiseen nurkkaan."

"Sitä en tee", sanoi Jetsam. "Voitte ampua, jos se teitä huvittaa, mutta sitä ette uskalla."

"Te aiotte siis uhmailla minua ja lähteä huoneesta?"

"Kuulkaahan!" sanoi Carpentaria.

Hän otti pasuunan ja puhalsi siihen muutamia voimakkaita ääniä, joita Ilam ja Jetsam eivät heti tunteneet. Mutta soittajat, jotka seisoivat joka puolella huvilan ympärillä, tunsivat ne sitä paremmin. Ja heti seurasivat tätä merkkiä voimakkaina 'Saulin' kuolinmarssin järkyttävät säveleet. Talo näytti olevan synkän musiikin piirittämä.

Jetsam hätkähti.

"Olkaa hyvä ja jääkää sinne, missä olette", sanoi Carpentaria.

Ja Jetsam jäi seisomaan vuoteen jalkopäähän selkä mrs. Ilamiin päin.

Soitto jatkui.

"Mitä narrinkujeita nämä ovat?" kysyi Ilam.

"Vain osa vielä suurempaan narrinkujeeseen, joka nyt tulee avuksenne,
Ilam", sanoi Carpentaria.

Hän meni suoraan huoneen poikki Ilamin luo, mutta palasi äkkiä nähdessään jotakin uunin yläpuolella olevassa peilissä.

Johtuipa se sitten musiikista tai kaikesta minkä hän oli nähnyt, oli halvattu mrs. Ilam kohottautunut istumaan vuoteessaan, hänen vapiseva pergamenttikätensä oli tarttunut revolveriin, jonka Rosie oli laskenut lattialle, ja hän koetti nyt suunnata sitä Jetsamia kohti juuri hänen hartioittensa väliin. Tuo vanha olento oli nähtävästi ylivoimaisen voimakkaan vaiston vallassa, vaiston, jonka vain kuolema voi tukehuttaa.

Ilamin seistessä kauhistuneena paikoillaan säilytti Carpentaria täydellisesti mielenmalttinsa. Nopealla liikkeellä hän tempasi aseen vanhuksen kädestä, ja tämä vaipui takaisin avuttomana ja liikkumattomana kuten ennenkin. Koko tapahtuma kesti vain muutaman sekunnin.

"Ja nyt", sanoi Carpentaria, "tahdomme kuulla tarinanne, mr. Jetsam.
Mutta ensin meidän on nostettava vanhus ylös vuoteeseen jälleen."

"No niin", sanoi Jetsam, joka sielunlujuudestaan huolimatta vapisi, "te saatte kuulla koko tarinani."

Soitto lakkasi.

XXIX LUKU.

JETSAMIN TARINA.

"Meidän on kai parasta mennä alas", sanoi Carpentaria, kun jonkunlainen järjestys oli jälleen saatu aikaan huoneessa, "siellä olemme paremmin rauhassa."

"Ei", huudahti Jetsam intohimoisesti. "Tuon vanhuksen täytyy kuulla kertomukseni. Joko kerron sen hänen kuullensa, tai en kerro sitä lainkaan."

Carpentaria katsoi mrs. Ilamin silmiin, jotka eivät liikahtaneet. Hänet oli nyt nostettu takaisin vuoteeseen, ja silmät olivat jälleen kiintyneet kattoon. Tuon lyhyen ja julman voimanponnistuksen jälkeen näytti halvaantunut ruumis jälleen vaipuneen avuttomuuden tilaan, joka oli ehkä edellistäkin täydellisempi. Silmät hehkuivat, mutta ei niin polttavina kuin ennen.

"No niin, kuten tahdotte", myöntyi Carpentaria.

Ilam oli istuutunut, näennäisesti puolittain huumaantuneena. Molemmat muut ottivat kumpikin tuolin, ja juuri silloin ovelle koputettiin hiljaa, mutta varmasti.

"Mitä se on?" kysyi Carpentaria Jetsamin puoleen kääntyen. "Sen kai te tiedätte parhaiten, joka olette ollut talon isäntänä muutamia tunteja."

"Se on luullakseni neiti Rosie", vastasi mr. Jetsam. "Musiikkinne on peloittanut häntä."

Carpentaria meni nopeasti ovelle, kiersi lukkoa ja avasi sen. Rosie aivan oikein seisoi sen takana.

"Vai tekö se olette, rakas nuori neiti", sanoi hän iloisesti antamatta Rosielle aikaa ilmaista hämmästystään. "Tahtoisin kernaasti, että menisitte sisarenne luo, joka on minun huvilassani. Mutta pelkään, että ette saa auki ovia. Eiköhän teidän olisi parasta vetäytyä omaan huoneeseenne lepäämään kaikista rasituksista? Kaikki on hyvin täällä, ja jos vanha sukulaisenne tarvitsisi apuanne, kutsumme teitä. Sillä aikaa pidämme me, serkkunne, teidän ystävänne mr. Jetsam ja minä pienen neuvottelun liikeasioista."

Hän kumarsi ja peitti oviaukon niin hyvin kuin voi, jotta Rosie ei näkisi sisään huoneeseen. Rosie seisoi epäröivänä paikoillaan.

"Pyydän teitä hartaasti", sanoi Carpentaria, "menemään levolle. Älkää enää hommatko veneiden kanssa tänä yönä, voisitte hukkua. Ja uskokaa minua, ei mitään tehdä salassa. Heti päästyäni neuvottelusta menen avaamaan ovet."

Rosie meni vastahakoisesti alas käytävää myöten. Hän ei ollut sanonut sanaakaan. Carpentaria sulki oven hänen jälkeensä ja istuutui jälleen tuolilleen.

"Nyt olen erinomaisen tarkkaavainen", sanoi hän merkitsevästi
Jetsamille.

"No niin", sanoi Jetsam mietittyään hetkisen, "Tämä kertomus menee kauas ajassa taapäin. Se alkaa ennenkuin te olitte syntynytkään — se alkaa Torqauyssa. Mikäli minulle on kerrottu, ei tämä paikka silloin ollut läheskään sitä mitä nyt, mutta se oli joka tapauksessa paikka minne voi asettua. Siksi ehkä eräs soodavesitehtailija matkusti sinne vuodeksi lepäämään. Hän oli hyvin rikas mies, ja hän vuokrasi siellä huvilan. Tuo huvila on siellä vielä tänä päivänäkin. Hän oli noin puolen miljoonan arvoinen, ja kaikki kilpailivat hänen tuttavuudestaan, ja tuttavien joukossa oli myöskin eräs noin kolmikymmenvuotias leski nimeltä mrs. Kilmarnock. Eikö hänen nimensä ollut Kilmarnock?" kysyi hän äkkiä julmasti hymyillen halvatulta.

Mrs. Ilam ei antanut mitään merkkiä, ja mr. Jetsam jatkoi.

"Hän oli kaunis nainen, hänellä oli ihmeen kauniit mustat silmät. Hänen miehensä oli kuollut muutamia vuosia sitten, eikä hänellä enää ollut surupukua. No niin, hänen pukunsa ei kuulu asiaan, varsinkaan kun soodavesitehtailija — olenko maininnut, että hänen nimensä oli Ilam? — varsinkaan kun mr. Ilam ei nähnyt hyvin. Hän oli alkanut saada harmaan kaihin, molemmat silmät olivat kipeät, ja sairaus edistyi nopeasti. Muistakaa, etteivät lääkärit siihen aikaan tienneet niin paljon harmaasta kaihista kuin nykyään. Mr. Ilam oli myös leskimies — ja hänellä oli kolmen vuoden vanha lapsi. Hän oli ollut kaksi vuotta leskenä tavatessaan mrs. Kilmarnockin. Hän piti mrs. Kilmamockista. Hän näytti sopivan hoitajattareksi, ja sellaista mr. Ilam juuri tarvitsi. Hänhän oli niin surullisessa asemassa. Hän tarvitsi myös äitiä lapselleen, ja mrs. Kilmarnock osoitti harvinaisen suurta rakkautta lastaan kohtaan. Mr. Ilam oli mies, joka puhui suoraan suunsa puhtaaksi, eikä hän salannut sitä tosiasiaa, että vaikka hän mielellään meni naimisiin lesken kanssa, ei hän koskaan olisi mennyt naimisiin lesken kanssa, jolla itsellään oli lapsia. Ja eräänä päivänä hän sanoi mrs. Kilmarnockille, että koska hän ei koskaan ollut kuullut tämän puhuvan lapsistaan, otaksui hän ettei hänellä niitä ollut.

"Mrs. Kilmarnock vastasi, että hänen otaksumansa oli oikea, ja että hän aina suri sitä ettei hänellä ollut lapsia, kun hän niin piti lapsista ja kaipasi sellaista, mikä olisi antanut hänelle oikeaa elämänhalua ja intoa. Kuukautta myöhemmin kysyi mr. Ilam häneltä, tahtoiko hän mennä naimisiin hänen kanssaan, ja hän myöntyi ilolla. Kolme kuukautta myöhemmin he olivat naimisissa. Kaikki olivat hyvin herttaisia, sillä teidän tulee muistaa, ettei mrs. Kilmarnock ollut vailla rahoja. Hän eli hienosti ja komeasti, ja koko Torqauy kiitti hänen päivällisiään. Hänen miehensä oli ollut korkeimman oikeuden asianajaja Skotlannissa, niin hän sanoi. Vietettiin siis loistavat häät, joista kerrottiin kolmenneljäsosa palstan verran sanomalehdissä."

Tässä Carpentaria keskeytti kertojan.

"Te näytte olevan hämmästyttävän selvillä asioista, jotka tapahtuivat teidän ollessanne sen ikäinen, että ette juuri voinut käsittää niitä. Siihen aikaan, kuin nämä häät vietettiin, ei teidän tapanne kai ollut lukea sanomalehtiä?"

"Ei ollutkaan", vastasi Jetsam kuivasti, "Minä olin silloin saavuttanut kolmen vuoden iän. Olen niin tarkoin selvillä kaikesta, koska olen ottanut kaikesta selvän. En ole säästänyt vaivojani viimeisten kahden vuoden aikana hankkiakseni kaikki tarvitsemani tiedot."

"Sen käsitän", sanoi Carpentaria, "mutta minkä vuoksi tämä juuri Teitä niin huvitti?"

"Sen kyllä pian ymmärrätte", sanoi Jetsam. "Tuo mrs. Ilam oli sekä ennen että jälkeen toisen avioliittonsa tehnyt salaisia retkiä Tiegnmouthin kylän läheisyydessä. Hän ilmoitti silloin miehelleen menevänsä Exeteriin ostoksille, ja hän oli aina hyvin yksinkertaisesti puettu näillä retkillään. Teignmouthin asemalta hän meni tavallisesti suoraan kylän läpi, otti lautan joen rannalla ja meni pieneen majaan, joka sijaitsi yksinään nummella. Siellä hän tapasi vanhan miehen, hänen vaimonsa ja pienen pojan. Vanha mies ei, ihmeellistä kyllä, puhunut englantia, vaan ranskaa. Hän oli Bretagnesta ja oli tullut tänne sipulilastia tuomaan, rakastunut talonpoikaistyttöön ja asettunut tänne. Mrs. Ilam puhui ranskaa miehen kanssa, englantia vaimon kanssa ja lastenkieltä pojan kanssa.

"Mutta jos hän todellakin oli leski ja tämä todellakin hänen poikansa, niin miksi hän teki tällä tavoin? Hän suuteli ja hyväili lasta ja kävi hänen luonaan tällä tavoin ainakin kerran viikossa."

"Ja hän oli hänen poikansa?" keskeytti Carpentaria.

"Niin, sen olette, arvannut oikein", sanoi Jetsam. "Hän oli hänen poikansa."

"Hän oli leski ja lapsi oli todella hänen poikansa", sanoi Jetsam, "mutta poika ei ehkä sopinut hänen suunnitelmiinsa Torqauyssa, mutta hän rakasti pikku poikaansa, voipa sanoa, että tuo poika oli hänen elämänsä suuri intohimo. Eikö niin?" sanoi hän äkkiä kääntyen mrs. Ilamin puoleen.

Vanhan naisen silmät täyttyivät kyynelillä.

"Luulen olevan parasta jättää mrs. Ilam pois keskustelusta", sanoi
Carpentaria.

"Se on mahdotonta", sanoi Jetsam, "koska kertomukseni koskee miltei yksinomaan häntä. Mutta en välitä hänestä muuta kuin todistaakseni kertomukseni. No niin, nämä mr. Ilamin käynnit majassa kestivät noin vuoden, ja silloin tapahtui jotain hyvin kummallista. Mutta ensin minun on kerrottava, että mr. Ilamin harmaa kaihi kävi yhä pahemmaksi hänen mentyään naimisiin. Kuuden kuukauden kuluttua hän ei nähnyt mitään selvästi. Hän ei voinut lukea mitään muuta kuin puotien suuria kylttejä. Hänellä oli mrs. Ilamissa ihailtava hoitajatar ja toveri. Hän ei koskaan jättänyt häntä paitsi noilla ostoretkillään käydessään. Hän oli ihanteellinen vaimo, ja koko Torqauy oli siitä yhtä mieltä. Vaikka mr. Ilamin sairaus sai hänet hermostuneeksi, vieläpä sietämättömäksikin, oli hän yhtä herttainen ja kärsivällinen, eikä mr. Ilam sietänyt ketään muuta lähellään. Hän alkoi tuntea vastenmielisyyttä lastaankin, ainoaa poikaansa kohtaan, ja lapsi annettiin opettajien ja hoitajien hoitoon."

"Eräänä päivänä kertoi sitten vanha bretagnelainen mr. Ilamille, että hän oli perinyt hiukan ja että hän senvuoksi aikoi matkustaa takaisin Bretagneen päättääkseen elämänsä siellä. Mrs. Ilam kauhistui tästä uutisesta, sillä hän ei tiennyt mitä tehdä poikansa suhteen. Hän kysyi ranskalaiselta milloin hän aikoi lähteä, ja tämä vastasi, että hän lähtisi noin kolmen viikon kuluttua. Hän lähti silloin hänen luotaan sanoen tulevansa takaisin muutaman päivän päästä. Tässä on tuo merkillinen kohta tarinassa. Viikon kuluessa sai koko Torqauy tietää, että mr. Ilam matkustaisi Pariisiin kysymään neuvoa eräältä suurelta erikoislääkäriltä."

"Nyt käsitän", sanoi Carpentaria.

Ilamin kasvoille alkoi nyt myöskin nousta huvitettu ilme.

"Epäilen suuresti, ymmärrättekö", sanoi Jetsam, "He matkustivat Torqauysta heti sen jälkeen, ja huomiota herätti, että mrs. Ilam eroitti kaikki palvelijansa, jok'ikisen, niin että heillä matkustaessaan pojan kanssa Torqauysta ei ollut ketään muuta apunaan kuin hotellin poika, sillä teidän tulee muistaa, että mr. Ilam nyt oli oikeastaan jo sokea. Heidän täytyi vaihtaa junaa Exeterissa päästäkseen Plymouthin pikajunaan, ja Exeterin asemalla seisoi vanha ranskalainen odottamassa, ja kädestä hän piteli mrs. Ilamin pikku poikaa. He puhelivat pitkän aikaa kahdenkesken, ja sitten tuli pikajuna, johon Ilamien piti nousta, ja kun se lähti Lontooseen, seisoi vanha ranskalainen jälleen asemalla pienen pojan kanssa. Ymmärrättekö?"

"En!" sanoi Carpentaria suoraan.

"No niin", sanoi Jetsam, "se ei ollut sama poika, jota ranskalainen piti kädestä. Mrs. Ilman oli ottanut oman lapsensa mukaansa ja jättänyt lapsipuolensa tilalle."

"Hyvä Jumala!" huudahti Carpentaria.

"Niin, sen voitte sanoa, mutta hyvä Jumala ei tehnyt silloin mitään. Petos oli mainiosti järjestetty, ei kukaan voinut häntä epäillä. Molemmat pojat olivat samoin puettuja, samanikäisiä, ja mr. Ilam oli egoisti, joka välitti vain omista tunteistaan eikä pojasta. Uusi lapsi pidettiin aivan erillään mr. Ilamista, ja pian hän oppi uuden nimensä ja unohti menneisyytensä. Kesti seitsemän vuotta ennenkuin mr. Ilam sai näkönsä jälleen, ja vasta silloin hän näki pojan selvästi. Miten hän silloin enää olisi voinut epäillä petosta? Mrs. Ilam oli voittanut, hän oli laittanut mr. Ilamin laillisen perillisen pois tieltä ja asettanut oman poikansa hänen sijaansa valtaistuimelle."

"Mutta miten toisen pojan kävi?" kysyi Carpentaria.

Jetsam ei vastannut heti, ja hänen katseensa oli maahan luotu.

"Tunnetteko te Bretagnen talonpoikia?" kysyi hän.

"Ei, en lainkaan", vastasi Carpentaria.

"No niin, se on samantekevä. Kun kuulette tämän tarinan jatkon, ymmärrätte mitä bretagnelaistalonpoika voi tehdä. Exeterin asemalla oli mrs. Ilam siis puhunut tuon bretagnelaisen kanssa. Hän sanoi antavansa hänelle toisen pojan hoidettavaksi ja tahtovansa edellisen itse. Sovittiin siitä, että uusi poika seuraisi talonpoikaa Bretagneen ja asuisi hänen luonaan hänen kasvattinaan. Maksusta sovittiin epäilemättä talonpojan suureksi tyydytykseksi. Ja sitten mrs. Ilam uskalsi lyödä pöytään parhaan valttinsa. Hän sanoi ranskalaiselle, että uusi lapsi, jonka hän oli saanut hoitoonsa, oli hyvin heikko olento, joka luultavasti ei eläisi kauan. Sivumennen sanoen oli se silkkaa valhetta. 'Jos lapsi kuolisi', sanoi hän talonpojalle, 'niin menetätte tietysti maksun hänen elättämisestään, mutta tämän tappion korvaamiseksi lupaan maksaa teille viisisataa puntaa, jos hän kuolee.' Viisisataa puntaa on kaksitoistatuhatta frangia, ja kahdestatoistatuhannesta frangista tekisi bretagnelais-talonpoika mitä tahansa, vaikkapa astuisi helvetin tuleen."

"Ja sitten kai mrs. Ilam sai kuulla lapsipuolensa kuolleen jonkun ajan kuluttua?"

"Aivan oikein", sanoi Jetsam. "Se kesti koko kauan — kuusi vuotta — mutta tietoa seurasi virallinen ilmoitus, ja silloin oli mrs. Ilamilla todellakin iloinen päivä, varsinkin kun hänen oma poikansa kasvoi suureksi ja vahvaksi ja mr. Ilam alkoi pitää hänestä. Siten olivat kaikki rikoksen jäljet haihtuneet, sillä ranskalainen talonpoika kuoli, ja hänen englantilainen vaimonsa oli kuollut jo aikoja sitten."

"Otaksun joka sanan kertomuksessanne olevan totta", sanoi Carpentaria. "Mutta minkävuoksi nämä asiat teitä liikuttivat, ja miten pääsitte asian jäljille?"

"Sen sanon teille", sanoi Jetsam. "Poika ei ollut kuollut."

"Ei kuollut?"

"Ei, hän oli karannut. Hänellä oli ollut sangen vaikea elämä talonpojan vaimon kuoltua. Se kävi suorastaan sietämättömäksi. Hän sai kärsiä nälkää ja lyöntejä. Mutta ei siinä kaikki. Ulkona kalastusvenheissä hän sai joka päivä kestää niin paljon, että oli todellakin ihme, että hän jäi henkiin. Siksi hän karkasi. Hän oli silloin yhdeksän vuotias ja hänellä oli varmat tiedot kahdessa kielessä."

"Ei mikään ole sen yksinkertaisempaa. Kasvatusisä oli hyvä ystävä koulumestarin kanssa, ja, kuten tiedätte, on koulumestari aina sihteerinä ranskalaisessa kylässä. Hän kirjoittaa kaikki sellaiset todistukset ja tekee kaikki muutokset asukasluetteloon. Kasvatusisä ilmoitti koulumestarille, että tämä saisi tuhat frangia sellaisesta ilmoituksesta, ja sitä ei hän voinut vastustaa. Ei kukaan muu kuin nuo kaksi miestä tiennyt tästä todistuksesta, eikä ollut luultavaa, että se nainen, jota varten se kirjoitettiin, koskaan tulisi käymään ranskalaisessa kalastajakylässä."

"Ja miten kävi pojan?"

"Tärkeintä siitä on, että hän istuu tässä kertomassa tätä tarinaa", sanoi Jetsam tyynesti.

"Sen arvasin", sanoi Carpentaria, "heti sanottuanne, että poika ei ollut kuollut."

Josephus Ilam vaikeni kuin muuri.

"Kuljeskelin ympäri yhdeksän tai kymmenen vuotta", jatkoi Jetsam, "sekä Englannissa että Ranskassa. Sitten tulin yhtäkkiä hienoksi mieheksi, sillä sain paikan vuokratoimistossa Cannesissa, pääasiallisesti siksi, että osasin sekä englantia että ranskaa. Se kesti vain talvikauden. Mutta päällikölläni oli samantapainen toimisto Ostendessa kesällä. Ja Ostendessa minä sitten astuin 'suureen maailmaan'. Menin erääseen kiertävään teatteriseurueeseen. Matkustelin sangen paljon ja tein ylipäätään kaiken minkä voin ansaitakseni rahaa. Kymmenen vuoden kuluttua ryhdyin jälleen vuokra-alalle. Siitä työstä pidin koko lailla, paljon enemmän kuin esim. revolveriampujana esiintymisestä varieteessa. Ja kahdenkymmenen vuoden ajan olen ollut konttoristina monessa 'Ilojen Kaupungissa' ympäri Euroopan. Ajatelkaahan, kaksikymmentä vuotta! Ja joka vuosi kävin yhä happamemmaksi ja surullisemmaksi siinä työssä. En koskaan säästänyt mitään, koska kuitenkin jäin naimattomaksi. Sitten olin eräänä päivänä St. Malossa, ja silloin pisti päähäni matkustaa siihen kalastajakylään, josta olin kolmekymmentä vuotta sitten karannut. Ihana kasvatusisäni oli tietysti kuollut ja koulumestari myös, mutta pari ihmistä muisti vielä minut, ja eräs heistä oli vanha vaimo, joka oli kaunis nuori tyttö minun karatessani. Vanha kasvatusisäni oli rakastunut häneen ja vanhempainsa tahdosta oli hän mennyt vanhuksen kanssa naimisiin rahan vuoksi. Tämä oli kerran kertonut hänelle salaisuuden — vaihdoksesta Exeterin asemalla, koska hän luuli olevansa kuolemaisillaan. Ja nyt vaimo kertoi sen minulle. Hän oli aina pitänyt minusta."

Mr. Jetsam nauroi katkerasti.

"Sillä tavoin siis pääsitte jäljille?" sanoi Carpentaria.

"Niin. Sitten jatkoin tutkimuksiani Torqauyssa. Siellä tapasin vanhan hoitajattareni. Hän kertoi, että mr. Ilamin oikealla lapsella oli suuri punainen syntymämerkki vasemmassa sääressä. Minulla oli se merkki. Hän kertoi myös, että oli olemassa valokuva — vanha daguerrotypia — minusta äitipuoleni käsivarrella ja isäni meidän vieressämme, ja syntymämerkki oli hyvin selvä tässä kuvassa. Ja se oli ainoa varma tieto, minkä voin saada — lukuunottamatta, että kuvaa tavallisesti säilytettiin mustassa, kiiltävässä lippaassa. Minulla oli se tunne, että valokuva oli säilytetty — aina tähän yöhön asti! Voin hämärästi muistaa Torqauyn ja Exeterin aseman, mutta mitä kertomukseni hyödyttäisi ilman todisteita — selviä todisteita? Ja kun ajattelin hukkaanmennyttä ja kurjaa elämääni ja mitä se olisi voinut olla, ellei tuo nainen olisi asettunut tielleni, silloin sydämeni oli täynnä surua ja vihaa siinä määrin, että ette voi sitä kuvitella."

Mr. Jetsam huokasi syvään, ja Carpentaria nousi ylös ja tarttui hänen käteensä.

"Ei ole vielä liian myöhäistä saada oikeutta", sanoi Carpentaria.

"Tuo nainen on aina vihannut minua", sanoi Jetsam. "Vielä tänä yönä on hänen vihansa minua kohtaan ollut niin hehkuva, että hän on koettanut surmata minut. Myöntäisikö hän totuuden, vaikka voisi puhuakin? Eikä hän voi puhua."

"Luulen voivani saattaa hänet yhteyteen kanssamme", sanoi Carpentaria.
"Hetkisen kuluttua saatte nähdä."

XXX LUKU.

MITÄ MRS. ILAM SANOI.

Carpentaria kumartui vanhan naisen yli kuin etsiäkseen hiukan ystävällisyyttä hänen silmistään.

Ja hänestä näytti todella kuin olisi noiden silmien katse hiukan muuttunut, siitä huolimatta, että noissa loistavissa silmissä, jotka olivat kuuluisat kauneudestaan Torqauyssa viisikymmentä vuotta sitten, ei näkynyt mitään kyynelten jälkiä.

Carpentariakin oli liikutettu. Olisi ollut mahdotonta kenenkään, kaikkein vähinten hänen tapaisensa taiteilijan, olla tulematta liikutetuksi Jetsamin tarinasta. Ja nyt, kun tarina oli lopussa, istui Jetsam vaieten ja syvissä mietteissään. Hän oli murhenäytelmän, toivottoman taistelun ja tappion perikuva.

Ja siinä istui myös Josephus Ilam raskaana ja kömpelönä, yhtä liikuttavana tavallaan. Rakkaudesta tähän kolossiin, joka kerran oli ollut pieni poika Exeterin asemalla, oli vuoteessa makaava halvattu tehnyt rikoksen, joka oli murhaakin pahempi ja nyt hän makasi tuossa avuttomana, mutta hänen synneissään oli ollut suurenmoisuutta.

Carpentaria katsoi molempia miehiä, ja sitten jälleen vanhaa naista.

"Olen käsittänyt, mrs. Ilam", sanoi hän äänellä, joka kuului ihmeellisen lempeältä ja kehoittavalta, "että te voitte sanoa joko kyllä tai ei. Onko asian laita niin? Pyydän teitä vastaamaan."

Äkkiä nousi Josephus Ilam tuoliltaan ja syöksyi vuoteen luo.

"Vastaa hänelle, äiti!" huudahti hän.

Äiti ja poika vaihtoivat pitkän katseen, ja sitten vanhuksen silmät räpyttivät. Hän vastasi myöntävästi!

"Kiitos", sanoi Carpentaria. "Nyt minusta tuntuu, ettette ole liian väsynyt, että voimme saada aikaan keskustelun tällä tavoin. Se käy hitaasti, mutta siitä huolimatta varmasti. Valitsemalla kirjaimia aakkosista voitte te muodostaa sanoja ja lauseita. Te voitte valita siten, että minä hitaasti ja selvällä äänellä luettelen kirjaimet, ja kun tulen siihen kirjaimeen, jonka valitsette, niin te räpäytätte silmiänne. Ymmärrättekö suunnitelmani?"

Hän räpäytti silmiään.

"Suostutteko sitä koettamaan?"

Vanhus mietti kauan, mutta vastasi lopuksi myöntävästi.

"Hyvä on", sanoi Carpentaria. "Nyt otaksun, että haluatte alkaa sanalla 'minä', eikö niin?"

Silmät räpäyttivät.

"Erinomaista. Ensimmäinen sana on siis 'minä'. Ryhtykäämme sitten seuraavaan sanaan."

"A B C D E."

Silmät räpäyttivät.

Äärettömällä kärsivällisyydellä Carpentaria auttoi häntä siten puhumaan. Ensimmäiset sanat, jotka hän siten sai selville, olivat:

MINÄ EN KADU.

Oli jotain kamalaa, jotain majesteetillista tässä taipumattomassa lauseessa. Se antoi selvän kuvan tuon vanhan olennon tunnottomuudesta, hengestä, mitä mikään ei voinut lannistaa. Josephus Ilam kulki epävarmasti edestakaisin vuoteen ja yöpöydän välillä. Jetsam asettui hänen paikalleen tuoliin. Ei hänkään voinut olla päästämättä ihailevaa huudahdusta.

"Sinä olet suurenmoinen!", huudahti hän. "Voisinpa miltei pitää sinusta!"

Carpentaria viittasi häntä vaikenemaan.

"Onko mr. Jetsam kertonut meille totuuden?", kysyi hän vanhukselta.

Ja silmät räpäyttivät. Niissä oli jotain vahingoniloista.

"Myönnyttekö siihen, että hyvitystä annetaan siinä määrin kuin se on mahdollista?", kysyi Carpentaria.

Silmäluomet eivät liikahtaneet.

"Te vastustatte siis nytkin hyvitystä?"

Vanhus ei vieläkään liikauttanut silmäluomiaan. Voitiin kuulla Josephus
Ilamin askeleet lattialla.

"Haluatteko puhua? A B C D E F G H I J K L M…"

Nyt hän räpäytti silmiään. Hänen uusi viestinsä alkoi. Sanat kuuluivat:

MIKSI NIMENÄ JETSAM?

Vanhan naisen mieli näytti nyt mieluummin liikkuvan kamalan murhenäytelmän sivuseikoissa, ilman että hän tunsi omaa vastuunalaisuuttaan.

"Oh, se oli nimi, jonka annoin itselleni saatuani selville, kuka olin", sanoi Jetsam katkerasti. "Jotain, joka on heitetty yli laidan ja heitetty sikseen, ymmärrättekö." [Jetsam = ylijäämä, hylkytavara]

Heikko hymy näkyi halvatun kasvoilla.

"Suostutteko hyvitykseen?" kysyi Carpentaria kärsivällisesti.

Halvatun silmät eivät antaneet mitään merkkiä ennenkuin Carpentaria jälleen koetti aakkosia. Silloin tuli tämä viesti sana sanalta:

JOS POIKANI SEN HALUAA.

"Äiti", sanoi Ilam hiljaa, "tietysti sitä haluan. Minä miltei surmasin hänet eräänä päivänä. Sinä luulit minun nähneen unta, kunnes näit hänet itse, ja silloin…"

Hän ei voinut sanoa enemmän, vaan vaipui kokoon.

Ja Carpentarian avulla tavasi mrs. Ilam:

POIKANI TULEE KERTOA MINULLE SIITÄ.

"Ei", sanoi Jetsam lujasti, "minä kerron sen. Ilam tai oikeammin Kilmarnock, ei voi pitää puheita. Kun ensiksi tulin tälle paikalle taistellakseni sen puolesta, mikä on minun, ei minulla ollut mitään suunnitelmia. Oli niin vaikeaa alkaa. Teistä voi näyttää sangen yksinkertaiselta, mr. Carpentaria, mennä miehen luo ja sanoa: Kuulkaahan, te olette minun kengissäni, äitinne on tehnyt kauhean rikoksen, mutta se ei ole niin helppoa käytännössä. Ja minä tapasin vastustajani ennenkuin olin siihen valmistautunut. Hän tuli nimittäin kätköpaikkaani aivan kuten tekin, mr. Carpentaria. Ja kaappasi minut luvattomalta alueelta. Hän puhui minulle hyvin tuimasti, sai minut suutuksiini…

"Mistä minä voin tietää, että se olitte te?" sanoi Ilam.

"Niinhän se olikin. Sitä te ette voinut tietää. Mutta vaikutus minuun oli sama. Asettukaa minun tilalleni, mr. Kilmarnock. Minut oli potkittu ulos ovesta ja te olitte laillinen omistaja, ja silloin te tulette ja puhutte minulle kuin olisin koira. Minähän sanoin kuka olin (Jetsam kääntyi nyt mrs. Ilamin puoleen), ja voin nähdä hänestä, että hän tunsi koko tarinan alusta alkaen."

"Niin, tunsin sen", myönsi Ilam. "Äitini oli kerran kertonut sen minulle. Huomasin kerran tässä piilevän jonkun salaisuuden, ja silloin hän kertoi sen."

"Ja te ette ryhtynyt mihinkään?" kysyi Jetsam. "Eikö omatunto teitä vaivannut?"

"Teidän tulee muistaa, että meillä oli virallinen kuolintodistus. Mitä minä voin tehdä? Enhän voinut hyvittää kuollutta millään tavoin, vaikka äitini olisi siihen suostunutkin."

"Mutta kun sanoin teille kuka olin", sanoi Jetsam, "uskoitte minua, ellen erehdy."

"Niin, uskoin kyllä", myönsi Ilam. "Sitäpaitsi muistutatte hyvin paljon isäpuoltani niissä kuvissa, joita hänestä on teidän ikäisenänne."

"Te uskoitte minua, ja vastauksenne oli yrittää murhata minut", sähähti
Jetsam.

Nuo kaksi miestä, poika ja poikapuoli, seisoivat nyt molemmin puolin vuodetta Carpentarian seistessä jalkopäässä ja kuunnellessa innostuneena.

"En koettanut murhata teitä", sanoi Ilam.

"Miltei teitte sen kuitenkin", sanoi Jetsam.

"Luulin surmanneeni teidät", sanoi Ilam juhlallisesti. "Mutta minä en aikonut mitään sellaista. Te sanoitte jotain hyvin loukkaavaa äidistäni…"

"En sanonut mitään epäoikeutettua."

"Te loukkasitte äitiäni. Minä raivostuin. Vihasin teitä. Ihminen vihaa aina sitä, jolle hän on tehnyt vääryyttä. Löin teitä. Te kaaduitte ja löitte kai päänne kynnykseen, sillä olitte kuin kuollut Siksi tahdoin haudata teidät heti ja miettiä sitten mihin ryhtyä. Äitini ei uskonut sitä todeksi ennenkuin…"

"Niin, minut nähdessään hän uskoi… liian äkkiä", sanoi Jetsam. "Olisi ollut kaikille parempi, jos olisin valmistanut häntä vähitellen."

Jetsam vaikeni hetkisen. Sitten hän jatkoi kuin ajatuksiinsa vaipuneena.

"Miten hän mahtaakaan vihata minua. Tänä yönäkin hän olisi surmannut minut, ellei toinen olisi astunut väliin…"

"Haluatteko puhua jälleen?" kysyi Carpentaria vanhukselta.

Jälleen hän alkoi luetella aakkosia, ja tuloksena oli tällä kertaa:

EN VIHAA HÄNTÄ, RAKASTAN POKAANI. LUULIN JOSIN OLEVAN VAARASSA. SIKSI REVOLVERI. AINA TOIMINUT POIKANI VUOKSI. RAKASTAN HÄNTÄ.

Kesti jonkun aikaa ennenkuin nämä lauseet olivat valmiit Mrs. Ilam näytti uupuneelta. Mutta hetkistä myöhemmin hän jatkoi:

MISSÄ ON ROSIE? HÄN AUTTOI HÄNTÄ. TAHDON TIETÄÄ MIKSI.

Molemmat miehet vaihtoivat katseita.

"Miksi hän auttoi teitä?" kysyi Carpentaria Jetsamilta.

"Parasta kysyä häneltä itseltään", vastasi Jetsam lyhyeen.

Carpentaria ei odottanut hetkeäkään. Hän meni ulos käytävään ja huusi
Rosieta. Hän oli itkenyt, sen voi nähdä hänen tullessaan.

"Mrs. Ilam haluaa tietää, miksi olette auttanut mr. Jetsamia?" selitti
Carpentaria.

"Auttanut häntä missä?" kysyi Rosie hiljaa.

"Hänen suunnitelmissaan."

"Minua vastaan", lisäsi Ilam.

"Autoin häntä vain hänen taistelussaan oikeuden puolesta", sanoi Rosie.

"Mutta miksi?"

"Siksi, että säälin häntä. Siksi että… mutta eikö hän ole kertonut?… Ettekö kaikki sitten sääli häntä?"

Hän purskahti itkuun.

Jetsam meni hänen luokseen ja tarttui hänen käteensä. Rosie antoi sen kernaasti ja hän piteli sitä omassaan.

"Miten hyvä te olette!" sanoi hän. "Miltei häpeän sitä, että olen herättänyt teidän myötätuntonne."

Äkkiä kuului soittoa. Orkesteri, jonka kaikki olivat unohtaneet, oli alkanut soittaa nähtävästi omasta alotteestaan. Ja heidän valitsemansa sävel oli nyt voittolaulu.

Carpentaria syöksyi ikkunaan. Vetäessään uutimet syrjään huomasi hän ensi kerran, että päivä jo sarasti.

"Mitä hiton melua te pidätte?" huusi hän vihaisesti parvekkeelta.

Soitto lakkasi heti.

"Me tervehdimme auringonnousua, sir", kuului vastaus. "On aamu.
Luulimme teidän unohtaneen että me olimme olemassa."

"Niin olinkin", sanoi Carpentaria. "Voitte mennä."

"Mr. Carpentaria", huusi toinen ääni, naisen varma ja käskevä ääni, "olkaa hyvä ja avatkaa heti ulko-ovi!"

Se oli Pauline.

"Luonnollisesti, neiti Dartmouth", sanoi Carpentaria. "Olkaa hyvä ja leikatkaa poikki nuora, joka on sidottu kädensijaan. Minä lähetän sudanilaisen päästämään teidät sinne."

Hetkistä myöhemmin tulivat sekä Pauline että Juliette sisään.

"Rosie!" huudahti Pauline ja riensi hänen kaulaansa.

"Anna minulle anteeksi, rakas sisko", pyysi Rosie, ja he suutelivat toisiaan.

"Mutta miksi sinä…" alkoi Pauline, joka ei käsittänyt mitään.

"Neiti Dartmouth", keskeytti Carpentaria, "minä pelkään, että teidän täytyy odottaa, kunnes saatte kuulla koko tarinan, ennenkuin voitte ymmärtää mitään tästä."

"Mutta palvelijat?" kysyi Pauline.

"Annoin heille määräyksen mennä nukkumaan virkailijain makuusaliin.
Sanoin sinun niin käskeneen", vastasi Rosie hymyillen.

"Mutta miksi?"

"Mr. Jetsam voi selittää kaiken. Minä koetin auttaa häntä ja luulen nyt onnistuneeni."

Juliette oli mennyt suoraan Ilamin luo heti sisään tultuaan ja tutkinut, että hän oli vahingoittumaton. Samassa antoi mrs. Ilam silmillään merkin, että hänellä oli vielä jotain sanottavaa. Carpentaria ryhtyi jälleen toimeensa auttajana.

KOSKA RAKASTIN HÄNTÄ KOETIN SURMATA TEIDÄT KAKSI KERTAA.

Carpentaria pyyhki kauhistuneen punaista tukkaansa.

"Miksi?" kysyi hän.

TE OLITTE JOSEPHUKSEN TIELLÄ. HÄN TAHTOI PÄÄSTÄ TEISTÄ IRTI.

Josephus irroittautui Juliettesta.

"Mutta äiti!" sopersi hän. "Sinä olet järjiltäsi!"

Mutta Carpentarian avulla sanoi mrs. Ilam:

EN OLE JÄRJILTÄNI MUTTA RAKKAUTENI AINA LIIAN VOIMAKAS.

"Tiesittekö tästä?", kysyi Carpentaria liiketoveriltaan kauhistuneena.

"Ei, en tietenkään", vastasi tämä, "ennenkuin oli liian myöhäistä."

"Miksi varoititte minua ylhäällä pyörässä?"

"Koska epäilin äitiparkaani. Pelkäsin… en voi sanoa enempää."

Carpentaria, joka oli nyt hyvin järkytetty, meni ulos huoneesta, ja
Pauline seurasi häntä.

Mrs. Ilamin silmät olivat nyt suljetut.

XXXI LUKU.

SOPUSOINTUA.

Tämä kesä oli hämmästyttävän lämmin ja kaunis, milteipä troopillinen. Aina syyskuun loppuun asti kesti tätä mainiota ilmaa, ja Ilojen Kaupungilla oli siitä luonnollisesti mitä suurinta hyötyä. Suurten elokuunjuhlien jälkeen luulivat monet syyskuun käyvän huonoksi, mutta se ei pitänyt paikkaansa. Kuukauden ensi viikkona maksoi yli miljoona ihmistä viisikymmentätuhatta puntaa kassalaatikoihin nauttiakseen Ilojen Kaupungin huvituksista, ja koko Lontoossa vallitseva vesipula ei täällä haitannut, sillä Ilam ja Carpentaria olivat antaneet kaivaa omat, syvät kaivot. Kentät ja puutarhat pysyivat siten raikkaina ja vihreinä koko kuivan kesän.

Kaikenlaisten juomien menekki puistoissa olevissa kahviloissa oli yli odotusten. Laskettiin, että yhden Carpentarian konsertin aikana juotiin kaksitoistatuhatta tuoppia olutta orkesterilavan näkyvillä.

"Tämä", sanoi Carpentaria, "vasta on menestystä. Ei kukaan johtaja ennemmin ole voinut kertoa, että hänen konserttinsa aikana juotiin 100 tuoppia olutta minuutissa."

Ja hän oli oikeassa. Menestys vallitsi Ilojen Kaupungissa. Menestys oli painanut leimansa jokaiseen Ilojen Kaupungin jäseneen, ja varsinkin Carpentariaan, vaikka hän koetti olla kuin ei se olisi merkinnyt hänelle mitään. Mutta tietysti se merkitsi hänelle paljon. Hän oli Lontoon suosikki ja hän tiesi sen itse. Kaikki hänen aikaisemmat voittonsa eivät olleet mitään tähän verrattuna, tämä oli menestys sekä hänelle itselleen että hänen aatteilleen.

Eräänä iltana syyskuun lopulla, erään harvinaisen hyvin onnistuneen konsertin jälestä laski Carpentaria tahtipuikkonsa nuottitelineelle hiukan hajamielisen näköisenä kumartaen yhä uudelleen vastaukseksi hurjiin suosionosoituksiin.

"Mikä vanhusta vaivaa?" kysyi torvensoittaja kuiskaten vierusmieheltään. He kutsuivat johtajaansa vanhukseksi arvatenkin siksi, että hän oli nuorempi kuin useimmat heistä.

"Herra tiesi", vastasi toinen. "Ehkäpä mies on rakastunut."

"Niin, sitähän hän on", sanoi ensimmäinen. "Sen kaikki tietävät."

Carpentaria meni alas lavalta kadotakseen kansanjoukkoon, mutta pian kuuli hän äänen takanaan.

"Mr. Carpentaria!"

Hän ikääntyi nopeasti. Se oli naisen ääni, ja vielä enemmän, se oli Paulinen ääni. Oliko Pauline tullut häntä tapaamaan? Mahdotonta. Se olisi ollut liian ihanaa. Mutta hän päätti päästä selville asiasta ja kysyi tavalliseen suoraan tapaansa:

"Tuletteko erikoisesti minua tapaamaan?" kysyi hän.

"Kyllä", kuiskasi tyttö.

"Se oli hyvin ystävällistä teiltä", sanoi Carpentaria vavisten ilosta.

"Ei", sanoi Pauline, "minulla on jotain teille kertomista… ja…"

Hän keskeytti epävarmana.

"Menkäämme hiukan kävelemään", ehdotti Carpentaria.

"Niin, se olisi hauskaa", sanoi Pauline aivan luonnollisesti.

He menivät puutarhojen läpi pengermää kohti. Heidän ympärillään oli valoisaa ja kuului naurua. Silloin tällöin kaikui soittoa jostain pienestä kahvilasta, ja joskus kuulivat he myös ammuntaa ampumaradoilta tai jonkun eläintarhan leijonan ulvontaa.

"Tahdotteko mennä pengermälle?" kysyi Pauline.

"Ei, neiti Dartmouth", sanoi Carpentaria, "minä ehdotan, että menemme virranuomaan. On luode — me saamme olla yksinämme, ja saamme nähdä sekä ilotulituksen että ihmisjoukot. Siellä ei kukaan voi meitä häiritä."

Avaimellaan hän avasi ristikkoportin, joka sulki virranuomaan johtavan tunnelin. He menivät sen läpi ja hän sulki portin jälleen. Juuri heidän tullessaan uomaan levisi ensimmäinen rakettijoukko taivaalle. Näky oli suurenmoinen, ja kaikuvat hurraahuudot heidän ympärillään ja yllään tekivät sen vielä juhlallisemmaksi.

"Teillä on siis jotain kertomista minulle", sanoi Carpentaria ja potkaisi hajamielisesti kiveä. "Minulla on myöskin jotain teille kertomista."

"Todellako?" kysyi Pauline.

Carpentaria katsoi tutkivasti hänen kasvojaan ja koko olentoaan. Hän oli surupuvussa, sillä mrs. Ilam oli kuollut kaksi päivää niiden tapahtumain jälkeen, joista on kerrottu edellisessä luvussa. Carpentarian mielestä ei ketään naista voinut surupuku pukea niin hyvin kuin Paulinea.

"Ja mitä tahdotte kertoa minulle?" kysyi hän.

"Se koskee serkku Ilamia", sanoi hän. "Ette kai ole tavannut häntä tänään?"

"Ei, olen ollut hyvin yksin tänään. Juliette on ollut poissa koko päivän — hän valmistelee häitään — on vain muutama päivä enää aikaa."

"Niin, siitähän juuri tahdoin puhua", sanoi Pauline. "Ilam-serkku pyysi minua sanomaan teille, etteivät he kuitenkaan mene naimisiin ensi viikolla."

"Mitä!" huudahti Carpentaria. "Miksi ei?"

"Siksi, että he menivät tänä aamuna naimisiin. He ovat jo häämatkalla."

"Ja Juliette on petkuttanut minua siten", sanoi Carpentaria katkerana.

"Joka tapauksessahan sen piti tapahtua hiljaisuudessa", sanoi Pauline. "En luule serkku Ilamin olleen erikoisen ihastunut siihen ajatukseen, että teidän orkesterinne soittaisi kirkossa. Tiedättehän miten hermostunut hän on."

"Teidän niin saneessanne", sanoi Carpentaria, "muistan, miten kiihkeästi Juliette tänä aamuna suuteli minua. Ihmettelin miksi hän niin teki. Mutta tämäpä on sangen merkillistä, sillä minullakin on viesti teille. Oletteko nähnyt neiti Rosieta aamun jälkeen?"

"Ei", sanoi Pauline, "hän matkusti Julietten kanssa."

"Niin, hän matkusti Julietten kanssa. Ja hän on tehnyt samoin kuin Juliette. Mr. Jetsam, Ilam pyysi minua ilmoittamaan teille, että hän on mennyt sisarenne kanssa naimisiin jo tällä viikolla ensi viikon sijasta. Hän oli pahoillaan, mutta hän vihaa julkisuutta. He menivät siviili-avioliittoon."

"Miten hävytöntä!" huudahti Pauline.

"No niin", sanoi Carpentaria, "teillä ei ollut mitään sitä vastaan, että nuo kaksi muuta petkuttivat minua, mutta kun on teidän vuoronne tulla petetyksi, tulee toinen ääni kelloon. Nuo kaksi paria ovat kai tehneet salaliiton meitä vastaan. Ja he ovat onnistuneet sangen hyvin. Eikö teistäkin?"

"Minusta he ovat käyttäytyneet inhoittavasti", sanoi Pauline.

"Ja me kaksi olemme yksinämme koko viikon, te omassa talossanne ja minä omassani", sanoi Carpentaria.

Hetkisen oli hiljaista, ja sitten Carpentaria kuuli nyyhkytyksen.

"Mutta hyvä ihme, ette kai itke?" kysyi hän.

Pauline ei vastannut.

Hän oli paljastanut itsensä itkullaan, hän oli ilmaissut salaisuutensa. Hän oli nyt saanut aikaan tapahtuman, jota missään tapauksessa ei olisi voitu siirtää enää tuonnemmaksi. Sanalla sanoen: Carpentaria koetti lohduttaa häntä. Voitte arvata miten hän sen teki. Voitte arvata vastustiko Pauline. Voitte arvata onnistuiko hän pyrkimyksissään.

Neljännestuntia myöhemmin kertoi Pauline hänelle, että molemmat sisarukset aina olivat ihailleet häntä, Rosie vielä kiihkeämmin kuin hän, mutta että tuo ihailu ei ollut mitään niiden tunteiden rinnalla, joita hän nyt tunsi häntä kohtaan… ja niin edespäin.

Ja ilotulitus ja suuren ihmisjoukon kättentaputus muodosti kohtaukselle juuri sellaisen näyttämön kuin Carpentaria halusi.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ILOJEN KAUPUNKI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SISÄLLYS:

- I OSA.

- I LUKU.

- II LUKU.

- III LUKU.

- IV LUKU.

- V LUKU.

- VI LUKU.

- VII LUKU.

- VIII LUKU.

- IX LUKU.

- X LUKU.

- XI LUKU.

- XII LUKU.

- XIII LUKU.

- II OSA.

- XIV LUKU.

- XV LUKU.

- XIV LUKU.

- XVII LUKU.

- XVIII LUKU

- XIX LUKU.

- XX LUKU.

- XXI LUKU.

- XXII LUKU.

- XXIII LUKU.

- III OSA.

- XXIV LUKU.

- XXV LUKU.

- XXVI LUKU.

- XXVII LUKU.

- XXVIII LUKU.

- XXIX LUKU.

- XXX LUKU.

- XXXI LUKU.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE