Naamioita III-IV
Date: 2026-04-08T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish drama -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Naamioita III-IV

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Naamioita III-IV

Ritari Klaus; Alkibiades; Carinus

Author: Eino Leino

Release date: April 8, 2026 [eBook #78395]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Vihtori Kosonen, 1908

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78395

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK NAAMIOITA III-IV ***

language: Finnish

NAAMIOITA III-IV

Kirj.

Eino Leino

Helsingissä, Vihtori Kosonen Oy, 1908—09.

SISÄLLYS:

RITARI KLAUS. Kuvaelma
ALKIBIADES. 5-näytöksinen murhenäytelmä
CARINUS. 5-näytöksinen runonäytelmä

RITARI KLAUS

Kuvaelma

HENKILÖT:

Ritari Klaus.
Inkeri.

Näyttämö: Mökki erämaassa. Ovi Perältä. Vasemmalla ikkuna-aukko, joka luukulla suljetaan. Etualalla vasemmalla Neitsyt Maarian kuva puisessa komerossaan. Himmeä lamppu sen HENKILÖT: edessä.

Ritari Klaus seisoo neuvottomana keskilattialla. Inkeri on juuri tullut sisälle ja pudistelee lunta turkiksistaan.

RITARI KLAUS: Niin, tämä on minun kotini ja tällainen minun elämäni. Sinä näet, että ikkunalautani on lahonnut ja oven kamanat viistoon painuneet. Lumi sataa tänne sisälle pyryllä ja vesi jäätyy juoma-ammeessa pakkasella. En ikinä olisi uskaltanut kutsua tänne, ellet olisi tullut itsestäsi.

INKERI: Minä rakastan sinua.

RITARI KLAUS: Sinä et voi rakastaa minua. Minulla ei ole muuta omaa taivaan alla kuin tämä tölli ja nämä vaatteet päälläni, jotka eivät nekään enää ole uuden uutukaiset. Henkeni pitimiksi viritän joskus vivun korpeen, mutta erämiehet särkevät sen tavallisesti, sillä he sanovat minun turmelevan heiltä metsä-onnen. Paras, että käännyt takaisin tykö valtavanhempaisi.

INKERI: Minä rakastan sinua.

RITARI KLAUS: Se ei käy laatuun, ystäväni. Enhän minä ole mies, jota sinun sopii rakastaa. Minun ruumiini on yhtä ruma kuin minun sielunikin eikä ole sitä pahetta maan päällä, jota minä en olisi sakkaan saakka tyhjentänyt. Minä olen naurattanut naisia useampia kuin minun päässäni on hiuksia ja murhannut miehiä niin monta, että voisi tehdä kellotapulin heidän pääkalloistaan. Muistinko mainita, että olen ryöstänyt leskien ja orpojen osan sekä hukannut taloni ja tavarani myrkyllisissä, päätä-pyörryttävissä nautinnoissa? Minä olen raunio, jossa vain sisiliskot luikertavat. Mitä iloa saattaa sinulla olla minun seurastani?

INKERI: Minä rakastan sinua.

RITARI KLAUS: En tiedä, pitääkö minun itkeä vai nauraa sinulle. Sinä olet todellakin hyvin merkillinen. Sinä tulet minun luokseni silloin, kun minulla ei enää ole mitään ja kun itse olen inho ja häpeä itselleni. Miksi sinä et tullut silloin, kun minä olin rikas ja nuori, kun minulla oli knaappeja ja palvelijoita ja kun valtakunnan mahtavimmat ritarit katsoivat kunniakseen istua minun pöydässäni? Silloin olisin minä ehkä voinut valmistaa sinulle arvosi mukaisen vastaanoton. Nyt tulet sinä myöhään yöllä, etsit kaukaisen erämaan töllin ja sanot, että tahdot jäädä siihen yhdessä rikollisen miehen kanssa, jota kukaan kunniallinen ihminen ei enää tervehdi edes tiellä tahi kirkkomäellä. Herra on varmaan nähnyt hyväksi ottaa pois sinulta sinun ymmärryksesi.

INKERI: Etkö kuule, että rakastan sinua?

RITARI KLAUS: Pelätä ja kammota sinun tulee minua, jos tahdot pysyä uskollisena omalle itsellesi. Oletko ollenkaan ajatellut sen teon seurauksia, jonka olet noin kevytmielisesti ja uhkarohkeasti suunnitellut? Ellet sinä vielä ennen yötä palaja nopeasti takaisin isäsi kartanoon, olet sinä huomenna yhtä koditon ja kurja kuin minäkin eikä kukaan entisistä ihailijoistasi ole enää sinulle kättä ojentava. Sukusi on sinut kiroava, kansa on kauhistuva naista, joka minunmoiseeni metsänpetoon on liittänyt kohtalonsa. Kaikki vallasväen ovet sulkeutuvat sinulta paukahtaen, sinun on mahdoton enää koskaan matkustaa Turkuun tahi Tukholmaan, puhumattakaan meidän omasta pitäjästämme, jossa sinä yksinkertaisesti olet tuomittu ihmisten ilmoilta häviämään. Nainen voi kestää paljon, minä tiedän sen, mutta ei sitä surun ja häpeän kuormaa, joka painaisi sinua minun vierelläni. Siksi ole nyt järkevä ja…

INKERI suutelee häntä.

RITARI KLAUS: Sinä todellakin hämmästytät minua. Sinä suutelet minua niinkuin minä olisin nuori hovipoika tahi tulisilmäinen luutunlyöjä enkä vanha, harmaahapsinen mies, jonka hartiat jo ovat elämän taistelussa ennen aikojaan kumartuneet. Näen, että tahdot syöstä itsesi suoraan perikatoon. Minä ymmärrän, että nainen voi tehdä senkin rakastajansa takia, mutta enhän minä ole sinun rakastajasi. Minä olen vain yksi sinun hyljätyistä kosijoistasi, jota sinä nyt lähestyt säälistä hänen suuressa onnettomuudessaan. Se tuottaa kunniaa sinun hyvälle sydämellesi ja minun oma sydämeni on siitä syvästi liikutettu, mutta minä olen todellakin arvoton sinun armolahjaasi vastaan ottamaan.

INKERI suutelee häntä.

RITARI KLAUS: Sinun suudelmasi koskee kipeästi minuun. Oli aika, jolloin se olisi sulanut kuin sokeri minun huulillani. Nyt pistää se minua kuin peitsenkärki takaraivooni saakka. Sinä teet todellakin hyvin väärin myöskin minua kohtaan, kun et tahdo totella sanojani. Mikä julma ilo saattaa sinulle olla siitä, että herätät haamuja haudoistaan ja lietsot minuun vain tuskaa ja kärsimystä? Mitä tahdot minusta? Miksi tulet minun luokseni? Miksi et sinä sano mitään, vaan tuijotat minuun tuolla katseella, joka rikkoo yksinäisen korpi-yön rauhan povessani?

INKERI: Miksi puhut aina koko ajan vain itsestäsi? Miksi et sinä puhu minusta ollenkaan?

RITARI KLAUS: Minä puhun sinusta, silloin kun minä puhun itsestäni. Taikka oikeammin, minä puhun siitä hyvästä työstä, jonka aiot tehdä minulle, mutta joka juuri tulisi olemaan pahatyö sinulle itsellesi. Huomaan, että aiot jälleen suudella minua. Minä kiellän sinua sitä tekemästä, sillä minä en tahdo tuntea itseäni entistä kurjemmaksi. Minä olen onneton, minä olen rikollinen, minä olen raadollinen ja köyhä, se on totta, mutta niin köyhä minä en vielä ole, että tahtoisin elää niistä muruista, jotka rikasten pöydältä putoavat. Myöskin minulla on vielä jälellä pisara ylpeyttä. Myöskään minä en salli vielä itseäni herjattavan oman orteni alla. Ja sinun rakkautesi on herja minulle, se on leivänpala, jonka heität minulle, mutta jota minä en ole pyytänyt sinulta ja jota minä en aio vastaan ottaa sinulta, niin totta kuin minä koskaan olen viatonta verta vuodattanut. Mene! Mene! Minä en tahdo enää milloinkaan nähdä sinua.

INKERI: Sinä olet sittenkin Ritari Klaus! Juuri tuollaisena tahdoin minä nähdä sinut.

RITARI KLAUS: Miksi et mene? Mitä salailet sinä vaippasi laskoksissa? Onko se joku uusi armolahja minulle, jonka aiot ojentaa minulle suudelmasi asemasta? Hah hah! Ei ole rajoja naisen hyvyydellä. Miksi et vedä esille sitä? Kenties on se kukkaro? Kenties kirjaeltu vyö minulle?

INKERI: Se on miekka. (Vetää miekan esille vaatteensa alta.)

RITARI KLAUS (säpsähtäen): Miekka? Minulle?

INKERI: Minä tahdoin, että olisit jälleen Ritari Klaus.

RITARI KLAUS: Miekka! Minun miekkani todellakin!

INKERI: Minä olen säilyttänyt sen sinulle kartanosi häviöstä.

RITARI KLAUS: Taas ulos maailmaan? Taas uusiin rikostöihin?

INKERI: Tekoihin, jotka vastaavat sinun sielusi sisintä olemusta.

RITARI KLAUS: Siellä ei asu miekka enää.

INKERI: Mikä asuu siellä siis?

RITARI KLAUS: Risti.

INKERI: Onneton! Oletko hukannut ainoan aartehesi?

RITARI KLAUS (hiljaa): Minä en ole enää Ritari Klaus.

INKERI: Miksi kummittelet sitten? Mitä teet sinä enää elävitten parissa?

RITARI KLAUS: Minä kadun. (Tapailee ristiinnaulitun kuvaa rinnallaan ja suutelee sitä. Pitkä vaitiolo.)

INKERI (harvakseen): Hyvää yötä.

RITARI KLAUS: Hyvää yötä.

INKERI: Ainiaaksi.

RITARI KLAUS: Ainiaaksi.

INKERI: Mutta sinun miekkasi tahdon minä kuitenkin jättää tänne ja iskeä ovesi kamanaan merkiksi, kuka olit. Joka kerta kuin kuljet siitä, olet täten kulkeva tuomion miekan alitse.

RITARI KLAUS: Menetkö nyt?

INKERI: Minulla ei ole täällä enää mitään tekemistä.

RITARI KLAUS (rukoilevasti): Inkeri!

INKERI (päätään pudistaen): En tunne sinua. Olet aivan outo mies minulle.

RITARI KLAUS: Etkö rakasta minua?

INKERI: Rikollista miestä saatoin rakastaa. En miestä, joka katuu.

RITARI KLAUS: Minä rakastan sinua.

INKERI: En tiedä, kuka olet. (Menee. Ovi sulkeutuu hänen jälkeensä äänettömästi.)

RITARI KLAUS: Jumalan äiti, ole minulle armollinen! (Polvistuu Neitseen kuvan eteen.)

Esirippu.

ALKIBIADES

5-näytöksinen murhenäytelmä

HENKILÖT:

ALKIBIADES.
TIMANDRA, hänen lemmittynsä.
THRASYBULOS, hänen ystävänsä.
THEANO, Pallas Athenen papitar.
PHARNABAZOS, Phrygian satraapi.
TOMYRIS, hänen puolisonsa.
SMERDIS, hänen poikansa.
MAGAIOS, hänen veljensä.
SUSAMITHRES, hänen enonsa.
MARSYAS, sadanpäämies.
SOTILAITA.

Paikka: Alkibiadeen maatalo Phrygiassa. Aika 404 e.Kr.

Näyttämö esittää huonetta Alkibiadeen maatalossa. Taustan vasemman puolen muodostaa pilariaukko, joka myös voidaan sulkea uutimella. Koko huone, samoin kuin sen sisustus, muinaishelleenisen ja barbaarisen tyylin sekoitusta.

Taustassa (oikealla) ovi. Samoin ovi etualalla oikealla ja kaksi ovea vasemmalle. Vasemmalla pöytä ynnä istuimia. Pilari-aukon takana puutarha, sen takana vuoria ja laaksoja ynnä vihdoin kaupunki eräällä vuorenrinteellä.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

Näyttämö aluksi tyhjä. Pöydällä viiniä ja hedelmiä. Uudin on vedetty syrjään pilari-aukon edestä. Taustassa lämmin iltapäivä-valaistus.

Ulkona kova-äänisiä koputuksia. Timandra tulee oikealta.

MARSYAS (ulkona): Hohoi, Alkibiades! Oletko kotona?

TIMANDRA: Ken kolkuttaa? (Menee pilari-aukolle.)

MARSYAS: Ohoi, se olen minä, Marsyas, sadanpäämies! Tahdon tavata
Alkibiadeen.

TIMANDRA: Alkibiades ei ole kotona.

MARSYAS: Kuinka? Ei kotona? Eikä kai lintuseni. Missä hän on? — Tärkeitä asioita kaupungissa?

TIMANDRA: Alkibiades on jo varhain aamulla mennyt metsästämään erään ystävänsä kera, joka eilen-illalla saapui Ateenasta.

(Marsyaan pää ja yläruumis näkyy pilari-aukon permannon yli. Hän on jotenkin juovuksissa ja puhuu törkeällä, tuttavallisella äänellä, jota aina joku nikotus keskeyttää.)

MARSYAS: Ja milloin luulet hänen sieltä palajavan?

TIMANDRA: Arvattavasti ennen yön tuloa. — Mitä asioita, jos saan luvan kysyä?

MARSYAS: Valtio-asioita, armahani. — (Kuiskaten.) Sht! Ymmärrätkö: pää poikki!

TIMANDRA: Jumalat!

MARSYAS: Nonoh, en tahdo väittää, että pääsi menisi poikki juuri nyt tahi että ollenkaan olisi kysymys juuri sinun poloisen näköpäästäsi. Mutta valtioasioiden kanssa ei ole leikkimistä, tiedä se!

TIMANDRA: Voithan palata huomenna siis.

MARSYAS: Aivan mahdotonta! Tänään ei ole mitään huomenta, kultaseni.
Tänään on Astarten juhlapäivä. Yksi suukko!

TIMANDRA: Mene vaan matkoihisi! Tunnen jo tänne saakka, että hengityksesi hajahtaa humalalle.

MARSYAS (laulaa):

Hei, humala
on jumala
ja rikkaus
on rakkaus,
kultaa, kultaa, kultaa…!

(Heittää sisälle kourallisen kiliseviä kultarahoja.)

TIMANDRA: Laulusi sopii loilotettavaksi paremmin jonkun lempihuoneen edustalla. (Kokoilee rahat ja heittää ne takaisin hänelle.) Pidä kultasi!

MARSYAS: Kulta on multaa, sydänkäpyseni. Mutta pääsenkö sisälle?

TIMANDRA: Et.

MARSYAS: Häh? Mieti tarkoin, mieti tarkoin, tiltalttiseni. Alkibiades on minun ystäväni, kestiystäväni…

TIMANDRA: Vakavasti on Alkibiades varoittanut minua laskemasta ketään sisälle hänen poissa-ollessaan.

MARSYAS (viekkaasti): Myös tärkeiden sanomien saattajata? Älä nyt ole lapsellinen, laulurastahani. — (Salaperäisenä.) Näetkö kädessäni tämän kirjeen? Se on suurkuninkaalta.

TIMANDRA: Anna se minulle!

MARSYAS: Vasta kun olet valmistanut suurkuninkaan airuelle hänen arvonsa mukaisen vastaan-oton. — Mitä, ajatteletkaan? Minä saattaisin perille kaikkein-korkeimman tahdon ilmoituksen killuen näin kuin hirsipuun koristus maan ja taivaan välillä…?

TIMANDRA: Lupaatko sitten heti mennä matkoihisi, kun olet antanut kirjeen minulle?

MARSYAS: Lupaan, jumaliste, lupaan. Menen kuin savu, katoan kuin kaste taivahille. (Laulaa:)

Ah, kultani,
jo avaja,
voi, lintuni,
jo havaja,
iltaa, iltaa, iltaa…!

TIMANDRA (hetken epäröityään): Tule siis! (Avaa oven hänelle.)

MARSYAS (tulee): Vihdoinkin! — (Tervehtii Timandraa barbaarisella kohteliaisuudella.) Oh! Kauniimpi kuin milloinkaan! Mitä minä olen sanonut? Onhan Astarte itse muotosi muovaellut.

TIMANDRA: Se on vaan tuo jumalainen juopumuksesi, joka kaikki asiat silmissäsi kaunistaa. — Kirje!

MARSYAS: Minä vannon: humalani haihtuu heti sinun katsantosi edessä kuin kalpea kuudan auringon auetessa. — (Lähennellen.) Tuo käsi…

TIMANDRA: Pois! Sinä lupasit mennä matkoihisi, heti kun olet antanut minulle kirjeen. Tuleeko siitä mitään?

MARSYAS: Epäilemättä, kullan-kyyhkyläiseni, epäilemättä. — Mutta enhän vielä ole antanut sinulle mitään kirjettä.

TIMANDRA: Siispä anna se minulle!

MARSYAS (lähennellen): Tämä olkapää…

TIMANDRA: Kirje!

MARSYAS: Välipuheen mukaan, västäräkkiseni, välipuheen mukaan. Tämä on ohjesääntö: minä menen, sitten kuin olen antanut sinulle kirjeen.

TIMANDRA: No niin?

MARSYAS: Nyt minä en anna sinulle mitään kirjettä: siis minä en ollenkaan mene matkoihini. — Se on selvä.

TIMANDRA: Sinä vannoit…

MARSYAS: Juuri siksi. Vala on tuiki kallis ja pyhä asia… Näet itse, että minun on sula velvollisuuteni jäädä.

TIMANDRA (tuskissaan): Jumalat, mitä pitää minun hänelle tekemän! —
(Kiivaasti.) Minä tahdon kirjeen, kuuletko, minä tahdon!

MARSYAS: Pikkuhiljaa, hienohelmaseni, pikkuhiljaa. Kirjeen annan minä vain Alkibiadeelle. — Sinulle sitä vastoin… (Kaivaa povestaan esiin kultaisen rannerenkaan ja pitelee sitä sormiensa välissä.)

TIMANDRA: En ole kyllin köyhä vastaanottaakseni lahjoja … sinulta!

MARSYAS: Minulta? Mitä arveletkaan? Minäkö tuhlaisin noin turhan asian vuoksi leluja, joilla voisi ostaa jo kokonaisen valtameren viiniä. Ehei, hempukka! — (Irvistäen.) Tämä on vain pieni sulka sen kultalinnun siivestä, joka juuri nyt pääsi päällä liihoittelee.

TIMANDRA (mittailee häntä katseellaan): Äänestä päättäen luulisi sitä pikemmin vaakkuvaksi varikseksi.

MARSYAS: Se on sinulle vielä muniva kultaisia munia. — Tuon terveisiä sinulle palatsista … eräältä ystävältä!

TIMANDRA (kylmästi): Minulla ei ole ketään ystävää palatsissa.

MARSYAS: Monta, kaunis keijukaiseni, monta! Mutta niistä ei nyt puhetta. — (Kuiskien.) Prinssi Smerdis lähettää sinulle tämän.

TIMANDRA: Minä en ota vastaan mitään lahjoja prinssi Smerdiiltä.

MARSYAS: Et varmaan ole oikein ymmärtänyt sanojani. Prinssi itse on pyytänyt minua…

TIMANDRA: Tervehdä prinssi Smerdistä minun puolestani ja virka, että on hyvin ystävällistä häneltä vielä muistaa vähäpätöistä tanssijatarta. Mutta hänen lahjojansa minä en voi enkä saa vastaan-ottaa niin kauan kuin asun Alkibiadeen katon alla.

MARSYAS: Sinä olet hullu, tyttöseni, pähkähullu! — Oikea prinssi, ajattelepas! — Vai luuletko löytyvän sitä Phrygian tytärtä, jonka sydän ei ilosta sylkähtäisi saadessaan tällaisen sanoman?

TIMANDRA: Niinpä antakoon hän lahjansa Phrygian tyttärille! Minun ainoa iloni on Alkibiades.

MARSYAS (nauraen): Ethän tahtonekaan uskotella minulle rakastavasi tuota maankiertäjää, tuota maantieylimystä, tuota keppikerjäläistä, joka ei voi antaa sinulle edes uutta hametta Astarten juhlapäiväksi? Mahdotonta.

TIMANDRA: Joskaan hän ei voi antaa minulle uutta hametta, kuten sanot, antaa hän joka päivä minulle niin monta uutta todistusta rakkaudestaan…

MARSYAS: … että hän jättää sinut yksin kahden hämärän välille ja lähtee itse päiväksi metsästämään! (Nauraa.) Tiedäpäs, jos nuo ovat rakkauden todistuksia, joista puhut, mahtaa hän todellakin rakastaa sinua sanomattomasti.

TIMANDRA (nyreästi): Se on totta. Hän olisi hyvin kyllä voinut jäädä kotiin…

MARSYAS: Katsopas!

TIMANDRA: Minä tarkoitan: hän olisi voinut jäädä kotiin, vaikka minä itse pyysin häntä lähtemään.

MARSYAS: Siinä tapauksessa mahdat sinä rakastaa sanomattomasti!

TIMANDRA: Niin teenkin! Entä sitten?

MARSYAS: Ei mitään. — Tulista rakkautta, kissa vieköön! Sangen harvinainen tapa viettää lemmen jumalattaren juhlapäivää!

TIMANDRA (ylpeästi): Etkö luule rakkauteni olevan kyllin lujan kestääkseen sekä kahden hämärän välin että sillä aikaa mahdollisesti sattuvat viettelykset?

MARSYAS: Tietty se, tipuseni, tietty se. Varsinkin ne viettelykset, jotka tulevat päivän-aikaan…

TIMANDRA: Mitä tarkoitat?

MARSYAS (silmää vilkuttaen): Hämärät lankeavat myös yön kauniin kahdenpuolen…

TIMANDRA: Niiltä turvaa minut Alkibiades.

MARSYAS: Prinssi Smerdis tahtoo vielä tänä iltana tavata sinut.

TIMANDRA (kuin itsekseen): Prinssi Smerdis on vielä lapsi.

MARSYAS: Prinssi Smerdis on punainen ja valkea, hän on nuori ja tuoksahtaa vielä tuoreelle vuohenmaidolle. Hän uneksii sinusta yöt kuumat vuoteellaan…

TIMANDRA: Hän?

MARSYAS: … ja hän ujostelee päivät sinun kuvajaistasi, joka seuraa häntä kaikkialle, lammikoiden partaille ja linnan puistikoihin.

(Kiinnittää renkaan hänen käsivarteensa. Timandra kuuntelee
viehättyneenä.)

TIMANDRA: Prinssi Smerdis?

MARSYAS: Sinä pääset hoviin…

TIMANDRA (nauruun purskahtaen): Voisihan luulla melkein, että teet omaa rakkauden-tunnustustasi! — Kuulit, mitä sanoin: Alkibiades on minun ainoa iloni ja autuuteni.

MARSYAS: Tätä vastausta en voi viedä palatsiin. Prinssi Smerdis…

TIMANDRA: Prinssi Smerdis on lähettänyt hävyttömän puolesta-puhujan.
Mene!

MARSYAS: Hänen lahjansa sallinet sinä kuitenkin jäädä tänne?

TIMANDRA: Hänen lahjansa olisi minulle kahle, vaikka kultainenkin.
Ota se!

MARSYAS: Mikä on annettu, on annettu. — (Viekkaasti.) Voithan kätkeä sen vastaisia tarpeita varten.

TIMANDRA: Niinpä lasken minä sen tähän pöydälle ja lupaan, että se saa olla siinä, siksi kuin prinssi itse on saapuva sitä noutamaan.

MARSYAS (hävyttömästi): Se on parempi, sen vastauksen voin minä viedä palatsiin.

TIMANDRA: Konna! Poistu täältä!

MARSYAS: Päivänkukka, muista, missä juuresi ovat!

TIMANDRA: Missä?

MARSYAS: Loassa. — (Taustaan osoittaen.) Sinä olet tullut tuosta suuresta kaupungista. Sen väenvilinään olet sinä jälleen jäljettömästi häviävä.

TIMANDRA (heikosti huudahtaen): Ei, ei!

MARSYAS: Tänä yönä, vielä tänä yönä … (Laulaa:)

Sun rintasi
puutarha on,
sun hintasi
on verraton,
valtaa, valtaa, valtaa…!

(Menee loilottaen. Timandra on äkkiä hervottomaksi horjahtanut. Seisoo vielä hetkisen kädet silmäinsä edessä, herää kuin pahasta lumouksesta ja pyyhkäisee äärettömällä inholla käsivarttaan, jota Marsyas on koskettanut. Yrittää rientää vasemmalle, pysähtyy, miettii, ottaa kuin ohimennen kultarenkaan pöydältä ja kääntelee sitä ihaillen kädessään. Pudistaa päätään, laskee korun jälleen pöydälle. Menee pilari-aukolle. Nojaa uneksien pylvääseen. Hämärä on langennut nopeasti. Näyttämö on jo miltei pimeä. Taivas on tähdittynyt, juhlatulet syttyneet kaupungissa. Etäinen kohina ilmoittaa ilon alkaneeksi.)

Timandran laulu.

Yön taivahalla jo tähdet käy.
Ei kulta korkea kotiin näy.
Jos mua sa lemmit, miks' viivyt poissa?
Jos sua en lemmi, miks viihdyn koissa?

On kallihimmat mun lempein yöt
kuin kullat, päärlyt ja helmivyöt,
mut kallein lahjoista taivahalta
on lemmen ylpeän vapaa valta.

Niin autioksi käy sydämein.
Mit' armas, ah, sulle pahaa tein?
Mua miksi loukkaat, kun sua ma lemmin?
Miks pois mun päästät, kun eessäs emmin?

(Sulkee äkisti uistimella pilari-aukon. Menee oikealle, palajaa ja sytyttää tulet. Pysähtyy kuin ohimennen jälleen korua ihailemaan. Koettelee käsivarteensa sitä, hymyilee, ihasteleikse, ottaa pöydältä hedelmän ja puraisee sitä valkeilla hampaillaan. — Ääniä taustasta. Timandra pakenee nopeasti oikealle.)

(Alkibiades ja Thrasybulos tulevat keskustellen kiivaasti keskenään.)

ALKIBIADES: Ystäväni: sinä et menettele rehellisesti minua kohtaan…

THRASYBULOS: Kuinka?

ALKIBIADES: Sinä sanot osan, mutta et kaikkea. Mikä on sinun suunnitelmasi?

THRASYBULOS: Juuri sitähän olen päässyt sinulle selittämästä.

ALKIBIADES (ankarasti): Thrasybulos: en tahtoisi mielelläni epäillä sinua, sillä silloin en todellakaan tietäisi enää, kehen uskoa.

THRASYBULOS: Älä siis epäile minua! Olen ystäväsi!

ALKIBIADES: Monta ystävää on minulla ollut ja kaikki ovat he minut vaaran hetkellä pettäneet.

THRASYBULOS (nuhtelevaisesti): Kaikkiko?

ALKIBIADES: Sinua yksin olen tähän saakka pitänyt todellisena ystävänä.

THRASYBULOS: Nytkö et pidä enää? Millä olen ystävyytesi kadottanut?

ALKIBIADES: Et vielä millään. — (Epäluuloisesti.) Kuitenkin miellyttäisi minua tietää, mitä olisit sinä vaaran hetkellä tekevä.

THRASYBULOS: Antaudu siis vaaroihin minun kanssani! Olen ystäväsi. —

ALKIBIADES: Hm. Tahtoisin tietää sen hiukan ennen.

THRASYBULOS: Ellet usko sanoihini, käy se todellakin sinulle vaikeaksi.

(Vaitiolo.)

ALKIBIADES (miettien): On olemassa tosin yksi seikka, joka kehoittaa minua luottamaan sinuun.

THRASYBULOS: Todellakin!

ALKIBIADES (kuin edellä): Niin kauan kuin olemme toisemme tunteneet, olet sinä aina toivonut minua paremmaksi kuin olen.

THRASYBULOS: Ja tuotako eivät muut ystäviäsi ole toivoneet?

ALKIBIADES: Eivät, (hymyillen omituisesti) — sillä jos heidän toiveensa olisi toteutunut, en minä enää olisi voinut olla heidän ystävänsä.

THRASYBULOS: Sinulla on ollut huonoja ystäviä, Alkibiades.

ALKIBIADES: Mahdollista kyllä. — (Merkitsevästi.) Kritiaasta tuli tyranni.

THRASYBULOS (laskien kätensä hänen olalleen):
Ystäväni!

ALKIBIADES: Myöskin Kritias oli minun ystäväni ja kuitenkin hän on nyt
Spartan palkollinen! — (Hurjasti.) Mitä maksetaan minusta Ateenassa,
Thrasybulos?

THRASYBULOS: En ole hieronut kauppaa hengelläsi.

ALKIBIADES: Kuitenkin täytyy minun tehdä sinulle yksi kysymys.

THRASYBULOS: Mikä?

ALKIBIADES (painokkaasti): Tämä: oletko Lakedaimonin lähettämä?

THRASYBULOS: Hyvästi! (Aikoo mennä.)

ALKIBIADES: Ystäväni! Nyt vasta voin sydämestäni toivottaa sinut tervetulleeksi kattoni alle.

THRASYBULOS (empien kynnyksellä): Enpä tiedä enää, astunko sen alle.
Sinä koettelet liiaksi ystävyyttämme, Alkibiades.

ALKIBIADES: Koska tiedän, että se kestää koettelemukset. — Pyydän sinua istumaan ja iloitsemaan siitä, mitä köyhä taloni voi tarjota sinulle.

THRASYBULOS: Sitä ennen tahdon kuitenkin sinulle asiani ilmoittaa.

ALKIBIADES (jälleen epäluuloisesti): Ystävyys yksin ei siis ole tuonut sinua Aasiaan?

THRASYBULOS: Ystävyyden takia ei matkusteta merten poikki.

ALKIBIADES: Kuitenkin ystävä minulle mereltä yleni!

THRASYBULOS (merkitsevästi): Matkusti velkamies jälestä velallisensa.

ALKIBIADES: Ei vihollinen jälestä vihollisensa?

THRASYBULOS: Tulin sotatoverina.

ALKIBIADES (vältellen): Toivon myös toverin kohdanneesi.

THRASYBULOS: Minä sanoin: sota toverina.

ALKIBIADES: Rauha vallitsee maailmassa.

THRASYBULOS: Tyyni myrskyn edellä, toivon minä.

ALKIBIADES: Lakedaimonilaisten valtikka ulottuu kaikkialle. He ovat nyt maan herrat.

THRASYBULOS (lennokkaasti): Eivät, niin kauan kuin elää Alkibiades.

(Vaitiolo.)

ALKIBIADES: Mitä tahdot minulta?

THRASYBULOS: Tärkeät asiat vaativat tällä hetkellä sinun läsnä-oloasi
Ateenassa.

ALKIBIADES (pilkaten): Ohoh, etpä vähää vaadi, kun vaadit minua kotini jättämään!

THRASYBULOS: Kotilietesi ääreen sinua pyydänkin juuri.

ALKIBIADES: Kotiliesi on siellä, missä lempi leimuaa.

THRASYBULOS: Suurin kuitenkin on lempi synnyinmaahan.

ALKIBIADES: Naisen rakkaus on täällä majani rakentanut.

THRASYBULOS: Kansan rakkaus on siellä sinulle toisen, korkeamman, kohottava.

ALKIBIADES (hampaittensa välistä): Huono perustus on kansan rakkaus.

THRASYBULOS: Olkoon siis Ateenan vapaus arvokkaampi!

ALKIBIADES: Ateena on hävitetty, orjuutettu.

THRASYBULOS: Sitä suurempi kunnia voida se jälleen raunioista rakentaa.

ALKIBIADES (nopeasti): Ahaa, sekö oli sinun suunnitelmasi?

THRASYBULOS: Sen ponsi, niin. Loput kerron sinulle sitten kuin olemme matkaan kiiruhtaneet.

(Timandra tulee oikealta hymyillen herttaisesti.)

TIMANDRA: Kuulin teidän kiistelevän keskenänne. — Onko metsä ollut mieluinen teille?

ALKIBIADES: Kiitos kysymästä. Emme ole saaneet juuri mitään ammutuksi.

THRASYBULOS (hymyillen): Olemme parhaasta päästä vain väitelleet.

(Alkibiadeen silmät ovat heti Timandran sisälle tultua kiintyneet renkaasen, joka on hänen käsivarressaan. Katsoo, lähestyy ja tarttuu vihdoin kovasti kiinni häneen.)

ALKIBIADES: Pharnabazoksen sadanpäämies on käynyt täällä.

TIMANDRA (viattomasti): Kyllä. Mutta mistä sen tiedät?

ALKIBIADES: Jäljistä, jotka hänen saastaiset sormensa ovat jättäneet! — Hahaa, näetkö, ystäväni? Mitä minä sanoin? Eikö tänään ole Astarten juhlapäivä!

THRASYBULOS: Anteeksi: pukuni on metsällä pilautunut ja minä häpeän ilmestyä tässä asussa korkean jumalattarenne juhlapöytään. Sallinette sentähden, että kiirehdin heti sitä vaihtamaan.

(Menee taemmasta ovesta vasemmalle. Hetken painostava vaitiolo.)

TIMANDRA: Alkibiades!

ALKIBIADES (töykeästi): Mikä on?

TIMANDRA: Näin, että aioit häväistä minua hänen läsnäollessaan.

ALKIBIADES: Entä sitten! — Toiko hän mitään kirjettä minulle?

TIMANDRA: Hänellä oli kirje. Mutta hän ei antanut sitä.

ALKIBIADES: Miksi ei?

TIMANDRA: Luulen, että hän lupasi vielä tänä yönä takaisin tulevansa.

ALKIBIADES: Tänä yönä, tänä yönä siis…

(Vaipua mietteisiinsä. Vaitiolo. Timandra lähestyy arasti häntä.)

TIMANDRA: Alkibiades!

ALKIBIADES (jyrkästi): Mitä? — (Hitaasti, käyden häntä kohden.) Minä en sano mitään siitä, että lasket sisälle vieraita poissa-ollessani, vasten minun nimenomaista käskyäni, enkä siitäkään, että otat lahjoja Smerdis prinssiltä…

TIMANDRA: Senkin sinä tiedät?

ALKIBIADES: Kaikki. — Mutta niin kauan kuin sinä olet tässä talossa, kiellän minä sinun hänen korujaan kantamasta. Oletko ymmärtänyt?

TIMANDRA: Armaani, sinä viivyit niin kauan metsällä ja minä ajattelin…

ALKIBIADES: Vaikka minä olisin viipynyt vielä kauemmin, ei sinulla ole lupa tehdä minua naurun-alaiseksi ystäväni silmien edessä. — (Painokkaasti.) Mitä muuten häneen tulee: hän ei ole petturi, kuten sinä sanot.

TIMANDRA: Sen parempi.

ALKIBIADES: Kuitenkin epäilit sinä jo ensi hetkestä saakka häntä.

TIMANDRA: En suinkaan. Hän vaikutti minuun vain niin vastenmielisesti.

ALKIBIADES: Siinäpä se. Jo aamulla koetit sinä herättää minussa epäluuloja häntä vastaan.

TIMANDRA: Etkö itsekin epäillyt häntä?

ALKIBIADES: Mahdollisesti tein minä sen. Mutta sinä lietsoit minun liiallista varovaisuuttani, samoin kuin sinä aina olet valmis syttämään sydämeni vaanivaa epäluuloisuutta.

TIMANDRA: Ah! — (Painaen sydäntään.) Se koski kipeästi.

ALKIBIADES: Minä sanon vain, mikä on totta. Minä olen jo kauan huomannut sen. Sinä tahdot imeä minusta pois minun ihanan itseluottamukseni…

TIMANDRA: Senkin minä tahdon, senkin!

ALKIBIADES: Ja tehdä minut niin raukaksi omissa silmissäni, etten enää tiedä enkä muista, kuka olen. — (Äkkiä käännähtäen.) Mutta miksi täällä on niin paljon valoa? Loistaahan koko talo kuin lyhty ikään!

TIMANDRA (hiljaisesti): Arvelin, koska tänään on Astarten juhlapäivä…
Mutta voinhan minä sammuttaa osan tulista, jos niin tahdot.

ALKIBIADES: Ne saavat palaa. — (Aikoo vasemmalle, pysähtyy.) Voit tuoda enemmän viiniä. Me juomme tänään. — Ja tuon pöydän voit myös järjestää hiukan hauskemmaksi, ettei ystävämme saa aivan huonoa käsitystä meidän barbaarisista elämäntavoistamme.

(Menee etumaisesta ovesta vasemmalle. — Timandra jää silmät suurina hänen jälkeensä katsomaan, pudistaen sitten päätään surumielisesti, riisuu koron käsivarrestaan ja poistuu hitaasti oikealle. Palajaa hetken perästä takaisin kantaen olallaan viiniruukkua ja kukkasia. Alkaa apein mielin järjestää pöytää, pyyhkäisten aina välillä kyyneleen silmäkulmastaan. Thrasybulos, juhlapuvussa, tulee taemmasta ovesta vasemmalta ja tervehtii häntä kohteliaasti.)

THRASYBULOS: Oh, täällähän näyttää tuiki juhlalliselta. — Ihailen aistiasi, neito. Aspasia itse ei olisi tuota somemmin soristanut.

TIMANDRA (alakuloisesti): Alkibiades ei pidä minun maustani.

THRASYBULOS: Kuinka?

TIMANDRA: Hän on itse sanonut minulle sen.

THRASYBULOS: Hän on laskenut leikkiä luonnollisesti. — Mutta sinä näytät oikein surulliselta, neito. Eikö Astarte ole katsonut puoleesi armollisesti?

TIMANDRA: Astarte on sekä ilon valtiatar että surun. Hän on kääntänyt minun puoleeni tänään surun kasvot.

THRASYBULOS (kuin ohimennen): Alkibiades mainitsi metsällä minulle eräästä kirjeestä. Onko hän ehkä saanut ikäviä sanomia?

TIMANDRA: Alkibiades puhuu minun kanssani niin harvoin. Sitä asiaa lienee sinun paras tiedustella häneltä itseltään.

(Vaitiolo. Alkibiades, juhlapuvussa, tulee nopeasti vasemmalta.)

ALKIBIADES: Kuulitteko?

THRASYBULOS: Mitä?

ALKIBIADES: Minusta tuntui kuin olisi joku liikkunut puutarhassa. — Nyt taas!

TIMANDRA (kuuntelee): Lentävä lehti vaan.

ALKIBIADES: Minun korvani eivät petä koskaan. — Nyt taas! Askeleita!

THRASYBULOS: Jos tahdot, voinhan minä käydä tarkastamassa, onko puutarhaan kukaties joku kutsumaton vieras pujahtanut.

ALKIBIADES: Sinä? — (Katsoo terävästi häneen.) Siinä tapauksessa saattaa olla parasta, että otat toveriksesi tämän. (Ojentaa tikarin hänelle.)

THRASYBULOS: Sinä luulet siis…?

ALKIBIADES (keveästi): Että siellä ei ole ketään. — Pyydän kuitenkin, että pidät tikarin. Teitä on silloin kaksi tarkastajaa.

THRASYBULOS: Kuten tahdot.

(Katsoo häneen, menee perälle päätä pudistaen. Vaitiolo.)

ALKIBIADES: Timandra! Voitko antaa anteeksi minulle?

TIMANDRA: Emme enää puhu siitä asiasta, armahani. — Mutta sinä olet levoton. Miksi?

ALKIBIADES: Huomasitko, millä kiireellä ystäväni jouduttausi minun sijastani puutarhaan?

TIMANDRA: Epäilemättä hän teki sen todistaakseen sinulle, että siellä ei ollut ketään.

ALKIBIADES (hajamielisesti): Mahdollista kyllä. — (Kuin itsekseen.)
Jospa minä vaan voisin uskoa häneen! Jospa minä voisin!

(Vaipuu ajatuksiinsa. Timandra lähestyy häntä hiljaa. Vaitiolo.)

TIMANDRA: Joku suru painaa sinua?

ALKIBIADES (käyden hänen käteensä): Timandra! Rakastatko minua?

TIMANDRA: Epäiletkö sitäkin, Alkibiades?

ALKIBIADES: En. — Mutta voisitko sinä rakastaa minua sittenkin, jos…

TIMANDRA: Jos mitä?

ALKIBIADES (vaikeasti): Jos meidän täytyisi joksikin aikaa erota toisistamme?

TIMANDRA: Meidän! — (Tuskallisesti.) Sinä aiot matkustaa jonnekin?
Minne?

ALKIBIADES: Se voi käydä välttämättömäksi. Kaikki riippuu tuosta kirjeestä. — St! Hiljaa! Ystävämme palajaa.

THRASYBULOS (tulee): Kuten sanoin, siellä ei ollut ketään.

ALKIBIADES: Ei ketään?

THRASYBULOS: Ei. Olet kuullut kummituksia. — Tässä tikarisi!

ALKIBIADES: Hyvä. Anteeksi, että vaivasin sinua. — Ja nyt pyydän sinua tekemään kunniata pöydällemme. — (Tempaa pikarin pöydältä.) Astarten malja!

THRASYBULOS: Ja meidän ihanan emäntämme malja! (Juo.) Ehkä tahdotte nyt myöskin selittää minulle, mikä on oikeastaan tuo Astarte. Sama kuin Aphrodite, eikö totta?

ALKIBIADES: Aphrodite on viileä, vedestä syntynyt. Astarte sitä vastoin on syntynyt tulesta.

THRASYBULOS: Tulesta?

ALKIBIADES: Kaikki Aasian jumalat ovat tulesta syntyneet. Siksi on heitä palveltava myöskin tulella! — Eikö totta, Timandra?

TIMANDRA (hymyillen): Tiedän ainoastaan, että heitä on palveltava.
(Menee oikealle.)

ALKIBIADES: Tiedätkö, Thrasybulos, että maan tapa vaatii jokaisen phrygialaisen naisen kerran vuodessa muukalaiselle antautumaan?

THRASYBULOS: Raakalaistapa!

ALKIBIADES: Sinä ylenkatsot Aasiaa? — Tiedäpäs, usein tuntuu minusta kuin he kaikessa hurjuudessaan olisivat lähempänä luonnon kaikkivaltiaan viisautta kuin me helleenit kaikessa tarkoin määritellyssä sopusuhtaisuudessamme.

THRASYBULOS: Pelkään heidän viisautensa mahtuvan yhteen ainoaan
Pheidiaan kuvapatsaasen.

(Vaitiolo. Alkibiades menee pilari-aukolle, vetää uutimet
syrjään ja katsoo uneksien yöhön, josta etäiset uhritulet
loimottavat.)

ALKIBIADES: Aasia! Kuinka minä rakastan sinun villiä rajattomuuttasi! — (Nojaa uneksien pylvääsen.) Thrasybulos! Kuuletko tuota huminaa? Se tulee kaupungista.

THRASYBULOS: Minä kuulen.

ALKIBIADES: Aasia! Tuhansin säikein on sydämeni sinuun kiinnitetty. — (Vaitiolo.) Ystäväni, tiedätkö, mitä siellä nyt tapahtuu? Veli sekaantuu veljeensä, isä tyttäreensä. Kansa täyttää kadut ja temppelit He juovat, he tanssivat, he viileksivät itseään veitsillä, kaikki samassa ilon ja yliluonnollisen intohimon myllerryksessä.

THRASYBULOS: He ovat barbaareja.

ALKIBIADES (humoristisesti): Kentaureja! — Mutta he ovat onnellisia. He sulavat sen kautta johonkin itseään suurempaan.

THRASYBULOS: Mikä se olisi?

ALKIBIADES: Maailman henki, Thrasybulos. Etkö tiedä, että siihen hukkuminen itämaisten uskontojen mukaan on korkein onni yksilölle?

THRASYBULOS (vakaumuksella): Maailma on Ateena.

ALKIBIADES: Maailma on rajaton.

THRASYBULOS: Niinkuin barbaarien intohimot!

ALKIBIADES: Niinkuin ovat ihmisen mahdollisuudet. — (Vaitiolo. Vetää uutimen takaisin pilari-aukon eteen ja astuu hitaasti alas.) Thrasybulos!

THRASYBULOS: Niin, ystäväni?

ALKIBIADES: Onko sinulla jotakin itseäsi korkeampaa?

THRASYBULOS: On, sama kuin sinullakin, Alkibiades: Kansa, isänmaa.

ALKIBIADES: Ihmiskunta voisi olla minun kansallisuuteni.

THRASYBULOS (taustaan osoittaen): Niidenkö tulien luulet tuolta loimottavan?

ALKIBIADES (harvakseen): Ihmisvihan ja ihmis-ylenkatseen rovio palaa minun päälaellani. (Reippaasti.) Aasian malja!

THRASYBULOS: Juon sen raskaalla sydämellä, jos Aasia on ryöstävä meiltä
Alkibiadeen.

(Vaitiolo. Molemmat istuivat. Alkibiades ottaa kitaran käteensä
ja näppäilee sen kieliä hiljakseen.)

ALKIBIADES (deklamoi):

Toiset laulaa Teeban sotaa,
toiset phrygein ryskinää,
mieti en ma miekan otaa,
muuta tahdon ylistää,
voittaneet mua eivät laivat,
jalkaväki, ratsahat,
toiset voimat voiton saivat:
silmät kauniit katsoivat.

THRASYBULOS: Hyvä, hyvä, Alkibiades! — Vanhan Hellaan malja!

ALKIBIADES: Ja Hellaan runoniekkojen malja; he eläkööt! (Juovat.)

THRASYBULOS: Oletpa itsekin runoniekka, Alkibiades.

ALKIBIADES: Jonkun runon lienen eläissäni sepittänyt. — Mutta siitä on jo kauan.

THRASYBULOS: Yhden niistä muistan minä vielä kuin eilisen päivän.
Muistan sekä runon että kohtauksen, jonka johdosta sepitit sen:
"Alkibiadeen näky". Lausu se minulle!

ALKIBIADES: En viitsi. — (Ojentaa kitaran hänelle.) Nyt on vuoro sinun virtesi virittää.

THRASYBULOS: Se oli laulu Alkibiadeen nuoruudesta. Usein esitit sinä itse ennen sitä minulle uneksien. (Näppäilee kitaraansa.)

Alkibiadeen näky.

Olen nähnyt immen
niin valkean
kuin Pallas Athenen
patsahan.

Theano, temppelin
impyinen!
Oi, koskaan unhoita
sua ma en.

Sa seisoit templisi
portahilla;
ma kuljin varjossa
viileen illan.

Sa seisoit' kirkkaana,
korkeana;
ma kuljin maassa
niin matalana.

Olin juonut päivät
ja itkenyt illoin:
kai Panathenaian
oli juhla silloin.

Meni päivä maillehen
laaksoissa,
mut rusko kimmelsi
vuorilla.

Ja kädessä malja
ja seppelpäin
ohi Athenen templin
me kuljimme näin.

Yks filosofeerasi,
toinen lauloi,
ja kolmansi katu-
tyttöä kauloi.

Sun nähdessä silloin
mun seisahti syön
kuin Arkipelaagissa
aalto yön.

Ja aallossa taivahat
kuvastui
ja taivahan tuhannet
tähtöset ui.

Mut koska sa silmäsi
laskit alas,
niin jällehen myrsky
mun rintaani palas.

Ja myrsky se raivoo
vieläkin.
En unhoita impeä
temppelin.

(Alkibiades kertaa liikutettuna viimeisen säejakson.)

Esirippu.

TOINEN NÄYTÖS.

Alkibiades katsoo uneksien eteensä. Thrasybulos koskettaa häntä hiljaa kädellään.

THRASYBULOS: Palaja kotiin!

ALKIBIADES (kiivaasti): Sinä unohdat, että olen maanpakolainen!

THRASYBULOS: Myöskin maanpaossa voi isänmaataan rakkaudella ajatella.

ALKIBIADES: Onko Ateena minua rakkaudella ajatellut?

THRASYBULOS: Enemmän kuin ketään on Ateena sinua jumaloinut.

ALKIBIADES: Ja vihannut enemmän kuin ketään. Kaunis jumaluus!

THRASYBULOS: Häilyväinen on Ateenan mieli niinkuin … Alkibiadeen!

ALKIBIADES (katkerasti): Kahdesti on Ateena ajanut minut maanpakoon.

THRASYBULOS: Kuinka monta kertaa olet sinä ajannut Ateenan sotajoukot pakoon?

ALKIBIADES: Minun nimeni on ollut häpeäpaaluihin ripustettu!

THRASYBULOS (iskevästi): Etkö itse ole tyrannien pöydässä istunut?

ALKIBIADES: Heidän pappinsa ovat minut kironneet.

THRASYBULOS: Ja heidän papittarensa ovat sinua siunanneet. — Luulin sinun tahtoneen niin!

ALKIBIADES: Yksi ainoa sen teki: Theano, Menonin tytär. Ylistetty olkoon hänen nimensä.

(Liittää kätensä kuin rukoukseen. Lyhyt vaitiolo.)

THRASYBULOS (matalalla äänellä): Niinpä tiedä, että hän jälleen on siunaava sinua, jos palajat kotiin.

ALKIBIADES: Yksi ihminen ei riitä lauhduttamaan vihaani koko isänmaata kohtaan.

THRASYBULOS: Ja kuitenkin on isänmaa yhden ihmisen takia tullut turmioon!

ALKIBIADES (vavahtavalla äänellä): Tarkoitatko, että tuo mies olen minä?

THRASYBULOS: Sinäpä sen sanoit, Kleiniaan poika!

(Vaitiolo. Ystävykset ovat nousseet ja seisovat nyt kiihtyneinä vastakkain.)

ALKIBIADES: Saatpa vielä kerran vastata sanoistasi.

THRASYBULOS: Varo itse, etten vaadi sinua tilille teoistasi!

ALKIBIADES (ylpeästi): Niistä minä en ole velkapää kenellekään tiliä tekemään.

THRASYBULOS: Kyllä. Heille, jotka seisovat minun takanani.

ALKIBIADES (katsoo häneen): Kenen puolesta puhut minulle sitten?

THRASYBULOS: Puhun Ateenan nuorten nimessä. Nyt sen tiedät siis.

(Pitkä vaitiolo. Alkibiades mittailee synkkänä permantoa.)

ALKIBIADES (harvakseen): Ateenan nuoret ovat kuolleet: me kaksi elämme.

THRASYBULOS: On kasvanut uusi polvi. Uudet ihanteet kukoistavat.

ALKIBIADES: Mikä polvi se on?

THRASYBULOS: Se on se polvi, joka istui kaduilla ja kymnaasioissa, silloin kun sinä lähdit ensimmäiselle sotaretkellesi.

ALKIBIADES (päätään pudistaen): En tunne sitä polvea.

THRASYBULOS: Mutta se tuntee sinut. Sillä tiedätkö, mitä he tekivät kaduilla ja kymnaasioissa?

ALKIBIADES: En.

THRASYBULOS (kauniisti): He piirtelivät hiekkaan niitä saaria ja valtakuntia, joita sinä purjehdit valloittamaan. — Heille olet sinä lippu ja sotahuuto.

(Vaitiolo. Alkibiades kävelee, miettii ja pysähtyy
Thrasybuloksen eteen.)

ALKIBIADES: Olin miekka ennen, sitten kilpi itselleni. Pitääkö minun nyt nuorten lippuna liehakoida?

THRASYBULOS: Lippuna liehua sinun tulee ja johdattaa heitä sodanjumalana taisteloon!

ALKIBIADES (harvakseen): Ken johtaa, sitä johdetaan.

THRASYBULOS: Ken muita käskee, sen on myös muiden mieltä kuunneltava.

ALKIBIADES: Siksi en tahdo käskeä enää. Oma mieleni on minulle mieluisampi.

THRASYBULOS: Mutta jos mielesi on maan nuorten mieli?

ALKIBIADES (ylpeästi): Silloin johdan minä heitä, kussa he kulkevatkin.

(Lyhyt vaitiolo.)

THRASYBULOS: En tiennyt, että maanpako oli sinuun noin syvästi vaikuttanut.

ALKIBIADES (kiivaasti): Maanpako ei ole sitä tehnyt, vaan kansalaisteni kiittämättömyys.

THRASYBULOS: Luulin sinun sitäkin kestävän.

ALKIBIADES: Minä olen kestänyt sen, mutta ainoastaan siten, että olen itseni syventänyt.

THRASYBULOS: Olet liian syvälle sukeltanut. Asut onkaloissa,
Alkibiades!

ALKIBIADES (synkästi): Aallon pohjassa asun.

THRASYBULOS: Astu siis aallon harjalle nyt! Päivä paistaa
Alkibiadeelle.

ALKIBIADES: En ole päivän orja enää. Minun silmäni ovat hämärään tottuneet.

THRASYBULOS: Jos tahdot saada aikaan jotakin, on sinun astuttava ajan myrskytyöhön!

ALKIBIADES (ylevästi): Aika myrskyää siellä, missä ihmis-ajatukset myrskyävät.

THRASYBULOS: Missä myrskyävät siis sinun ajatuksesi?

ALKIBIADES: Minä olen tyyneen tullut.

THRASYBULOS: Siis on virta vyöryvä sinun ohitsesi!

ALKIBIADES (säteilevin silmin): Mitä siitä, jos näen ajan lakkapäillä vain omien ajatuksieni kimmeltävän.

(Lyhyt vaitiolo.)

THRASYBULOS: Noin puhuu kuollut mies.

ALKIBIADES: Niin puhuu mies. — Minä aion tästä lähtien tulla toimeen omillani.

THRASYBULOS: Tekemättä mitään? Toimittamatta mitään?

ALKIBIADES (ratkaisevasti): Yksinäisyydessä ovat ajatuksetkin tekoja.

(Vaitiolo.)

THRASYBULOS: Mitä ajattelet sinä sitten teon vertaisia?

ALKIBIADES: Ajattelen itseäni, Thrasybulos.

THRASYBULOS: Tuoko on mielestäsi miehen arvoista?

ALKIBIADES (voimakkaasti): En ole keksinyt mitään arvokkaampaa ihmiselle.

THRASYBULOS: Siis ovat meidän suuret miehemme turhaan eläneet!

ALKIBIADES: En tiedä, miksi he ovat eläneet. Tiedän vaan, että he kaikki ovat saaneet kärsiä kansalaistensa kiittämättömyyttä.

THRASYBULOS: Miltiades…

ALKIBIADES: … tuomittiin sakkoihin ja kuoli vankeudessa.

THRASYBULOS: Themistokles…

ALKIBIADES: … ajettiin maanpakoon ja kuoli maanpaossa!

THRASYBULOS: Aristeides…

ALKIBIADES: … maanpakoon!

THRASYBULOS: Kimon…

ALKIBIADES: … maanpakoon!

THRASYBULOS: Perikles…

ALKIBIADES: Hänet pelasti rutto, muuten olisi hänen käynyt samoin. —
Sinä näet, ystäväni: on valtiolle vaarallista olla suuri mies
Ateenassa.

THRASYBULOS: Sinä otat sanat suustani. — He eivät ole kansalaistensa kiittämättömyyttä säikähtäneet. Kaikki he ovat suuria asioita matkaan saattaneet ja kuolleet kunnialla.

ALKIBIADES (pilkallisesti): Tuostako kunniasta olet tullut myös minulle osani tarjoamaan?

THRASYBULOS: Tarjoan haudan sinulle hiekassa isänmaasi.

ALKIBIADES: Mitä on isänmaa? Pivo multaa, joka kerran päällemme siroitetaan!

THRASYBULOS: Kuka siroittaa sen päälle maanpakolaisen?

ALKIBIADES: Tyrannien kauhuna vielä haamunsa harhailee.

THRASYBULOS: Niinpä nouse siis sotaan vasten sortajia!

ALKIBIADES: Kansa itse on suurin sortajansa.

(Vaitiolo. Molemmat ovat etunäyttämölle edentyneet, Alkibiades yhä kylmempänä ja ylpeämpänä, Thrasybulos yhä sydämellisemmin vaativana.)

THRASYBULOS: Mikä on urhokuolemaa uljahampi?

ALKIBIADES: Kamppaelu kuoleman kanssa, Thrasybulos.

THRASYBULOS: Minkä edestä, epätoivoinen, taistelet sitten?

ALKIBIADES: Elämän itsensä edestä taistelen taukoamatta.

THRASYBULOS (hiljaisesti): Siinä taistelussa tulet varmaan voitetuksi.

ALKIBIADES: Kun kuolen, tunnustan itseni voitetuksi.

(Jää seisomaan etualalle, kasvot suoraan katsomoon. Thrasybulos katsoo häneen vielä hetken, siirtyy sitten alakuloisena taustaan, ottaa kitaran käteensä ja näppäilee sen kieliä hiljakseen. Alkibiades kääntyy, hymyilee ja nyykähyttää päätään hänelle. Rauha ystävysten välillä on jälleen rakennettu.)

(Timandra oikealta tulee häikäisevässä juhlapuvussa. Seppelöi edelliset. Alkibiades rientää avosylin vastaan hänelle. Timandra pujahtaa hänen käsistään notkeasti huntuaan heilauttaen. Alkibiades koettaa leikillään saada kiinni hänet. Thrasybulos on noussut kunnioittavasti, kitara kädessään, yhä näppäillen sen kieliä hiljakseen.)

(Timandra väistyy veikistellen. Ystävykset seuraavat nähtävällä mieltymyksellä hänen plastillisia liikkeitään.)

THRASYBULOS (innostuneesti): Leikimmekö jotakin?

ALKIBIADES: Hyvä. Mitä leikkisimme? Jonkun juhlaleikin Astarten kunniaksi?

THRASYBULOS: Meidän kauniin emäntämme kunniaksi, tarkoitat sinä.
Hyväksytäänkö?

TIMANDRA: Hyväksytään. Mutta ei mitään vanhaa ja kulunutta jumaltarua. Jotakin uutta sen tulee olla, jotakin juuri tähän tilaisuuteen sepitettyä.

THRASYBULOS (hymyillen): Mitä arvelet, Alkibiades?

ALKIBIADES: Olkoon menneeksi, mutta vain sillä ehdolla, että me kaikki kolme esiinnymme tilapää-runoilijoina. Anna alku, Timandra!

THRASYBULOS: Ja minä kuulutan korkealla äänellä:

TIMANDRA.

Juhlaleikki lemmen ja kauneuden kunniaksi.

(Timandra miettii hetkisen paikallaan, heilauttaa sitten huntuaan ja pakenee karkeloiden toiselle puolen näyttämöä.)

TIMANDRA:
Niin mulle nimittäkää, mikä luontoni lienee!

THRASYBULOS:
Lienee sun luontosi hetken heiluva kupla.

TIMANDRA:
Heilun ma hetken, piirtelen vuossadan vaiheet.

ALKIBIADES:
Lienee sun luontosi jumalten kultainen kaivo.

TIMANDRA:
Juotan ma janoavaiset: ken juo, yhä janoo.

THRASYBULOS (ojentaen kitaran hänelle):
Siis sano itse syntysi, ihala impi!

TIMANDRA:
Syvä on syntyni, aallon välkkyvä vaahti.

ALKIBIADES:
Päänmeno miesten, vaara voittajienkin!

TIMANDRA:
Mielen yöllisen ympäri lempeä läikkä.

THRASYBULOS:
Heijastat heleät, viekkahat, vihreät niitut.

TIMANDRA:
Kangastan kaukaa unholan utuiset mättäät.

(Sulkee silmänsä uneksien. Alkibiades katsoo hurmautuneena häneen. Vaitiolo.)

ALKIBIADES:
Maa on, missä ei taistele tuuli, ei tyyni.

TIMANDRA:
Maa on, missä ei oikea vaadi väärää.

ALKIBIADES:
Maa on, missä ei rikoksen heimoa riemu.

TIMANDRA:
Maa on, missä puut pyhät ijäti uinuu.

ALKIBIADES:
Pyhä on maa, sen kaipaus pyörryttäväinen.

TIMANDRA:
Maammoni manner, Aasian kultaiset kunnaat.

(Vaitiolo. Timandra on laskenut kitaran kädestään ja kallistunut riutuen kohti Alkibiadesta. Thrasybulos ottaa soittimen ja astuu askeleen eteenpäin.)

THRASYBULOS:
Tuo oli taattosi: Hellas, urhojen tanner.

TIMANDRA:
Tuo oli äitini: Persia, kansojen kehto.

ALKIBIADES:
Synnytti Smyrna, miellytti Miletos sinut.

TIMANDRA:
Suostuin ma Kypron sulkapäisehen sulhoon.

THRASYBULOS:
Korjasi parmailleen sinut Pallas Athene.

TIMANDRA:
Hylkäsi taas, pois vierin ma hyrskyjä pitkin.

ALKIBIADES:
Lastuna lensit, saavuit sa rantahan Tauriin.

TIMANDRA:
Tauriista taas pois Kolkhiin korpien yöhön.

THRASYBULOS:
Näin sinä kiitelit, karkelit kaunona miesten.

TIMANDRA:
Heittelen huntua, huoleton, hautahan saakka.

ALKIBIADES:
Kuin kulo kuljet, kuin tulenlieska sa tulet.

TIMANDRA:
Kuin meri menen, kuin sana laulajan samoon.

THRASYBULOS:
Helkytät kielet heimojen, kaupunkienkin.

TIMANDRA:
Kaiutan kaukaiset maat, puen purppurat valtain.

ALKIBIADES:
Lannistat linnat mahtavat, marmoripatsaat.

TIMANDRA:
Paikkaan etsin, muurivihreä virpi.

(Lyhyt vaitiolo. Timandra on jälleen hempeästi nojautunut
Alkibiadeesen.)

ALKIBIADES:
Löysit sa vihdoin Phrygian rattoisan rauhan.

TIMANDRA:
Tapasin täällä lempeät, vilkkahat vieraat.

ALKIBIADES:
Kohtasi täällä koito sun maanpakolainen.

TIMANDRA:
Rakastui häneen Aasian rantojen rauku.

ALKIBIADES:
Löys isänmaan mies: povi kohtasi poven.

TIMANDRA:
Valkaman varman kuohuja kulkeva haaksi.

ALKIBIADES:
Aukeni taivas, astuivat jumalat julki.

TIMANDRA:
Kansoittuivat iltapilvien palteet.

ALKIBIADES:
Sai elo määrän, sai rajan maailman ranta.

TIMANDRA:
Nous meri yössä, kutsui korkea kuudan.

(Heidän äänensä ovat kasvaneet, paisuneet ja rientävät nyt eteenpäin riemuitsevassa, voitollisessa rytmissä.)

ALKIBIADES:
Lienevät hurmanneet sinut hapseni harmaat?

TIMANDRA:
Mieletön mies, sinut syksyni lumonnut lienee?

ALKIBIADES:
Ryöppysi rintaani Phrygian rypäle synkkä.

TIMANDRA:
Enkä ma sinusta enää nyt eroa koskaan.

(Painautuu kiinni Alkibiadeesen. Alkibiades kiertää hänet voimakkaasti käsivarrellaan. Lyhyt vaitiolo.)

MARSYAS (ulkona): Hohoi, ohoi, Alkibiades! Oletko kotona?

(Koputus ovelle.)

TIMANDRA (arasti): Joku kolkuttaa.

ALKIBIADES: Niin. Se on Marsyas, sadanpäämies. Mene ja avaa hänelle!

(Lyhyt, jännittävä odotus. Timandra ja Marsyas tulevat perältä.)

MARSYAS: Terve sinulle, Kleiniaan poika!

ALKIBIADES: Terve myös sinulle, urhoollinen sadanpäämies. Toivon, että tuot minulle hyviä uutisia palatsista.

MARSYAS: Valtias tervehtää sinua minun kauttani ja kysyy, onko hän ynnä hänen ylevä puolisonsa Tomyris ja hänen poikansa, jalo prinssi Smerdis, ei myös vähemmän hänen veljensä Magaios ja hänen enonsa Susamithres, molemmat yhtä jalosyntyiset, tänä yönä tervetulleita sinun kattosi alle.

ALKIBIADES (vilkkaasti): Kuinka? He aikovat todellakin kunnioittaa minua käynnillään?

MARSYAS: He ovat vain nuolenkantaman päässä täältä. Minkä viestin kera käsket minun heitä vastaan kiiruhtamaan?

ALKIBIADES: Tervehdä valtiasta minun puolestani ja virka, että sekä hän itse että hänen ylevä puolisonsa Tomyris ja hänen poikansa, jalo prinssi Smerdis, ei vähemmän hänen veljensä Magaios ja hänen enonsa Susamithres, molemmat yhtä jalosyntyiset, ovat kaikki sangen tervetulleita kattoni alle.

MARSYAS: Kiitän sinua vastauksestasi, Kleiniaan poika. — Samalla lähettää valtias sinulle tämän kirjeen.

(Astuu juhlallisin askelin poikki näyttämön, ojentaa kirjeen
Alkibiadeelle ja palajaa jälleen paikalleen ovensuuhun.
Alkibiades tarttuu kirjeesen kuumeentapaisesti.)

ALKIBIADES: Odota! — Tarjoa viiniä, Timandra! — (Repäisee kirjeen auki.)
Se on suurkuninkaalta!

(Lukee hermostuneena. Timandra tarjoaa viiniä. Marsyas
puhuttelee puoli-ääneen häntä.)

MARSYAS: Ja sinun vastauksesi Smerdis prinssille?

TIMANDRA: Siitä olen minä pitävä huolen itse.

(Kuiskailevat.)

ALKIBIADES (kesken lukemistaan): Thrasybulos!

THRASYBULOS: Niin, ystäväni?

ALKIBIADES: Voitko lainata minulle rahakukkarosi?

THRASYBULOS: Halusta. (Ojentaa kukkaron hänelle.)

ALKIBIADES (hajamielisesti): Näetkö, ystäväni, siitä saakka kuin bithynialaiset ryövärit minut matkalla paljastivat…

THRASYBULOS: Turhia! Olen sinulle velkaa niin paljon enemmän nuoruusvuosiltamme.

ALKIBIADES: Aah! (Rutistaa äkkiä kirjeen.)

THRASYBULOS: Ystäväni, voitko pahoin?

ALKIBIADES: Minä? Kuka sitä sanoo?

THRASYBULOS: Sinä horjahdit, sinä kävit äkkiä kalmankalpeaksi…

ALKIBIADES: Joutavia! — (Hampaittensa välistä.) Jospa koko tämä matoinen maailma olisi yhtä terve kuin minä, ei tarvittaisi tikareita eikä salamurhaajia sitä parantamaan!

THRASYBULOS (lystikkäästi): Teetkö runoja vai mitä jupiset sinä itseksesi?

ALKIBIADES: Se oli vain eräs itämainen iltarukous. — (Katsoo häneen.) Thrasybulos: nyt meidän ei ole tarvis enää koskaan kiistellä keskenämme.

THRASYBULOS: Kuinka? Sinä suostut siis? Jumalainen Hellas on siis piankin saapa sulkea sinut parmailleen?

ALKIBIADES (epätoivon komiikalla): Hellas on kuollut, Akropolis on maahan jaoitettu ja kaarneet koikkuvat kultaisen Pallas Athenen olkapäillä.

THRASYBULOS: Oliko tuokin iltarukous?

ALKIBIADES: Oli, se oli vain eräs uni, jonka nyt juuri silmät auki näin. — (Tempaa pikarin pöydältä.) Hellaan malja! Taikka Aasian! Taikka meidän molempien, — Thrasybulos! — (Äkkiä painokkaasti.) Minun maljani!

THRASYBULOS: Joisin sen mielelläni, mutta ääni, jolla esität sen…

ALKIBIADES: Juo, ystäväni! Sinun ei ole tarvis peljätä mitään.

THRASYBULOS: Peljätä?

ALKIBIADES: Niin. Siinä ei ole myrkkyä, toivon minä.

THRASYBULOS: Myrkkyä? Naljailethan kuin nuori sulho ikään.

ALKIBIADES: Minä olenkin nuori sulho, vaikka minun häävuoteeni ei vielä ole vihollisteni miekankärjillä kaunistettu.

THRASYBULOS (varovasti): Miksi juuri miekankärjillä?

ALKIBIADES: Minä nukun parhaiten niin. — (Vilkaisee taakseen ja huomaa
Marsyaan keskustelevan kiihkeästi Timandran kera.) Katso! Katso!

THRASYBULOS: Mitä? — Sinun kasvosi ovat vääntyneet ja sinä keskustelet kera olemattomien? Mikä sinua vaivaa? — (Varovasti.) Onko kirje ehkä ollut epäsuosiollinen?

ALKIBIADES: Päinvastoin, ystäväni, päinvastoin! Suurkuningas pyytää minua…

(Puhuu hermostuneesti toisapäin, pitäen yhä silmällä ryhmää
ovensuussa.)

THRASYBULOS: Suurkuningas pyytää sinua…

ALKIBIADES: … pitämään häntä hyvässä muistossa! — (Korkealla äänellä.) Urhoollinen sadanpäämies! Koska olet tuonut minulle näin suotuisia sanomia, suvaitse, että ojennan sinulle tämän kukkaron, ei palkkiona, vaan kunnianosoituksena sinua ja sinun herraasi kohtaan. — Salli minun samalla esitellä sinulle: ystäväni Thrasybulos, sotapäällikkö Ateenasta.

MARSYAS (syvään kumartaen): Sinun kohteliaisuutesi on yhtä kuuluisa kuin sinun kestiystävyytesi, eikä sinun anteliaisuudellasi ole vertaa tämän taivaan kannen alla. — Kiitän sinua, Kleiniaan poika, ja kiiruhdan siivet kantapäissä viestisi valtiaalle ilmoittamaan. (Menee.)

THRASYBULOS: Kohtelethan tuota pikku satraapin sammalkielistä kätyriä juhlallisesti kuin olisi hän suurkuningas itse. Luuletko hänen osaavan myös oikein arvostaa kohteliaisuuttasi?

ALKIBIADES (viekkaasti): Minä toivon sitä. — Timandra! Sinä kuulit: me saamme vieraita.

TIMANDRA: Minä kuulin.

ALKIBIADES: He voivat olla millä hetkellä hyvänsä täällä. Sinun on siis mentävä toimittamaan juhlavalmistuksia.

TIMANDRA (hiljaa): Alkibiades!

ALKIBIADES: Sanoitko jotakin?

TIMANDRA: Minua niin pelottaa.

ALKIBIADES: Mikä? — Kaikki on ennallaan. Ei mitään ole tapahtunut. Päinvastoin on kaikki paremmin kuin ennen. Sinä kuulet: satraapi itse tahtoo kunnioittaa minua käynnillään.

TIMANDRA: Miksi he tulevat? — (Syöksyy äkkiä kuin turvaa etsien syliksi häneen.) Alkibiades!

ALKIBIADES: Kas niin, kas niin… Mene nyt!

(Irtautuu lempeästi hänestä. Timandra menee kyyneleitään
tukahduttaen oikealle. Vaitiolo.)

THRASYBULOS: Salli minun toistaa lemmittysi kysymys sinulle: miksi he tulevat?

ALKIBIADES (katsoo häneen): He tulevat ilkkumaan minun kuolemaani, kiduttamaan minua hiljaisella tulella, heittämään suolaa, minun haavoihini ja levähtämään minun kärsimyksissäni kuin lehtimajassa… (Äkkiä käyden hänen käteensä.) Olethan sinä Thrasybulos!

THRASYBULOS: Ystäväni…

ALKIBIADES: Mutta jos sinä olet minun viholliseni? (Hänen kätensä kohoaa kuin lyöntiin, pysähtyy, vaipuu jälleen. Pirullinen hymy leviää hänen kasvoilleen.) Silloin saavat minun viholliseni minusta uuden ystävän.

THRASYBULOS: Alkibiades! Nyt saatat sinä minun sieluni kauhistumaan.
Minä en ole koskaan ennen nähnyt sinua tuollaisena.

ALKIBIADES: Et, sillä sinä et ole nähnyt minua aasialaisten parissa. Tämä minä olen. Nyt tunnet minut.

THRASYBULOS: Alkibiades parka! Elämä on ollut liian kova sinulle.

ALKIBIADES (harvakseen): Kenties minä vielä kovempi elämälle. — Mutta minä en tahdo murtua, minä en tahdo! Minä käytän kaikkia aseita, jos minua ahdistetaan, kuuletko, kaikkia! Ja nämä ovat ne aseet, jotka minun elämäni on antanut minulle. Ainoastaan niiden avulla minä voin enää olla Alkibiades.

THRASYBULOS: Alkibiadeen haamu olet. En tunne enää sinua. Tosiaan tekisi minun mieleni kysyä sinulta: kuka olet?

ALKIBIADES: Sinä kysyt minulta sitä? — (Katsoo häneen.) No niin, tahdon sanoa sinulle sen. Minä olen kuolemaantuomittu mies, jonka jokainen silmänräpäys on vain ylivoimallisella taistelolla ostettavissa, jonka pää on ainaisten murha-aikeiden maalitaulu, jonka pelkkä nimi on sotahuuto!…

THRASYBULOS: Olen tiennyt sen. Mutta kuitenkin…

ALKIBIADES: Mutta kuitenkin kysyt sinä minulta, kuka minä olen. No niin, minä olen Alkibiades, tuo maanpakolainen, tuo isänmaan petturi ja uskonpilkkaaja, jota Sparta pelkää, Ateena vapisee, Persia imartelee ja jonka hiuskarvaa tyrannit kaikessa kunniassaan eivät tähän päivään saakka ole uskaltaneet koukistaa. — Mutta nyt…

THRASYBULOS: Ystäväni: jos sinua uhkaa joku vaara, tiedä, että me kaksi yhdessä myös olemme voima, jota en kehoittaisi heitä uhmailemaan.

ALKIBIADES (katkerasti): Voima! — (Kuin itsekseen.) Pahoin pelkään, että tänä yönä viisaus saa korvata voiman.

THRASYBULOS: Juuri niin: voima. Älkööt nämä aasialaiset unohtako, että olemme Ateenan parhaat miekkamiehet!

ALKIBIADES (kuten edellä): Miekka…! — (Kuuntelee, ääniä ulkona.) He tulevat. — (Jännittyy, kokoaa koko tahdonlujuutensa.) He tulevat! Minä olen valmis. Tänä yönä taistellaan, Thrasybulos!

THRASYBULOS: Hyvä!

ALKIBIADES: Mutta ei miekoilla, vaan älyn ja sanan hienoimmin hiotuilla tikareilla, jotka sinertävät kuin salama, tappavat kuin tuli ja hymyilevät kuin hyinen tunturihuippu kuutamossa. — He tulkoot! Me tahdomme näyttää näille barbaareille, että he eivät rankaisematta tule kahta Ateenan parasta puhetaituria pesässään ärsyttämään.

THRASYBULOS: Käynpä sentään ja pistän kaiken varovaisuuden vuoksi kylmän kylkiraudan vaippani alle.

(Poistuu taemmasta ovesta vasemmalle.)

Esirippu.

KOLMAS NÄYTÖS.

Pharnabazos, Tomyris, Smerdis, Magaios ja Susamithres tulevat perältä. Heidän edellään kaksi sotilasta, jotka saatuaan valtiaan viittauksen poistuvat ovipielestä. Alkibiades, herttaisesti hymyilevänä, ottaa vastaan tulijat keskinäyttämöllä. Thrasybulos äärimmäisellä vasemmalla, jyrkkänä, totisena, kyräillen epäluuloisesti tulijoihin.

PHARNABAZOS: Terve sinulle Alkibiades, Persian ystävä!

ALKIBIADES: Terve sinulle, suuri valtias, niin myös sinulle, ylevä valtiatar. — Olkaa tervehdityt, jalot prinssit, Alkibiadeen alhaisen katon alle. (Viittaa vieraat istumaan.)

PHARNABAZOS (leveästi ja hyväntahtoisesti): Myöhäinen tulomme kummastuttaa sinua? — Tiedä siis, että olemme olleet metsästämässä ja uskaltaneet sinulta lupaa kysymättä pystyttää telttamme talosi läheisyyteen.

SMERDIS: Olemme oikeastaan Astarten juhlaa paossa, joka nyt on kaupungissa yksinvaltias. Se yksin selittää käyntimme muodottomuuden.

TOMYRIS (kärkevästi): Astarte on katkonut kaikki tapojen kahleet. Mutta Alkibiades on varmaan sitäkin mieluummin suova oudon tulomme anteeksi, kun hän itse niin hyvin osaa paeta samaa jumalatarta.

SUSAMITHRES: Hyvä, että Alkibiades pakenee häntä, sillä pelkäänpä, että jumalatar muuten jäisi ijäksi hänen majaansa asumaan ja kokonaan unohtaisi meidät muut kuolevaiset.

MAGAIOS: Eikä Alkibiadeen kuitenkaan onnistu paeta häntä, sillä lemmen jumalatar seuraa aina hänen kintereillään, kussa hän kulkeneekin.

(Vieraat ovat sijoittuneet vasemmalle pöydän ääreen, Pharnabazos pöydän päähän, Tomyris ja prinssi Smerdis hänen vasemmalle puolelleen. Magaios ja Susamithres seisovat heidän takanaan liukkaissa hovimies-asennoissa. Thrasybulos liikahtamatta paikallaan vasemmalla etualalla. Alkibiades pöydän ääressä oikealla kumartelee puoleen ja toiseen niellen ystävällisellä hymyllä kaikki salatut myrkyllisyydet. — Timandra tulee, tuoden lisää viinimaljoja ynnä hedelmiä, ja poistuu jälleen äänettömästi oikealle. Smerdis prinssin silmät seuraavat häntä.)

SMERDIS: Se on totta, rakas setä Magaios! Alkibiadeella on Astarten juhla aina sydämessään.

ALKIBIADES (Smerdiille): Alkibiadeen sydän, nuori ystäväni, on yhtä avoin niin jumalille kuin heille, jotka syntyperänsä korkeuden ja älynsä hienouden kautta kuolemattomien kera kilpailevat. — (Koko seuran puoleen kääntyen.) Mitä muuten käyntinne harvinaiseen aikaan tulee, jalot vieraat, toivon ettei päivä ole oleva liian varhainen eikä yö liian myöhäinen Alkibiadeen ystävien käydä tästä ovesta sisälle. Maljanne!

PHARNABAZOS: Kauan eläös, poika Kleiniaan.

(Kaikki juovat.)

ALKIBIADES (kaksimielisesti): Sama on myöskin minun toivoni, suuri valtias. — Salli minun nyt esitellä sinulle ystäväni Thrasybulos, sotapäällikkö Ateenasta, Hellaan impien ihanne, sulhojen sotijalo, tyrannien kauhu ja kansanvaltainen kiireestä kantapäähän. — (Thrasybulokselle.) Ystäväni: Phrygian satraapi.

(Thrasybulos vastaa tuskin huomattavasti tervehdykseen.)

PHARNABAZOS (kohteliaasti): Thrasybuloksen nimi ei ole tuntematon meidänkään etäisen maamme äärillä. — (Kohottaa maljansa.) Tervehdän sinua, sotapäällikkö!

(Thrasybulos vastaa maljaan vastenmielisesti.)

MAGAIOS: Huomaa, valtias: sinä tapaat Alkibiadeen luona ainoastaan kuuluisia miehiä!

ALKIBIADES (Thrasybulokselle): Tässä näet hänen veljensä Magaioksen, yhtä urhoollisen sodassa kuin viisaan neuvospöydässä, ja tässä hänen enonsa Susamithreen, kaikkivaltiaaksi kutsutun, suurkuninkaan erityisen suosikin Phrygian palatsissa.

(Magaios ja Susamithres tervehtivät kohteliaasti, Thrasybulos tuskin päätä nyykähyttäen.)

SUSAMITHRES: Jos meidän jumalallisen suurkuninkaamme silmä olisi kantanut yhtä kauas kuin sinun jalon miekkasi välke, sotapäällikkö, en epäile, että hän jo aikoja sitten olisi rientänyt sinulle kunnioitustaan osoittamaan. — (Hienolla ivalla.) Tässä tapauksessa tahdon pyytää Alkibiadesta sinua suurkuninkaalle suosittelemaan.

ALKIBIADES (puraisee huultaan, vaikenee; hetken perästä): Ja tässä vihdoin näet sinä pöytämme parhaan kaunistuksen, meidän kaikkien ylpeän ja ylhäisen valtiattaremme Tomyriksen, Persian runoniekkain ylistämän, jonka silmä on tuli, silloin kun se sinulle suotuisa on, mutta pyhä tuli, silloin kun se sinulle vihassa välkähtää. — Tämä on hänen poikansa prinssi Smerdis, meidän yhteinen lemmikkimme.

(Thrasybulos kuten edellä. Alkibiades kokee turhaan tehdä merkkejä hänelle.)

TOMYRIS (ilkeästi): Jos minun silmäni on tuli, kuten lausut, Alkibiades, luulen että ystäväsi korva sen sijaan on vesi, sillä nähtävästi on se sammuttanut kaikki kohteliaisuutesi vasamat ennen kuin ne ovat hänen aivoihinsa ehtineet. — (Pharnabazoksen puoleen kääntyen.) Huomaa, valtias: Alkibiadeen ystävä on mykkä, aivan mykkä.

PHARNABAZOS: Todellakin … sinun ystäväsi on sangen harvapuheinen.

ALKIBIADES: Hän on vielä matkasta väsynyt eikä taida oikein persialaista puhetapaa. — (Kuiskaten Thrasybulokselle.) Ystäväni, sinä saatat meidät kaikki perikatoon itsepäisyydelläsi.

THRASYBULOS (äkeästi): Ja sinä häpäiset itsesi liehakoimalla heidän salakavalaa hävyttömyyttään! Etkö näe, kuinka he selkäsi takana sinulle virnakoivat?

ALKIBIADES: Nauraa parhaiten, joka viimeksi nauraa. — Sanohan toki jotakin!

THRASYBULOS: Kenelle? (Oikaisten itsensä.) Barbaareille!

ALKIBIADES: Tahdotko tehdä minut aivan onnettomaksi? — (Koomillisesti rukoillen.) Ystäväni, yksi sana, yksi ainoa hyvin sorvaeltu sananparsi! Sinun tulee vastata heidän kohteliaisuuksiinsa. — Mutta pian! He katsovat meihin.

THRASYBULOS (jurosti): Mitä sanoisin heille?

ALKIBIADES: Mitä hyvänsä! Sano, että voit hyvin taikka että juuri olet saanut vatsanväänteitä omaa vähäpätöisyyttäsi ajatellessasi; ilmoita, että olet imarreltu heidän tuttavuudestaan ja ett'et koskaan ole nähnyt niin hienosti sivistynyttä seurapiiriä! Sano, mitä mieleesi juolahtaa, mutta sano se heti, sillä näen jo valtiattaren katsannosta, että meidän hetkemme ovat luetut.

TOMYRIS: No, Alkibiades? Huomaan ilokseni, että ystäväsi kuitenkin voi keskustella … sinun kanssasi!

ALKIBIADES (nopeasti): Tulkitsen tässä juuri kaikkia niitä kauniita sanoja, joita olette lausuneet hänelle ja joita hän on aivan hurmattu kuulemaan. — (Thrasybulokselle.) Ystäväni: vielä viimeisen kerran! Minun tähteni. Mutta muista, että teet sen kyllin selvästi ja karkeasti, sillä me täällä Persiassa pidämme vahvasti höystetyistä keitoksista.

THRASYBULOS: Teidän keittotaitonne on inhoittava! — (Nousee tarttuen viinimaljaan.) Yhtä paljon kuin iloitsen tuttavuudestanne, aasialaiset, joka oli minulle tuiki odottamaton, valitan, ett'en taida kylläksi maanne kieltä vastatakseni kaikkiin kohteliaisuuksiinne niinkuin ne ansaitsisivat. Juon onneksenne ja toivon kohtaavani teidät kerran sotakentällä yhtä urhoollisina kuin te nyt olette minut pitopöydässä kainona kohdanneet.

ALKIBIADES (puoli-ääneen): Jumalten kiitos!

PHARNABAZOS (Alkibiadeelle): Ystäväsi tuntuu olevan kelpo nuori mies.
Vahinko vaan, että hän ei ole ollenkaan sinun kaltaisesi.

ALKIBIADES: Hän on sotapäällikkö. — Maljanne, jalot vieraat!

SUSAMITHRES: Olemme tässä juuri vilkkaasti keskustelleet valtiattaren kanssa, millä tehokkaimmin rangaista sinua pitkästä näkymättömyydestäsi palatsissa. Me kaikki olemme sinne sinua kaipauksella odottaneet.

ALKIBIADES: Enkö ole jo saanut täyttä rangaistusta olemalla niin kauan vailla teidän armonne päivänpaistetta, jalot vieraat? Minulle on tämä aika tuntunut iankaikkisuudelta.

PHARNABAZOS (hyväntahtoisesti): Todellakin, miksi et ole käynyt linnassa? — Toivon, että sinusta kuitenkin on huolta pidetty. Olen käskenyt joka viikko lähettää sinulle annoksen viiniä ja Persian parhaita hedelmiä aitastani.

ALKIBIADES: Minulta ei ole puuttunut mitään … kiitos olkoon minun valtiaani kesti-ystävyyden.

THRASYBULOS (Alkibiadeelle): Kuinka? Elätkö sinä heidän armoillaan?

ALKIBIADES: Hiljaa. — (Katkerasti.) Minä elän kaikissa tapauksissa.

THRASYBULOS: Mutta Alkibiades! Kuinka se on selitettävissä?

ALKIBIADES: Ystäväni, aivan yksinkertaisesti: minä olisin kuollut nälkään kuin koira ilman näitä raakalaisia. — Mutta ei nyt! Meitä pidetään silmällä. Kaikki selitykset toistaiseksi.

TOMYRIS (ivallisesti): Alkibiadeella on varmaan ollut pätevät syynsä piillä varjoon meidän päivänpaisteeltamme, kuten hän sanoo.

SUSAMITHRES: Piillä varjoon? Anteeksi, valtiatar, jos uskallan oikaista sanojasi: aurinko on aina siellä, missä Alkibiades.

SMERDIS (ynseästi): Minä ainakaan en ole hänen aurinkoaan ikävöinyt.

PHARNABAZOS: Mutta Smerdis! Mitä tarkoitat —?

ALKIBIADES: Hän tarkoittaa epäilemättä sitä pientä päivänsädettä, joka tännekin on minun poloisen pimeyteeni erehtynyt. Että hän ei ole sitä ikävöinyt, siitä me olemme yksimielisiä.

PHARNABAZOS: Minä en ymmärrä…

MAGAIOS: Huomaa, veljeni, että tässä talossa on joku, jota Alkibiades ei vielä ole katsonut hyväksi esitellä sinulle.

ALKIBIADES: Hän on sen tekevä heti, saatuaan siihen ylhäisten vieraittensa suostumuksen.

(Magaios kuiskaa jotakin Pharnabazokselle.)

PHARNABAZOS: Ahaa, Alkibiades! Sinulla on lemmitty? Missä hän on?
Luulen nähneeni hänet äsken tässä.

ALKIBIADES (menee oikeanpuoliselle ovelle): Timandra! valtias tahtoo puhutella sinua.

(Timandra tulee oikealta ja tervehtii kunnioittavasti satraapia.)

PHARNABAZOS: Nimesi, neito?

TIMANDRA: Timandra.

PHARNABAZOS: Mikä ennen olit?

TIMANDRA: Tanssijatar sinun hovissasi.

PHARNABAZOS: Ja nyt olet sinä Alkibiadeen palveluksessa?

TIMANDRA (ylpeästi): En. Olen hänen lemmittynsä.

PHARNABAZOS: Kuulepas vaan, millä ylpeydellä hän sen sanoo. Aivan kuin hän olisi suurkuninkaan lemmitty!

SUSAMITHRES: Alkibiades onkin kuningas, vaikka ei vallaltaan, niin mielensä jaloudelta.

MAGAIOS (myrkyllisesti): Sano pikemmin valintansa hienoudelta, sillä onpa hänen lemmittynsä kyllin kaunis vaikka itse valtiaan pojan mieltä ilahduttamaan. — Vai mitä arvelet, Smerdis?

SMERDIS: Hän on jumalallinen!

TOMYRIS (väsyneesti): Koska lemmittysi on ilotyttö, Alkibiades, hän ei varmaankaan ole kieltäytyvä näyttämästä meille niitä taiteita, jotka kuuluvat hänen ammattiinsa. Tanssikoon hän jotakin meille!

PHARNABAZOS: Armaani, sinun on kaikissa tapauksissa muistettava, että hän tällä hetkellä on meidän emäntämme.

TOMYRIS (huolimattomasti): Armaani: onhan hän ilotyttö!

ALKIBIADES: Epäilemättä, valtias, epäilemättä. Sinun ylevä puolisosi on oikeassa. Timandra on varmaankin katsova suurimmaksi kunniakseen esiintyä tässä harvinaisessa seurassa…

THRASYBULOS (Suuttuen): Mitä ajatteletkaan? Aiotko antaa lemmittysi tanssia heidän edessään?

ALKIBIADES: Hiljaa, ystäväni. Etkö näe, että itsekin tällä hetkellä tanssin heidän pillinsä mukaan?

(Keskustelee kuiskaten Timandran kanssa.)

SMERDIS (Tomyrikselle): Äiti! Sinä et saa pilkata häntä.

TOMYRIS: Ketä?

SMERDIS: Alkibiadesta.

TOMYRIS: Mutta, lapseni? Etkö itse ole sanonut häntä vihaavasi?

SMERDIS: Minä vihaan häntä, se on totta. Mutta minä en salli sinun häntä häväisevän.

(Jatkavat keskustelua.)

TIMANDRA (Alkibiadeelle): Pitääkö minun tanssia heille?

ALKIBIADES: Pitää. Meidän kaikkien kohtalomme on heidän kädessään.

TIMANDRA: Alkibiades, sinä et enää rakasta minua?

ALKIBIADES: Meidän rakkautemme tähden: tee se, Timandra! — (Lämpimästi.)
Minulla on sinulle liian paljon puhumista. Mutta sittemmin, sittemmin!
Nyt liikkuu kuolema meidän päämme päällä.

TIMANDRA: Sinun rakkautesi on kovempi kuolemaa. Se sortaa, se maahan murtaa minut.

ALKIBIADES: Timandra! Luulin lempineeni vertaistani.

TIMANDRA: Ennen, kun olin heidän vertaisensa ja alempi heitä, olisin tehnyt sen mielelläni. Nyt, kun olet minut itsesi vertaiseksi kohottanut, — miksi tahdot syöstä minut takaisin häpeään ja pimeyteen?

ALKIBIADES: Koska itsekin siellä kamppaelen. — Jos kiellät, loukkaat valtiatarta. Tämä on ainoa keino estää petoa heissä irti pääsemästä.

(Jatkavat keskustelua.)

PHARNABAZOS (tyytymättömänä): Suoraan sanoen, tämä pila ei miellytä minua. Mielestäni voisimme me ennemmin jatkaa juominkia. (Juo pohjaan.)

SUSAMITHRES (Magaiokselle): Minäkin pelkään, että valtiattaren viha Alkibiadesta kohtaan johtaa harhaan hänet. Hän jännittää liiaksi jousen.

MAGAIOS: Hän on sokea! Mutta miksi hylkäsikään Alkibiades hänen rakkautensa?

SUSAMITHRES: Suurilla miehillä on joskus omat omituiset heikkoutensa. — Kuitenkin ihailen minä häntä vilpittömästi. Millä mielentyyneydellä hän esiintyy, vaikka hän tietää kuolemantuomionsa olevan kirjoitetun.

MAGAIOS: Sisältyikö se suurkuninkaan kirjeeseen?

SUSAMITHRES: Ei suorasti, mutta epäsuorasti. Artaxerxes oli hänen ainoa oljenkortensa, senjälkeen kuin hänen vaappuva käytöksensä on kaikki Hellaan heimot hänestä vieroittanut. — Hänen kuolemansa on nyt enää vain ajan kysymys.

MAGAIOS: Miksi ei siis tänään yhtä hyvin kuin huomenna? Mielestäni ei meillä ole mitään syytä estää valtiatarta hänen vanhurskaassa vihassaan.

SUSAMITHRES (katsoo häneen): Sinulla on sangen kiire, Magaios.

MAGAIOS: Tarkoitan: jos se kerran on suurkuninkaan tahto…

SUSAMITHRES: Tiedän sinun hehkuvan himosta valtiattareen. — Niin, älä kiellä sitä! Se ei kuulu minuun. Mutta voisit sukumme kunnian vuoksi hiukan paremmin peittää rakkautesi.

MAGAIOS: Eno! Sinä olet kaikkitietävä. — Mutta miksi tahdot sinä viivyttää Alkibiadeen kuolemaa?

SUSAMITHRES (hymyilee viekkaasti): Me voimme tarvita häntä.

MAGAIOS: Me? Persia? Ketä vastaan? Ateena on kukistettu, Lakedaimon on meidän liittolaisemme.

SUSAMITHRES: Sinä olet lapsi valtiotaidossa, Magaios. Tietysti vastaan lakedaimonilaisia. — Mutta mielestäni rupeaa tämä asioiden tila käymään kiusoittavaksi. Meidän on keksittävä joku pääsy tästä. — (Seuran puoleen kääntyen.) Mieleeni muistuu jotakin. Ellen erehdy, on tuo syrakusalainen miekkatanssija tyttärineen, joka eilen palatsiin tuli, vielä meidän seurassamme. Ehkä sallimme hänen jalon isäntämme kestiä sulostuttaa?

TOMYRIS: Pelkään, että hän on loukannut jalkansa. Ainakin muistan minä hänen ilmoittaneen olevansa kykenemätön kaikkeen taituruuteensa tänä iltana.

PHARNABAZOS (kärsimättömästi): Noh, hänen tyttärensä lie kuitenkin terve. Käske hänen laulaa joku laulu, Magaios! — (Tomyrikselle.) Lopettakaamme tämä!

(Magaios menee ovelle ja palajaa heti.)

TOMYRIS: Varro vielä hetki, armahani! — (Alkibiadeelle.) Ja mitä sanoo meidän arvoisa isäntämme? Tahtooko hänen lemmittynsä tanssia meille?

ALKIBIADES (nopeasti): Hän sanoo, että sinun tahtosi on hänen ainoa lakinsa, valtiatar. — (Rukoilevasti.) Timandra, minä pyydän sinua…

(Melua ulkona, huutoja, aseiden kalsketta.)

PHARNABAZOS (nousee): No, kautta partani! Mitä tää on?

(Myöskin muut nousevat hämmästyneinä.)

MARSYAS (tulee kiireesti): Valtias…

PHARNABAZOS: Noh? Puhu!

MARSYAS (sammaltaen vahvasti): Minun on mahdoton enää hillitä heitä. He sanovat tänään olevan Astarten juhlan ja tahtovansa viiniä. Mutta minun mielestäni he ovat jo kaikki julki juovuksissa.

TOMYRIS: Samoin kuin sinä itsekin muuten.

ALKIBIADES: Mitä? Eivätkö he ole saaneet viiniä, ne poikaparat? — (Timandralle.) Vie heille viimeinenkin tilkka! — (Timandra pois oikealle. Alkibiades sadanpäämiehelle:) Mene ja ilmoita heille, että heiltä ei tule puuttumaan mitään, mitä köyhä taloni vain voi tarjota heille. Taikka … tahdon itse puhutella heitä.

(Menee ulos. Marsyas seuraa häntä.)

MAGAIOS (Pharnabazokselle): Ole varoillasi, veljeni! Nyt hän houkuttelee sinulta sinun sotilaasi.

PHARNABAZOS (arvokkaasti): Jos hän voi paremmin voittaa heidän uskollisuutensa pikarillisella viiniä kuin minä valtiasarvollani ja koko vuoden rahapalkalla, täytyypä meidän todellakin tunnustaa, että hän on syntynyt sotajoukkoja johdattamaan. — Mutta kuulkaamme, mitä hän haastaa heille!

ALKIBIADES (ulkona): Sotilaat! Valitan vilpittömästi, että teitä on niin loukkaavalla tavalla laiminlyöty. Te olette kaikki tällä hetkellä Alkibiadeen vieraita ja teitä tullaan kohtelemaan arvonne ja kunnianne mukaisesti. Siksi olen heti lähettävä oman lemmittyni teille tarjoilemaan.

SOTILAAT (ulkona): Terve, Alkibiades, Kleiniaan poika!

(Timandra oikealta menee perälle kantaen viiniruukkua ja kukkasia.)

ALKIBIADES (ulkona): Myöskin olen minä kuullut, että teidän seurassanne on laulajoita ynnä miekkatanssijoita. He huvittakoot teitä tänä iltana. — Toverit! Me tapaamme sotakentällä.

SOTILAAT (ulkona): Terve, Alkibiades! Kauan eläös, poika Kleiniaan!

(Ulkona yleinen riemastus.)

SMERDIS (loistavin silmin): Äiti! Kuuletko?

TOMYRIS: Niin, lapseni?

SMERDIS: Kuuletko, kuinka he riemuitsevat vain parista sanasta, jotka hän heitti heille? On todellakin mahdoton olla häntä ihailematta.

TOMYRIS (kuin itsekseen): On vaikea vihata häntä.

SMERDIS: Hän on niin suuri, niin kirkas ja niin korkea! — Kuuletko, kuinka he huutavat taas? (Kertaa hurmautuneena puoli-ääneen:) "Terve Alkibiades, Kleiniaan poika!"

TOMYRIS: Tiedät, että isäsi on päättänyt hänen kuolemansa.

SMERDIS (viattomasti): Sinä sen olet päättänyt, äiti.

TOMYRIS: Mitä mieleesi juolahtaakaan? Minä?

SMERDIS: Niin, tietysti, miksi sitä kiellät, äiti? Sinäkin ihailit häntä ennen…

TOMYRIS (hämmästyneenä): Ennen?

SMERDIS: Niin, äiti. — (Nauraen vallattomasti.) Mutta senjälkeen kuin
Timandra ryösti hänet sinulta…

TOMYRIS (avuttomana): Mitä hän sanoo! — Sinulta ryösti hän
Timandran! Oletko sen unohtanut?

SMERDIS: Oh, emme puhu enää siitä, äiti. — (Varhaisvanhan arvokkaisuudella.) Se oli vain tuollainen ohimenevä oikku. — Minä olen siitä saakka paljon miehistynyt.

PHARNABAZOS (Thrasybulokselle): Mitä uutta Ateenaan, sotapäällikkö?

THRASYBULOS: Murhaa ja verta, tyrannien tavallista uutta.

PHARNABAZOS (aina yhtä hyväntahtoisena): Sinä et ole tyrannien ystävä.

THRASYBULOS: En.

ALKIBIADES (tulee hengästyneenä): He tahtoivat repiä minut kuoliaaksi pelkästä ihastuksesta. Ja sitten he tahtoivat korottaa minut juhlan kuninkaaksi. — Hädin tuskin pääsin heidän käsistään.

PHARNABAZOS: Hyvä, että tulit. — (Humoristisesti Thrasybulosta osoittaen.) Sinun ystäväsi on kansanvillitsijä.

ALKIBIADES (hymyillen): Oletko keskustellut hänen kanssaan? —
(Thrasybulokselle.) No, ystäväni? Näytäthän synkältä kuin ukkospilvi.

THRASYBULOS: Ole varoillasi, veikko! Minä olen pitänyt heitä silmällä sinun poissa-ollessasi. — Heillä ei ole mielessä mitään hyvää sinua vastaan.

ALKIBIADES: Sen saamme nähdä. — (Kääntyen seuran puoleen.) Maljanne, jalot vieraat! Anteeksi, että viivyin. Toivon, ett'ette tämän pienen välikohtauksen ole suinkaan sallineet häiritä iloanne.

MAGAIOS (ilkeästi): Olemme tässä juuri keskustelleet enoni kanssa tuosta kirjeestä, joka tänä aamuna saapui sinulle suurkuninkaalta. Me aivan pakahdumme uteliaisuudesta.

PHARNABAZOS: Niin, todellakin. Mitä kirjoittaa majesteetti?

ALKIBIADES (huolimattomasti): Oh, aivan vähäpätöisiä seikkoja! Hän on vain nähnyt erään unen, jonka selitystä hän minulta rukoilee.

SUSAMITHRES: Unen?

ALKIBIADES: Mutta jättäkäämme niin korkeat ja salaperäiset seikat. — Viihdyn paljon paremmin täten hyvien ystävieni parissa, viinimalja edessäni.

PHARNABAZOS (tuttavallisesti): Suoraan sanoen: niin minäkin. — Tunnustapas kuitenkin, että kotikaupunkisi kohtalo aikalailla surettaa sinua. Aikonet piankin jättää nykyisen toimettomuutesi?

ALKIBIADES: Enpä suinkaan. Aion päinvastoin tästä puolin ruveta oikein viljelemään velttouttani. — Etkö tiedä, että olen päättänyt tulla persialaiseksi?

PHARNABAZOS: Siinä teetkin, kautta partani, oikein. — (Tyytyväisenä.) Me osaamme elää, me. — (Tyhjentää viinimaljan ja muistaa samassa jotakin.) Mutta sinä vihaat spartalaisia?

ALKIBIADES (välinpitämättömästi): Mitä vielä, he ovat ihmisiä niinkuin mekin. Ainoa ero heidän ja ateenalaisten välillä on, että he syövät mustan liemensä ilman taateleita, kun ateenalaiset taas pitävät enemmän taateleista ilman mustaa lientä. — Usko pois, se yksin on koko Peloponnesoksen sodan aiheuttanut.

PHARNABAZOS: Hahhah, on oikein virkistävää jutella sinun kanssasi valtio-asioista. — Mutta voitko sanoa, miksi he sitten vihaavat sinua niin sanomattomasti?

ALKIBIADES: Kuinka? — (Koomillisella kummastuksella.) Vihaavatko he minua?

PHARNABAZOS: Kyllä, ole varma siitä. — (Tuttavallisesti, kieli jo paljosta viininjuonnista sammaltaen.) Tiedäpäs, että ilman minua olisit sinä jo aikaa sitten… (Tekee merkitsevän kädenliikkeen.)

ALKIBIADES: Häh?

PHARNABAZOS (kuten edellä): Kuollut ja kuopattu.

ALKIBIADES: Onko se mahdollista? — (Äkkiä, ikäänkuin muistaen jotakin.)
Ahaa, se on tuon naisjutun takia! Nyt minä ymmärrän.

PHARNABAZOS: Minkä naisjutun? — (Mielenkiinnolla.) Kerro se minulle!

ALKIBIADES (salaperäisenä): Mutta sormi suulle! Se koskee Agis kuninkaan puolisoa.

PHARNABAZOS (kätensä levittäen): Oo!

(Kuiskailevat.)

MAGAIOS (kärsimättömänä): Kuinka on, eno? Eikö sinusta olisi aika jo lopettaa leikki?

SUSAMITHRES (filosofin tyyneydellä): Ken kerran on leikkiin tullut, leikin kestäköön. — Katsokaamme.

MAGAIOS: Minä puolestani olen jo tarpeeksi katsonut.

SUSAMITHRES: Voitpa kuitenkin vielä sivumennen vilkaista valtiattareen, joka jännitettynä seuraa jokaista Alkibiadeen kasvon-ilmettä.

MAGAIOS (satutettuna): Todellakin.

SUSAMITHRES: Näetkö? Nyt hän hymyilee jälleen. Hänen kasvonsa ovat kuin kuvastin…

(Kuiskailevat.)

PHARNABAZOS: Hahhah, oletpa oikea naisurho! Maljasi, Alkibiades!

ALKIBIADES: Maljasi! — Nyt ymmärrät kukaties syyn, miksi lakedaimonilaiset minua niin silmittömästi vainoavat.

PHARNABAZOS: Vainotkoot he vaan! — (Äkkiä kulmiaan rypistäen.) Kuulepas, mieleeni muistuu jotakin… Myöskin minun pojaltani olet sinä ryöstänyt mielitietyn.

ALKIBIADES (kiireesti): Kuka sitä sanoo? Prinssi itse?

PHARNABAZOS: Ei, vaan hänen äitinsä. — (Tuttavallisesti.) Hänen äitinsä on ollut siitä hyvin pahoillaan ja väittää, että poika on aivan onneton tuon asian tähden.

ALKIBIADES: Siinä tapauksessa: ota hänet! Pidä hänet itse tahi anna pojallesi … kuinka vain katsot paremmaksi.

PHARNABAZOS (hämmästyen): Mitä sanot? Etkö enää siis rakasta häntä?

ALKIBIADES: Kyllä … mutta omasta puolestani olen aina rakkaus-asioissa tottunut asettamaan ystävyyden ensi sijaan. — Ota hänet!

PHARNABAZOS: Siinä tapauksessa … sinä olet miesten mies! (Puristaa hänen kättään sydämellisesti.)

MAGAIOS (Tomyrikselle): Valtiatar, rohkenenko huomauttaa sinulle, että aika kiiruhtaa? — Meidän on riennettävä, jos aiomme maata tänä yönä palatsissa.

(Tomyris on edellisen aikana vaihtanut silloin tällöin hajamielisesti sanan Smerdis prinssin kanssa ja jäänyt jälleen Alkibiadesta ihailemaan. Prinssi Smerdis on noussut, mennyt pilari-aukolle, vetänyt uistimen syrjään ja tuijottaa nyt tummaan yöhön sydänsuruissaan.)

TOMYRIS (kuin heräten): Meidän? — (Katsoo häneen) Mitä tahdot minusta?

MAGAIOS: Eikö myös olisi aika muistuttaa valtiasta hänen lupauksestaan?
Alkibiades on hyvällä tolalla hänet jälleen hurmaamaan.

TOMYRIS (ärsyttävästi): Entä sitten? — Alkibiades on suuri ihminen.

MAGAIOS: Minulla ei ainakaan ole mitään syytä vihata häntä.

TOMYRIS (raukeasti): Eikä minulla. — (Hermostuneesti.) Jos sinulla on jotakin asiaa valtiaalle, voit sen itse suorittaa.

PHARNABAZOS: Smerdis!

SMERDIS (säpsähtäen): Niin, isäni!

ALKIBIADES: Nuori ystäväni, tulehan lähemmäksi! Olemme juuri isäsi kanssa keskustelleet sinusta.

PHARNABAZOS: Hän sanoo tahtovansa tehdä sinusta suuren sotapäällikön, samallaisen kuin hän itsekin on.

SMERDIS (jäykästi): Kiitän sinua, sotapäällikkö.

ALKIBIADES: Mutta sitä ennen: minun täytyy piakkoin lähteä pitkälle matkalle, enkä tiedä, milloin olen takaisin palajava. Olen sen vuoksi päättänyt lahjoittaa sinulle ylevän ystävyytemme merkiksi tämän pienen maatalon puutarhoineen … ainoan, jota vielä maan päällä voin omakseni nimittää … ja tahtoisin nyt kuulla ainoastaan, oletko halukas sitä vastaan-ottamaan.

SMERDIS (hämillään): Kyllä…

ALKIBIADES: Kuitenkin yhdellä ehdolla: sinun tulee hyvin hoitaa hedelmäpuitani. — (Erikoisella hellyydellä.) Niiden joukossa on eräs, joka kaipaa kaikkein hellävaroisinta vaalintaa. Se voi virvoittaa sinua, silloin kun väsynyt olet, varjota sinua, silloin kun päivä on puhkaista päälakesi, ja seisoa suojaten sinun sivullasi, silloin kun myrskyt sinun sydämessäsi myllertävät. Tunnetko sen puun, prinssi?

SMERDIS (ymmärtää äkkiä): Teen kaikki, mitä tahdot, sinä suuri, suuri… (Syöksähtää Alkibiadeen jalkoihin ja suutelee hänen kättään tulisesti.)

ALKIBIADES (nostaa hänet hymyillen ylös): Kiitä isääsi, prinssi! Hän on sinulle tämän ilon toimittanut.

SMERDIS: Isäni!

PHARNABAZOS (liikutettuna): Kas niin, kas niin… (Pyyhkii silmiänsä.)
Mene äitisi luo ja kerro asia hänelle! Hän on siitä suuresti ilahtuva.

MAGAIOS (Susamithreelle): Ymmärrätkö sinä tätä narripeliä, eno?

SUSAMITHRES (kuin itsekseen): Merkillinen mies! Hän luopuu lemmitystä kuin vanhasta vaaterievusta. — Mahtaako elämä olla niin kallis hänelle?

(Smerdis punoittavin poskin kuiskii jotakin iloisesti äidilleen.
Tomyris kuuntelee häntä tarkkaavaisena.)

PHARNABAZOS (Alkibiadeelle): Mistä matkasta sinä puhuit? — (Hiukan epäluuloisena.) Ellei se nimittäin ole valtiosalaisuus…?

ALKIBIADES: Eipä suinkaan. — (Keveästi.) Minä puhuin matkasta tuonelaan.

PHARNABAZOS: Kuinka? — (Tyytymättömänä.) Leikkisi on mautonta.

ALKIBIADES: Mahdollista kyllä. Mutta minulle on se täyttä totta.

PHARNABAZOS (katsoo häneen): Sinä tahdot kuolla?

ALKIBIADES: Tahdon kuolla oikeaan aikaan. Ja minusta on jo jonkun aikaa tuntunut siltä kuin alkaisi minun hetkeni olla hyvinkin lähestynyt.

PHARNABAZOS: Mikä olet mies sinä, joka moista kieltä käytät? —
(Epäilevästi.) Kuolema ei siis todellakaan tulisi sinulle kutsumatta?

ALKIBIADES: Ei enää. — (Äärettömällä ylemmyydellä.) Sillä nyt ei minulla ole enää mitään tämän maan pinnalla toimittamista.

PHARNABAZOS (katsoo häneen kuin kummitukseen): Uskomatonta. (Vaipua syviin ajatuksiin.)

TOMYRIS (nousten): Meidän jalo isäntämme suonee anteeksi, etten vielä ole kiittänyt häntä lahjasta, jonka hän on antanut pojallemme. Mutta äidin kiitollisuuden tunteet ovat rinnassani riidelleet eräiden toisten tunteiden kera, joille nyt vasta luulen oikean nimen keksineeni: naisen kiitollisuus.

SUSAMITHRES (Magaiokselle): Kuuletko?

MAGAIOS: Minä kuulen.

TOMYRIS (hymyillen hurmaavasti): Minä tiedän, että Alkibiadeelle ei voi lahjoittaa mitään, mitä hänellä ei jo ennestään olisi, mutta salli minun kuitenkin niiden tunteiden nimessä sormeesi tämä jalokivi kiinnittää.

ALKIBIADES: Naisen ystävyys on sormus, jonka sinulta otan, ja valtiattaren kiitollisuus jalokivi, jonka sormeeni kiinnitän: todellakin, sinä olet lahjoittanut minulle nyt, mitä ei minulla ennen ollut.

TOMYRIS (loukattuna): Minun vaikutusvaltani on liian vähäinen ja minun ystävyyteni liian halpa-arvoinen antimeksi niin kuuluisalle miehelle. Niitä en minä ikinä olisi tohtinut tarjota sinulle.

ALKIBIADES (aina samalla kirkkaudella): Niinpä otan minä ne sinulta tarjoamatta ja olen onnellinen tietäessäni, että jos sinä olisit tahtonut tarjota niitä minulle, sinä et ikinä olisi voinut tarjota minulle mitään arvokkaampaa. — (Kylmemmin.) Kiitän lahjastasi, valtiatar.

MAGAIOS (Susamithreelle): Onnittele minua, eno! Sinä näet, että hän ei edes käsitä typeryydessään, mitä valtiatar tarjoo hänelle.

SUSAMITHRES (kuin itsekseen): Todellakin merkillinen mies! — Hän tietää henkensä olevan kysymyksessä ja kuitenkin hylkää hän toistamiseen lemmen, josta kuninkaat pitäisivät kunnianaan kilvoitella.

PHARNABAZOS (äkisti Alkibiadeelle): Sinäkö sanot, että kuolema ei tule sinulle kutsumatta? Sinä?

ALKIBIADES: Kyllä. Minä sanon todellakin niin.

PHARNABAZOS: Hm. — (Katsoo ilkeästi hymyillen häneen.) Mielisinpä koettaa, minkä verran on perää puheessasi.

ALKIBIADES: Mitä tarkoitat?

PHARNABAZOS (uhkaavasti): Sen saamme nähdä. — (Ryntää ovelle.) Hohoi, sadanpäämies! Sotilaat!

TOMYRIS: Sinä aiot —?

SUSAMITHRES (kiireesti Pharnabazokselle): Valtias, ole varoillasi! Sotilaat pitävät hänestä ja sinun kielesi on viinistä vapisevainen. Jos aiot jotakin, on paras, että jätät sen huomiseksi.

PHARNABAZOS: Vaiti! — (Alkibiadesta osoittaen): Minä tahdon nähdä, mikä tuo mies on!

(Marsyas tulee sotilaiden kera.)

MARSYAS: Sinä kutsuit meitä, valtias…?

PHARNABAZOS (Alkibiadesta osoittaen): Tappakaa tuo mies!

THRASYBULOS (miekkansa paljastaen): Haa, barbaarien kesti-ystävyyttä!

SMERDIS: Isäni! (polvistuu.)

TIMANDRA (oikealta): Alkibiades! (Syöksyy parkaisten hänen syliinsä.)

TOMYRIS: Hän!

(On aikonut hyökätä Alkibiadeen ja sotilaiden väliin, — Peräytyy.
Sotilaat epäröivät.)

MARSYAS: Onko se todellakin sinun tahtosi, valtias?

PHARNABAZOS: Olenko minä valtias? — Lyökää maahan hänet!

MARSYAS (vetäen miekkansa): Jumalten nimeen siis…!

(Sotilaat tekevät liikkeen hyökätäkseen. Alkibiades on irroittunut Timandrasta ja käy pää pystyssä vastaan heille.)

ALKIBIADES: Toverit! Kuka teistä tahtoo tappaa Alkibiadeen?

(Sotilaat peräytyvät.)

PHARNABAZOS (vihan vimmassa): No, kautta partani…

MARSYAS: Valtias, he eivät tottele sinua, sillä he eivät usko sinun totta tarkoittavan. — Suoraan sanoen: myöskin minun on vaikea uskoa sitä.

THRASYBULOS: Uskokaa pois, hän tarkoittaa kyllä totta. Mutta tietäkää samalla, että myöskin tämä miekka on totta tekevä. — (Asettuu Alkibiadeen eteen.) Kuolema sille, ken häntä lähestyy!

ALKIBIADES (tyynesti): Malta mielesi, Thrasybulos! Valtias suvaitsee todellakin laskea leikkiä. — Prinssi Smerdis, nouse! — Isäsi on sinulle sangen suosiollinen. — Toverit, menkää! Näettehän, että kaikki on ollut vain pientä juhlapilaa Astarten kunniaksi.

MARSYAS: Sinun luvallasi, valtias…

(Pistää miekkansa tuppeen.)

PHARNABAZOS: Pilaa? — (Katsoo juopuneilla silmillään vuoroin yhteen, vuoroin toiseen läsnäolijoista ja purskahtaa kaikuvaan nauruun, joka ei ole kaukana mielenvikaisuudesta.) Alkibiades on oikeassa. Minä olen todellakin suvainnut laskea leikkiä. (Röhähtää takaisin pöydän päähän.)

SOTILAAT: Kauan eläköön poika Kleiniaan!

(Poistuvat Marsyaan johdattamina.)

THRASYBULOS (Alkibiadeelle): Tämä päättyi hyvin. Jospa nyt vaan voisit saada heidät lähtemään…

ALKIBIADES (voiton hurmiossa): Odota! Myöskin minä tahdon sanoa sanani näille aasialaisille.

THRASYBULOS: Anna heidän mennä! Näethän, että he ovat hämmästyneet. Sinä olet antanut heille opetuksen, jota he eivät tule hevin unohtamaan.

ALKIBIADES: Juuri sen vuoksi. Tahdon nähdä tokko Attikan suola vielä kipenöittelee barbaarista verta. — (Hurjasti.) Mutta miksi seisotte, jalot vieraat? Istukaa! Näettehän, että ilveily on jo ohitse.

THRASYBULOS: Ystäväni! Minä varoitan sinua…

ALKIBIADES (tempaisten maljan käteensä): Yksi sana vanhan Hellaan puolesta!

(Yleinen hiljaisuus. Theanon laulu soinnahtaa näyttämön
ulkopuolelta. Alkibiades kuuntelee jähmettyneenä.)

Theanon laulu.

Barbaarein joukkoon
joutunut on Alkibiades,
siksi sydän hält' on sammunut
ja mennyt mieli sees.

Hän, Hellaan helmi kirkkahin,
syvälle syösty on,
syö armoleipää tyrannin
laps vapaan auringon.

Kyll' itki immet Attikan,
kun kumma kuultihin,
on sota vienyt sorjimman,
pois karkas pontevin.

Nyt itkee koko Kreikanmaa,
Ateena, Sparta myös.
Korinthi, kaikk', kun kuulla saa
sun suuren tihutyös.

Lie laaksot Lakedaimonin
viluiset, vierahat,
mut kaitsi siellä kuitenkin
sua Hellaan jumalat.

Nyt olet, orpo, yksin sa:
ei Dike tietäs tee
ja askeleiltas loitolla
Apollo laulelee.

Sun eikö särje korvias
barbaarin raaka ään'
ja kuinka sietää seurassas
voit heitä hetkenkään?

Sa kaasit Hermeen patsahat,
teit pahaa paljonkin,
muut sulle surmaa huusivat,
ma yksin siunasin.

Anteeksi sulle kaikki suon.
En yhtä: kuinka voit
sa kaataa kuvan kauniin tuon,
min sydämeeni loit?

Jos ylväs yhtyy joukkioon
ja hieno halpahan,
sen maine maasta vaipukoon,
hän mies on kuoleman.

Hän pettää parhaan itsensä,
hän ihmisyyttä lyö,
siks hänet hylkää elämä
ja tempaa tuima yö.

(Theano on laulun aikana ilmestynyt ovensuuhun ja laulanut siitä viimeiset säejaksot katsoen kyyneltyvillä silmillään surullisesti Alkibiadeeseen. Alkibiades on vaipunut kokoon; hänen hartiansa jysähtelevät vain kuin voimakkaasta mielenliikutuksesta.)

ALKIBIADES: Theano, Menonin tytär! — Miksi tämän minulle teit,
Thrasybulos? (Syöksyy etummaisesta ovesta vasemmalle.)

THRASYBULOS: Alkibiades!

(Seuraa kiireesti häntä. Yleinen hämmästys. Theano poistuu jälleen ovipielestä.)

TOMYRIS (Pharnabazokselle): Lähtekäämme!

PHARNABAZOS (on edellisen aikana torkahtanut pöytää vasten): Häh? On jo myöhäistä. — Tässä eivät taida pidot parata… Tule, armaani. (Hoippuu ulos.)

MAGAIOS: Eno! Minä näin, että hän aikoi häväistä meitä.

SUSAMITHRES: Hänen tavallinen onnensa suojelee häntä. — (Kuin itsekseen.) Hänen täytyy kuolla. Hän on meille liian vaarallinen.

(Menevät.)

TIMANDRA (ohimennen Smerdiille): Onko hän vaarassa?

SMERDIS: Minä luulen niin.

TIMANDRA: Pidätkö hänestä?

SMERDIS: Oi, kyllä!

TIMANDRA: Voitko pelastaa hänet?

SMERDIS: Minä en tiedä.

TIMANDRA: Kohtaa minua kaupungin itäisellä portilla ennen päivän koittamista! — Hyvästi! (Rientää oikealle.)

SMERDIS: Timandra!

(Jää huikaistuneena hänen jälkeensä katsomaan. Sitten hitaasti perälle. — Tomyris on tahallaan päästänyt kaikki muut menemään edeltään ja empii nyt epätietoisena kynnyksellä. — Thrasybulos tulee kiireesti vasemmalta.)

THRASYBULOS: Jalot vieraat… (Katsahtaa ympärilleen, huomaa näyttämön tyhjentyneen ja aikoo ulos.) Ylevä valtiatar! Äkkinäinen pahoinvointi on kohdannut Alkibiadesta. Hän pyytää tuhannesti anteeksi…

TOMYRIS: Mihin riennät?

THRASYBULOS: Ainoastaan tapaamaan tuota laulajaa. — Alkibiades lähettää hänelle tämän sormuksen.

TOMYRIS (kirkaisten): Minun sormukseni!

(Pois.)

Esirippu.

NELJÄS NÄYTÖS

Theano ja Thrasybulos tulevat perältä.

THEANO: Onko meidän tuumamme onnistunut?

THRASYBULOS: Minä luulen niin. Hänen mielensä on järkähtänyt myötä juuriaan.

THEANO (innokkaasti): Luuletko hänen heti tunteneen minut?

THRASYBULOS: Epäilemättä. Heti ensi sanoistasi. Seurasin laulun aikana tarkoin hänen ilmeitään.

THEANO: Ja sinä olet jo maininnut hänelle matkamme tarkoituksen?

THRASYBULOS: Kyllä. Ainakin pääpiirteissään. Lähempään selontekoon suunnitelmastani en ole voinut ryhtyä, ennen kuin olen saanut täyden varmuuden siitä, että hän yleensä on taipuvainen tuumaamme tukemaan.

THEANO: Epäiletkö sitä? Mitä hän muuta voisi aikoakaan?

THRASYBULOS: Minä en tiedä. Kaikesta päättäen ovat hänen pyrkimyksensä sukeltautua Persian suurkuninkaan suosioon nyt rauenneet. — (Hitaasti.) Mutta on olemassa muita esteitä…

THEANO: Mitä? Luuletko hänen tahtovan tähän yksinäiseen maataloon ijäksi hautautua, hänen, Alkibiadeen?

THRASYBULOS: Kaikki on mahdollista. — Onneksi on hänen tilansa täällä tuiki vaaran-alainen. Sikäli kuin olen ymmärtänyt hänen puheestaan ynnä tämän yön tapahtumista, ei hän enää ole täällä hetkeäkään varma hengestään.

THEANO: Sitä suurempi syy on hänellä siis liittyä sinuun ynnä Ateenan nuorisoon. Minusta näyttää kuin ei hänelle yleensä jäisi muuta keinoa, jos hän enää ollenkaan aikoo puuttua valtioasioihin.

THRASYBULOS (harvakseen): Myöskin minusta näyttää niin. Kysymys on nyt vain siitä, tahtooko hän enää ollenkaan puuttua niihin.

THEANO: Hän? — (Voiton-varmasti.) Jos hän on jotakin sellaista sinulle esittänyt, on hän varmaan teeskennellyt. Sinä et tiedä vielä, mikä Proteus hän on.

THRASYBULOS: Minä tiedän. Kuitenkaan minä en voi pitää sitä enää pelkkänä teeskentelynä. Hänen sanoistaan soinnahtaa usein niin syvä väsymys elämään, että sydämeni kouristuu kokoon, kun sitä ajattelen.

THEANO (uneksien): Ehkä on hän elänyt liian kauan erämaassa.

THRASYBULOS: Siinäpä se. Juuri samoin olen minäkin asian ajatellut.

THEANO; Hän on nähnyt täällä auringon nousevan, ajattelematta, ketä ihmisiä sen alla asuu. Hän on noussut vuorille ja kuullut meren kohisevan, muistamatta, mitä saaria ja rantoja se huuhtelee. Hän on ollut sanalla sanoen täällä onnellinen.

THRASYBULOS: Niin. Mutta minä en ymmärrä kuitenkaan, kuinka voi siihen määrin hukkua oman sydämensä onkaloihin. On aivan kuin hän ei enää koskaan kansansa kohtaloita ajattelisi.

THEANO (lempeästi): Ystäväni: kun on ajatellut niitä niin paljon kuin Alkibiades kautta nuoruutensa ja miehuutensa, saattaa olla suurin autuus, silloin kun hapset jo ohimoilla harmenevat, olla edes hetki niitä ajattelematta.

THRASYBULOS: Hetki? Sen ymmärrän minä… Mutta päiviä, viikkoja, kuukausia?… No niin, pääasia on, että voimme jälleen herättää eloon teon ja toiminnan nukkuvat henget hänessä.

THEANO: Hänen sielunsa on täällä erämaassa kääntynyt liiaksi sisäänpäin. Siinä se on.

THRASYBULOS: Ja juuri siinä suhteessa odotan minä mitä parasta siitä vaikutuksesta, minkä äkillinen ilmestymisesi on tehnyt häneen.

THEANO (hiljaa): Minun vaikutukseni on aina ollut vähäinen
Alkibiadeesen.

THRASYBULOS: Sen saamme nähdä. — Mutta vielä on olemassa eräs toinen este tuumallemme. Tuo nainen…

THEANO (ylenkatseellisesti): Se on totta: hänellä on lemmitty?

THRASYBULOS: Tuon naisen täytyy pois!

THEANO: Joku ilotyttö?

THRASYBULOS: Niin. Hän on liian syvästi kiintynyt Alkibiadeesen.

THEANO: Ja Alkibiades?

THRASYBULOS: Minä en tiedä. Mutta pahoin pelkään, että tuo nainen, jos hän todella tahtoo, voi paljon vaikeuttaa aikeemme lopullista onnistumista.

THEANO: Epäilemättä tahtoo hän sitä. Olen kuullut, että tuollaiset olennot osaavat kyllä pitää kiinni saaliistaan.

THRASYBULOS (miettien): Paras olisi puhutella häntä nyt heti ja saada hänet hyvällä lähtemään. — Meillä ei ole yhtään aikaa kadotettavaa. Jos kaikki käy niinkuin olen ajatellut, on meidän oltava matkalla aamun koittaessa.

THEANO: Tuon ilotytön voisit kenties rahalla taivuttaa?

THRASYBULOS: Ei. Hän ei ole mikään tavallinen ilotyttö. — (Miettien.)
Mutta vetoamalla ehkä hänen rakkauteensa?… Se voisi käydä päinsä.

THEANO: Luuletko tuollaisten voivan todellakin tuntea rakkautta?

THRASYBULOS: Otan kaikissa tapauksissa hänet omalle osalleni. Sinulle sitävastoin jätän Alkibiadeen.

THEANO (äkkiä arastuen): Minä pelkään puhutella häntä. Olenhan aivan outo hänelle.

THRASYBULOS: Sinä?

THEANO: Niin. Oikeastaan hän tuskin tuntee minua. Mitä hän ajatteleekaan minusta? Vain pari kertaa elämässämme olemme me kaksi toisemme kohdanneet.

THRASYBULOS: Se riittää. Ja mitä hänen ajatukseensa sinusta tulee, tiedän, että olet ainoa koko Ateenassa, jota hän vielä lämmöllä ja hartaudella muistelee.

THEANO: Mutta kun hän näkee minut täällä, Aasiassa? — (Innokkaasti.) Thrasybulos, sinä vakuutat minulle vielä kerran, että kaikki mitä teen ja olen tehnyt tässä asiassa, tapahtuu ainoastaan ja yksinomaan onnettoman isänmaamme tähden? Eikö totta? Sinä voit vannoa sen minulle?

THRASYBULOS: Kyllä.

THEANO: Eikö totta: minä en ole tätä matkaa ehdotellut, yhtä vähän kuin minä olen millään muotoa tahtonut tavata Alkibiadesta? Tämä kohtaaminen on ollut kokonaan sinun keksintöäsi?

THRASYBULOS: Kaikki on, kuten sanot, tapahtunut.

THEANO (aina innokkaammin): Niin! Ja eikö totta: sinä olet vasta pitkillä pyynnöillä ja palavilla rukouksilla saanut minut tähän matkaan taivutetuksi?

THRASYBULOS: Taikka oikeammin: isänmaanrakkaus on sinut siihen taivuttanut. — Ole huoleti, neitsyt. Minä tiedän sinut Pallas Athenen oikeaksi papittareksi.

THEANO (ylevästi): Se tiedän myös itse olevani. — Mutta ihmisten kielet ovat kärkkäitä ja voidaan kenties sanoa, että omat vähäpätöiset pyyteet ja halvan lemmen hehku…

THRASYBULOS: Ainoastaan korkeat ja jalot tarkoitusperät ovat tässä asiassa toimintaasi ohjanneet.

THEANO (miltei epätoivoisesti): Sillä enhän minä rakasta
Alkibiadesta, eikö totta? Onhan hän minulle suorastaan vastenmielinen?

THRASYBULOS: Epäilemättä. Enkä luule kenenkään voivan muuta otaksua sinusta, kun tiedetään, että olet kahdesti hylännyt hänen lempensä, jota Ateenan ihanimmat naiset ovat käsin kurkottaneet.

THEANO: Eikö totta: minä olen tehnyt sen? Siitä on ylevä jumalatar itse minun todistajani.

THRASYBULOS: Tiedän sinun vihaavan Alkibiadesta.

THEANO (katsoen alas): Niin, sinä ymmärrät, Thrasybulos: minulle ei ole ollut aivan helppoa voittaa vastenmielisyyttä, jota siveän neitseen täytyy tuntea sellaista miestä kohtaan kuin Alkibiades.

THRASYBULOS: Minä en ole vain voinut koskaan ymmärtää, miksi sinä niin vinhasti vihaat häntä.

THEANO: Etkö? Mutta onhan hän inhoittava mies, tuo Alkibiades, niin turmeltunut, niin huikenteleva, niin epäluotettava, viekas, vilpillinen, irstaileva…

THRASYBULOS: Sinä voisit lisätä vielä: juoppo, nuorison turmelija, pilkkaava jumalia ja meidän pyhiä menojamme, mies vailla luonteen lujuutta ja hengen aateluutta, valmis jokaiseen konnantyöhön mitä ikinä on Hellaan, Aasian taikka Makedonian taivaan alla harjoitettu.

THEANO: No niin?

THRASYBULOS: Sinä voisit jatkaa vaikka kokonaisen päivän hänen huonojen ominaisuuksiensa luettelemista etkä sittenkään saisi tätä ainehistoa tyhjennetyksi. Mutta se on vain mitalin toinen puoli.

THEANO: Ja toinen?

THRASYBULOS: On se, joka on oikea, suuri Alkibiades. — Epäilemättä hän on merkillisin mies, minkä Hellas koskaan on synnyttänyt.

THEANO: Hävityksen henki hän on, joka on syntynyt tuomaan turmiota
Ateenalle.

THRASYBULOS: Kaikissa tapauksissa me tällä hetkellä tarvitsemme häntä. Hän on ainoa suuri nimi, minkä voimme asettaa alkavan vapaustaistelumme etupäähän.

THEANO: Sinä olet vakuuttanut minulle niin.

THRASYBULOS: Nuoret eivät tahdo kuulla puhuttavan muista kuin hänestä.
Hänen pelkkä nimensä on sanalla sanoen sotajoukko.

THEANO: Oletko varma, ettet kenties arvaa liian korkealle hänen merkitystään?

THRASYBULOS: Kyllä. Ellei hän ole meidän mukanamme, kysytään heti: "mitä mahtaa Alkibiades arvella asiasta?" Jos teemme jotakin, sanotaan: "mitähän olisi Alkibiades tehnyt tässä tapauksessa?" Jos onnistumme, kuuluu: "Alkibiades olisi onnistunut vieläkin paremmin." Ellemme onnistu: "tuo olisi ollut Alkibiadeelle leikkityö!" — Näin joka paikassa. Ilman häntä on meidän turha yrittääkään.

THEANO: St! Kuulen jonkun lähestyvän.

THRASYBULOS: Se on hänen lemmittynsä. Tahdotko, että minä puhuttelen häntä?

THEANO: Tee se, ystäväni! — Voit samalla pyytää häntä osoittamaan minut huoneeseen, jossa voin hiukan järjestää vaatteeni laskoksia. Näytän tässä asussa todellakin miekkatanssijan tyttäreltä.

(Timandra on edellisen aikana tullut oikealta aikoen poikki näyttämön Alkibiadeen huoneeseen. Thrasybulos lähestyy häntä. Theano vetäytyy taustaan Timandran huomaamatta.)

THRASYBULOS: Timandra!

TIMANDRA (säpsähtäen): Kuka puhuu? — Ah, sinäkö se olet! Luulin, ettei täällä ollut ketään.

THRASYBULOS: Anteeksi, että säikähdytin sinua. Näen, että etsit
Alkibiadesta.

TIMANDRA: Niin. Tahdon tavata hänet. Minun täytyy nyt heti tavata hänet. (Aikoo vasemmalle.)

THRASYBULOS: Ennen kuin menet, haluaisin vaihtaa kanssasi pari sanaa.

TIMANDRA (katsoo häneen): Oikeastaan samoin minäkin sinun kanssasi. —
(Kuin itsekseen.) Oh, minun poveni on tuskasta pakahtumaisillaan!

THRASYBULOS: Sinä arvaat asiani: tahdon puhua sinulle Alkibiadeesta.

TIMANDRA: Niin. Tiedätkö, mitä hän nyt tekee?

THRASYBULOS: Minä luulen, että hän suree.

TIMANDRA: Ja sinä luulet, että on paras olla häntä häiritsemättä?

THRASYBULOS: Niin. Tällä hetkellä lienee yksinäisyys paras lääke hänelle.

TIMANDRA (äkillisellä luottamuksella): Olet Alkibiadeen ystävä, tunnet paremmin hänet, ymmärrät hänen luonteensa, hänen entisyytensä… Sano minulle: mikä häntä vaivaa? Mitä me kaksi voimme tehdä hänen hyväkseen?

THRASYBULOS (varovasti): Sinä et voi sitä sanoa?

TIMANDRA: En. Tuskin tunnen enää häntä eilisestä. Jotakin outoa on tullut meidän välillemme, jotakin kovaa, kylmää, kammottavaa…

THRASYBULOS: Siitä saakka kuin minä tulin tähän taloon?

TIMANDRA (katsoo häneen): Suoraan sanoen: niin.

THRASYBULOS: Ja sinä luulit ensin, että tuo kova ja kylmä olin minä?

TIMANDRA: Niin, ollakseni oikein suora. Mutta tämän yön kuluessa olen minä ollut huomaavinani, että, se on jotakin muuta. — Mitä se on? Onko jotakin tapahtunut?

THRASYBULOS: Ehkä.

TIMANDRA: Näethän, minä en tiedä mitään. Minä vain aavistan jotakin hirveää…

THRASYBULOS: Niin, siinä on jotakin muuta. Minä en, vaan eräs toinen on tänä yönä tullut teidän välillenne.

TIMANDRA: Kuka siis? Sinä tiedät? Miksi et sano minulle sitä? — Ah! Tuo kirje?

THRASYBULOS: Niin. Minä luulen hänen todellakin saaneen huonoja sanomia.

TIMANDRA (nopeasti): Hän on vaarassa?

THRASYBULOS: On.

TIMANDRA: Suuressa?

THRASYBULOS: Hyvin suuressa.

TIMANDRA: Onko … se … kuolema?

THRASYBULOS (päätään nyykähyttäen): Hänen henkensä riippuu
Pharnabazoksen mielioikusta.

TIMANDRA: Ah! — (painaa sydäntään.) Jumalat! jumalat! Miksi hän ei ole sanonut minulle mitään?

THRASYBULOS: Epäilemättä siksi, että hän sinua rakastaa. — Nyt tiedät siis: ainoastaan pikainen pako voi pelastaa hänet.

TIMANDRA: Olet oikeassa. Ei ole yhtään hetkeä kadotettavaa. Paetkaamme!
Tahdon hetipaikalla puhutella häntä. (Aikoo vasemmalle.)

THRASYBULOS (häntä pidättäen): Vielä sananen, neito. — Myöskin minä tahdon pelastaa hänet. Myöskin minä tarkoitan hänen parastaan. Mutta…

TIMANDRA: Sano minulle: mitä tulee minun tehdä?

THRASYBULOS (hitaasti): Sinun?

TIMANDRA: Niin. Millä voin auttaa häntä? Alkibiadeen ystävänä täytyy sinulla olla joku keino, jolla voimme hänet pelastaa…

THRASYBULOS: Kenties minulla on keino.

TIMANDRA: Mutta pian! Murhaajat saattavat olla millä hetkellä hyvänsä täällä. Oh, minä tunnen, että he ovat tulossa jo!

THRASYBULOS: Sinä rakastat häntä siis niin suuresti?

TIMANDRA: Minä voisin kuolla hänen edestään. — Mutta sinä et sano, mitä minun on tekeminen? Mihin vaaroihin tulee minun antautua, mitä matkanvaivoja on minun kestettävä? — (Vaitiolo.) Sinä vaikenet? Epäiletkö uljuuttani? (Kyynelistä kimaltavin silmin.) Minä olen valmis kaikkeen, nälkään, janoon, puutteeseen, niin, vieläpä rikostöihin, jos se on tarpeellista!

(Thrasybulos kääntää kasvonsa pois liikutettuna. Theano syrjästä lähestyy häntä Timandran huomaamatta.)

THEANO: Hän ei suostu? — (Ylenkatseellisesti.) Sen arvasinkin.

THRASYBULOS: Varro vielä hetki, neitsyt! Toimeni on vaikeampi kuin luulinkaan. Minä en voi sanoa sitä hänelle.

THEANO: Sinä et voi?

THRASYBULOS: Ja kuitenkin täytyy minun sanoa se hänelle! — (Timandran puoleen kääntyen.) Surusi säälittää minua. Ole vakuutettu, että tekisin kaikki, jos vaan näkisin jotakin mahdollisuutta lievittää kohtaloasi.

TIMANDRA: Kuka puhuu minusta? — Mutta sinä et sano, mitä minun on tekeminen! Miksi et? Etkö luota minuun? Oh, sinä et vielä tunne minua. Sinä et tiedä, mihin kaikkeen minä olen kykenevä!

THRASYBULOS (tuskissaan): Minä en voi!

TIMANDRA: Kas niin, sano se! — (Synkästi.) Minä näen, että se on rikostyö. Muuten eivät jalot kasvosi olisi noin vääntyneet. — (Äkkiä.) Pitääkö minun surmata joku? Ehkä Pharnabazos? Taikka prinssi Smerdis? — Hänen viattomuutensa säälittää minua, mutta minä olen tekevä senkin, jos niin vaaditaan, sillä minä rakastan Alkibiadesta.

(Vaitiolo.)

THRASYBULOS (päättävästi): Olet siis valmis tekemään kaikki hänen hyväkseen?

TIMANDRA: Kaikki.

THRASYBULOS: Ja tahdot pelastaa Alkibiadeen?

TIMANDRA: Minä tahdon.

THRASYBULOS Hyvä. On ainoastaan yksi keino, millä voit sen tehdä.

TIMANDRA: Sano se!

THRASYBULOS (horjuen jälleen): Tiedä, että kohtalosi säälittää minua…

TIMANDRA: Niin, niin…

THRASYBULOS: Enkä minä tahdo sanoa, että hänen pelastuksensa sittenkään olisi aivan varma, mutta se on sentään ainoa…

TIMANDRA: Hyvä, hyvä…

THRASYBULOS: Sinä näet: myöskin minä olen tällä hetkellä säälittävä.

TIMANDRA (jännitettynä): Se keino?

THRASYBULOS: No niin: sinun tulee nyt heti luopua Alkibiadeesta.

TIMANDRA (heikosti huudahtaen): Ei, ei…

(Katsoo häneen kauhistuneena, tekee torjuvan liikkeen kädellään, horjuu, on kaatua. Thrasybulos saattaa hänet istumaan.)

THRASYBULOS: Kyllä, Timandra. — Salli minun nyt puhua sinulle.

TIMANDRA: Miksi minun tulee erota hänestä?

THRASYBULOS: Hänen tiensä vie leiriin ja sotatanterelle.

TIMANDRA: Ja miksi minä en voi sinne seurata häntä?

THRASYBULOS: Siksi että hän ei ikinä lähde sinne, niin kauan kuin hän kantaa sinun kuvaasi sydämessään. — Oh, minä tunnen Alkibiadeen! Unelma on hänelle aina ollut teon vihollinen.

TIMANDRA (välkähtävin silmin): Se olisi minun hävitettävä häneltä siis?

THRASYBULOS: Niin. Sota, joka häntä odottaa, vaatii miehensä kokonaan.
Mikään ei saa sitoa hänen päätään eikä sydäntään.

TIMANDRA: Mistä sodasta puhut minulle?

THRASYBULOS: Sodasta eestä isänmaan ja kotilieden. — Myöskin sinun isäsi oli helleeni, Timandra. Nyt kysytään, oletko hänen oikea tyttärensä.

TIMANDRA (katsoo häneen jäykistyneenä): Miksi puhut minulle noin?

THRASYBULOS: Siksi että kunnioitan sinua Alkibiadeen lemmittynä.

TIMANDRA: Entä minä en kuitenkaan eroa hänestä?

THRASYBULOS: Silloin ei meillä kahdella todellakaan ole enää mitään sanomista toisillemme.

(Vaitiolo.)

TIMANDRA (horjuen): Minä rakastan häntä.

THRASYBULOS: Juuri sen vuoksi. Uhri, jota pyydän sinulta on suuri, mutta ei liian suuri sinun rajattomalle rakkaudellesi.

(Vaitiolo.)

TIMANDRA (äkkiä vavahtaen): Miksi en minä sitä heti oivaltanut?

THRASYBULOS: Mitä?

TIMANDRA: Kuitenkin tunsin minä, heti kun olin nähnyt sinut, että olit saapunut meitä erottamaan. Hyinen tuuli puhalsi sinun tullessasi talomme kautta.

THRASYBULOS: Tiedätkö, mikä tuuli se oli, Timandra?

TIMANDRA (päätään nyykähyttäen): Nyt tiedän minä sen. Kuolema se oli.

THRASYBULOS: Ei, Timandra: se oli velvollisuuden käsky. Se puhuu nyt minun suuni kautta.

TIMANDRA: Ja kuka olet sinä, joka niin viisaana ja varmana leikkelet ihmis-sydämiä? — (Ylös ponnahtaen.) Miksi astut meidän välillemme? Miksi tahdot erottaa minut hänestä juuri nyt, kun vaara uhkaa häntä ja kun hän enemmän kuin milloinkaan on rakasta kättä tarvitseva?

THRASYBULOS (hiljaisesti): Olen Alkibiadeen ystävä.

TIMANDRA: Et minun, sen kuulen kyllä puheestasi.

THRASYBULOS: Myöskin sinun … mutta ainoastaan, mikäli sinä olet hänen ystävänsä.

TIMANDRA: Ahaa, nyt paljastat sinä oikean olentosi! — (Hurjasti.) Mietit minulle turmaa ja onnettomuutta? Tahdot syöstä minut takaisin tuohon suureen kaupunkiin, sen nimettömään häpeään ja kurjuuteen?…

THRASYBULOS: Timandra!

TIMANDRA: Mutta saatpa nähdä, sinä et ole onnistuva siinä. Minä taistelen, minä tarraudun kiinni häneen, minä huudan avuksi Alkibiadeen!

(Aikoo syöstä vasemmalle.)

THRASYBULOS (nopeasti): Luulin, että rakastit häntä enemmän kuin itseäsi.

TIMANDRA: Niin teen! — (Satutettuna.) Mutta sinä, sinä… Sinä et ole ikinä rakastanut!

THRASYBULOS (vakavasti): Ehkä kuitenkin, neito.

TIMANDRA: Ketä? Naista, joka oli kivikuva niinkuin sinäkin?

THRASYBULOS: Minä en tiedä, millainen hän oli. Sillä minä en ikinä ilmoittanut hänelle rakkauttani.

TIMANDRA (ilkkuen): Ja sitä sanot sinä rakkaudeksi!

THRASYBULOS: Kenties se kuitenkin oli sitä. Mutta minulla ei ollut lupa sanoa sitä hänelle.

TIMANDRA: Ja hän?

THRASYBULOS (hiljaa): Hän oli pyhin unelma minun parhaan ystäväni.

(Vaitiolo. Thrasybulos totisena ja hiljaisena katsoo suoraan eteensä. Timandra lähestyy häntä liikutettuna.)

TIMANDRA: Voitko antaa anteeksi minulle?

THRASYBULOS (käyden hänen käteensä): Timandra!

TIMANDRA: Minä suostun.

THRASYBULOS: Juuri sitä odotin sinun sielusi jaloudelta.

TIMANDRA: Yksi kysymys: tietääkö Alkibiades mitään siitä, mitä nyt olet sanonut minulle?

THRASYBULOS: Ei. Eikä hän sitä saakaan tietää, sillä epäilemättä tekisi hän silloin kaikkensa sinua pidättääkseen.

TIMANDRA (hajamielisesti): Niin, niin.

THRASYBULOS: Sinä ymmärrät: minä en voi pyytää sinulta mitään, mikä ei olisi hänen parhaakseen.

TIMANDRA: Minä ymmärrän. — (Raukeasti.) Pitääkö minun nyt heti lähteä?

THRASYBULOS: Ei. Luonnollisesti jäät sinä tänne päiväksi, kahdeksi tai niin kauaksi kuin sinua haluttaa. Pääasia on, että autat minua taivuttamaan Alkibiadesta suosiolliseksi sille suunnitelmalle, minkä vielä tänä yönä aion hänelle esittää.

TIMANDRA (kuten edellä): Hyvä, minä autan siis.

THRASYBULOS: Mitä tähän maataloon tulee, on se tietysti oleva sinun samoin kuin kaikki siihen mahdollisesti sisältyvä omaisuus.

TIMANDRA: Hyvä, hyvä. Minä en siis lähde minnekään.

THRASYBULOS (miettien): Taikka … kenties olisi parasta myös, että lähtisit heti. Me emme siinä tapauksessa puhuisi Alkibiadeelle mitään…

TIMANDRA: Niin.

THRASYBULOS: Jos hän kaipaa sinua, koettaisin minä keksiä jonkun tekosyyn. Mutta minkä?

TIMANDRA: Sinä olet kyllä keksivä sen. Nyt heti siis?

THRASYBULOS: Niin, — jos muuten jotakin tarvitset…

TIMANDRA: Ole huoleti! Minä en tarvitse mitään. Olen valmis lähtemään.

THRASYBULOS: Salli minun nyt kuitenkin esittää sinut tälle jalolle naiselle, joka samoin kuin minä isänmaataan rakastaen on tehnyt tuon pitkän matkan meren ylitse muistuttaakseen Alkibiadeelle hänen velvollisuudestaan. — Theano, Menonin tytär: sinä näet Alkibiadeen lemmityn.

TIMANDRA (säpsähtäen): Niinkö? — (Hitaasti, kuin itsekseen.) Hän siis oli pyhin unelma sinun parhaan ystäväsi? (Huomaa nyt vasta Theanon ja mittailee pitkin katsein häntä.)

THEANO (Thrasybulokselle): Kuinka on? Suostuuko hän?

THRASYBULOS: Hän suostuu.

THEANO: Oletko samalla esittänyt oman pienen pyyntöni hänelle?

THRASYBULOS: Timandra, toivon, että vielä viimeisen kerran harjoitat täällä vierasvaraisuuttasi ottamalla vastaan hänet kesti-ystävänä, joka kaipaa kattoa päänsä päälle.

TIMANDRA: Niinkö?

THRASYBULOS: Ja nyt on minun kiiruhdettava pitämään huolta siitä, että palkkaamani miehet ja hevoset ovat paikallaan metsän rajassa. — (Theanolle.) Meidän täytyy matkaan vielä tänä yönä! Sillä aikaa on sinun puhuteltava Alkibiadesta.

(Menee perälle. Timandra ja Theano tuijottavat toisiinsa äänettöminä.)

THEANO (astuen askeleen eteenpäin): Sinun nimesi on Timandra?

(Timandra katsoo häneen värähtämättä. Vaitiolo. Thrasybulos palajaa.)

THRASYBULOS: Anteeksi, minä unohdin aivan… On kenties parasta, että poistut jäähyväisiä sanomatta.

TIMANDRA: Hyvä. Minä poistun jäähyväisiä sanomatta.

THRASYBULOS: Kiitän sinua, neito. — (Katsoo häneen, arastuu.) Arvaan, että asia on koskenut kovasti sinuun. Eihän eron tarvitse olla ikuinen…

TIMANDRA (kylmästi): Oliko vielä jotakin muuta?

THRASYBULOS: Oikeastaan: oli. Mieleeni juolahti jotakin … mutta en tiedä, uskallanko esittää sitä sinulle.

TIMANDRA: Olen valmis tekemään kaikki, mitä vain vaadit minulta.

THRASYBULOS: Pelkään, että jos Alkibiades kuulee sinun noin ilman muuta poistuneen…

TIMANDRA: Niin mitä?

THRASYBULOS (epävarmana): Olisi kenties hyvä saada hänet epäilemään rakkauttasi… Niin, se olisi ehkä paras ratkaisu asialle. — Ehkä on sinulla joku ihailija?

TIMANDRA: On.

THRASYBULOS: Voitko mainita hänen nimensä?

TIMANDRA: Smerdis, Phrygian prinssi.

THRASYBULOS: Ja sinä tahdot teeskennellä rakkautta häneen?

TIMANDRA (jääkylmästi): Tahdon vielä ennen auringon nousua levätä hänen sylissään.

THRASYBULOS: Timandra! — (Arastuen.) Niin, sinä tiedät, että kaikki tapahtuu yksinomaan ja ainoastaan hänen tähtensä.

TIMANDRA: Minä tiedän.

THRASYBULOS: Hyvä. Siispä pyydän minä vain vielä kerran kiittää sinua.
Ateenan kohtalo on tänä yönä ollut käsissäsi.

TIMANDRA (katsoo häneen): Luulin kysymyksen olleen Alkibiadeen kohtalosta.

THRASYBULOS: Tietysti, hänen kohtalostaan myös. — (Yhä enemmän hämillään.) Ellemme siis toisiamme tapaisi enää… (Yrittää lähestyä kuin jäähyväisiä sanoakseen, kohtaa Timandran läpitunkevan katseen, pysähtyy ja perääntyy syvästi kunnioittavana.) Etäiset sukupolvet tulevat sinun muistoasi siunaamaan.

(Menee tupertuneena. Pitkä vaitiolo. Theano ja Timandra mittailevat jälleen pitkin katsein toisiaan. Theano painaa päänsä alas.)

TIMANDRA: Sinä rakastat häntä?

THEANO (säpsähtäen): Ketä?

TIMANDRA: Alkibiadesta. Sinä rakastat häntä?

THEANO (ylpeästi): Ken sitä sanoo?

TIMANDRA: Minä. — (Ylenkatseellisesti.) Sinä kuulet, että minulla on jo toinen rakastaja. Voit siis huoleti vastata kysymykseen. — Sinä rakastat Alkibiadesta?

THEANO: En! — (Horjuu Timandran tutkivan katseen edessä.) Taikka…
(Tempaisee itsensä irti kuin lumouksesta.) En koskaan! — (Kohtaa jälleen
Timandran katseen, Painaa päänsä alas ja lausuu tuskin kuuluvasti:)
Minä … en … tiedä.

TIMANDRA: Minä tiedän. — (Hiukan lempeämmin.) Sano minulle, olisitko sinä valmis tekemään isänmaasi tähden sen, mitä nyt minulta vaadit hänen tähtensä?

THEANO (hiljaa): Kahdesti olen minä kieltäytynyt ottamasta vastaan lempeä, jonka hän on tarjonnut minulle.

TIMANDRA: Ja kolmannella kerralla? Jos hän nyt tarjoaa sen sinulle? — (Theano ei vastaa. Timandra katsoo häneen hetkisen, sitten kylmästi ja ylenkatseellisesti:) Tuossa on minun huoneeni. Sinä olet löytävä sieltä kaikki, mitä tarvitset esiintyäksesi hänen edessään.

(Theano menee kiittäen äänettömästi oikealle. Timandra katsoo vielä hetken hänen jälkeensä ja ryhtyy levollisesti tulia sammuttelemaan. Keskeyttää työnsä, huokaa. Sammuttelee jälleen, pyyhkäisee kyyneleen silmäkulmastaan, Pysähtyy ja katsoo ympärilleen kuin peljästyneenä. Syöksähtää suurimman tuskan vallassa Alkibiadeen ovelle, vaipuu maahan äänettömässä itkun-nyyhkytyksessä ja kuiskaa: "Alkibiades!" Nousee, painaa sydäntään, pyyhkii kyyneleensä, katsoo ympärilleen, koskettelee kädellään huonekaluja hiljaa vaikeroiden ja ikäänkuin jättäen jäähyväisensä niille kullekin erikseen. Pysähtyy vielä hetkeksi pilari-aukolle, katsoo autiota tähtitaivasta ja sen alla loimottavaa etäistä tulenkajastusta kaupungista. Menee hitaasti perälle.)

Esirippu.

VIIDES NÄYTÖS.

Näyttämö on nyt miltei pimeä. Ainoastaan vieno valojuova oikealta valaisee etualan.

ALKIBIADES (vasemmalta): Timandra! — Kummallista. Kuulin nimeäni mainittavan. (Yrittää oikealle. Theano ilmestyy kynnykselle. Alkibiades aikoo syöksyä hänen eteensä polvilleen.) Theano! — (Pysähtyy, pidättää itsensä ja voittaa mielenliikutuksensa. Pitkä vaitiolo. Sitten aivan tyynesti ja täsmällisesti.) Theano, Menonin tytär! Ollos sydämellisesti tervetullut Aasiaan.

THEANO: Alkibiades, Kleiniaan poika! Sinä tunnet minut?

ALKIBIADES: Kyllä. Tiedän, kuka olet, en tiedä, mikä tuottaa minulle tämän aavistamattoman ilon. Mutta arvaan sinun seuranneen ystävääni.

THEANO (lujasti): Sen olen tehnyt. Minä olen miekkatanssijan tyttäreksi pukeutunut voidakseni läheltä nähdä, miten elää mies ilman isänmaata.

ALKIBIADES: Ja nyt, kun olet nähnyt sen? Mitä nyt aiot?

THEANO: Yön ikuisten tähtien nimessä, jotka tuikkivat tällä hetkellä yli synnyinkaupunkisi, lausu minulle, Alkibiades, oletko toteuttanut ne suuret ihanteet, jotka elosi aamunkoitto kerran lupasi Ateenalle?

ALKIBIADES (säpsähtäen): Miksi sitä minulta kysyt?

THEANO: Kysyn sitä siksi sinulta, että voisin vastata opettajallesi Sokrateelle, kun hän kotiin palattuani tiedustelee, mitä on tullut hänen etevimmästä oppilaastaan.

(Alkibiades on Sokrateen nimen kuullessaan peittänyt kasvonsa
vaipallaan. Vaitiolo, voittaa jälleen mielenliikutuksensa, katsoo
Theanoon; ivallinen hymy leviää hänen huulilleen.)

ALKIBIADES: Tuon lemmen jumalatarta juhlivan kaupungin nimessä, jonka tulet tuikkivat yön autioiden tähtien alla: minun nuoruuteni ihanteista olet sinä, Theano, aina ollut minulle pyhin ja arvokkain.

(Theano horjahtaa kuin salaman satuttamana. Vaitiolo. Alkibiades on ristinyt käsivartensa ylpeästi rinnalleen.)

THEANO (kooten jälleen voimansa): Kauniisti kasvoit sinä, Alkibiades: sinun nuoruutesi oli Ateenan päivän-nousu. Missä ovat ne maat ja valtakunnat, jotka sinä kerran lupasit lahjoittaa hurmautuneelle Ateenalle?

ALKIBIADES: Kuin kukka ylpeä ylenit sinä, Theano Menonin tytär, ja sinun ihanuutesi aurinko säteili yli minun nuoren miehuuteni. Miksi et sinä huolinut minusta?

(Lyhyt vaitiolo.)

THEANO (kuten edellä): Soitellen läksit sinä sotaan, uhmaten rikoit sinä Nikiaan rauhan ja rakensit riidan Lakedaimonin kanssa, joka on syössyt meidät niin syvään turmioon. Miksi teit sen, Alkibiades?

ALKIBIADES: Veikaten notkui sinun vartesi Ateenan nuorten parissa, armottomana rikkoi jokainen askeleesi rauhan rinnassani, Miksi teit sen minulle, Theano, Menonin tytär?

(Vaitiolo. Theano painaa kädellä sydäntään, jota jokainen
Alkibiadeen sana haavoittaa. Alkibiades, kuten edellä, tyynenä,
ivallisena ja itsetietoisena.)

THEANO: Sokrateen opin tahdoit sinä toteuttaa: ei kivessä eikä kullassa, vaan luussa ja lihassa piti Hellaan hengen ihanuuden meille ilmestymän. Missä on nyt tuon tuntemattoman jumalan kuva, jonka tahdoit näyttää hämmästyvälle Ateenalle?

ALKIBIADES: Luuta ja lihaa ovat minun jumalattareni olleet, eivät valjuja, verettömiä utukuvia. Sinä olet se olennoitu kauneus, jonka tahdoin esittää Hellaan huikaistuvien kasvojen eteen.

THEANO: Järjen tahdoit sinä tehdä yksin-jumalaksi, elämän-viisauden ja elämän-kauneuden uskon tahdoit sinä tehdä maan päällä tiettäväksi. Näetkö niiden nyt ympärilläsi kukoistavan?

ALKIBIADES: Sinut tein minä sieluni yksinvaltiaaksi, sinun siveän kauneutesi olen minä kautta kaikkien maan-äärien kuuluttanut. Mutta minun sydämeni kukat ovat kuihtuneet alla kantapääsi.

THEANO (enää häntä kuulematta): Uusi aika koitti sinun kilvestäsi. Oli haihtuva kaikki hämärä, salaperäinen ja valon-pelko. Ei ollut oleva maan päällä tyranneja eikä orjia enää, ainoastaan iloitsevia ihmisiä.

ALKIBIADES: Uudet tähtisikermät paistoivat sinun silmistäsi. Lasten taruina raukesivat Olympo ja Ida-vuori. Yksilön vapaus kävi läpi maailman kuin salama.

THEANO: Ei saanut olla mitään korkeampaa. Kuolevaisen kyvyt olivat mielestäsi niin mittaamattomat, ettei hän tarvinnut mitään ulkopuolelta itseään. Hänen oma sydämensä oli oleva hänen maailmansa.

ALKIBIADES (aina heikommalla ivalla): Ei ollut mitään sinua ylevämpää. Ainoastaan papit, kansan taika-usko ja huonot taiteilijat voivat rajoittaa ihmisten näköpiirin niin, että he eivät kaikki sitä heti oivaltaneet. Siksi oli ensin niitä vastaan sota julistettava.

THEANO: Tahdoit kumota kaikki temppelit ja jumalankuvat, repiä maahan kaikki lait ja yhteiskuntalaitokset, jotka yksilön vapautta rajoittivat. Vasta kun jokainen Ateenan kansalainen olisi oma jumalansa ja oma temppelinsä, oli kaikuva puhtaana ja häikäisevänä Sokrateen sana: "Tunne itsesi!"

ALKIBIADES: Ihmisen itsensä tahdoin minä etsiä heistä, elävinä ja lämpöisinä tuli hänen viivojensa läikähtää niinkuin meidän ympärillämme meri ja ilma. Sinussa näin minä sellaisen taideteoksen.

THEANO: Niinkuin juopunut jumala kuljit sinä. Kansan riemu kohisi kuin koski sinun jäljissäsi. Onneton, — erehtynyt kansa! Ei se tiennyt seuraavansa omaa hautasaattoaan.

ALKIBIADES: Kukitetuissa vaunuissa kuljin minä. Nuoret naiset vetivät minua. Kuitenkin puuttui puoli minun kunniaani, kun sinä puutuit minulta.

THEANO: Portto istui sinun vierelläsi. Irstailijat virittivät sinulle hymnejään. — Sinun lähtöjuhlasi se oli. Seuraavana aamuna huomattiin kaikki Hermeen kuvapatsaat kautta kaupungin rikotuiksi.

ALKIBIADES (synkistyen): Heti kun muut alkoivat sitä tehdä, lakkasin minä. Minusta tuntui, että ainoastaan minulla oli oikeus siihen, ei muilla. Sillä ainoastaan minä olin nähnyt sen, mikä oli kaikkia kuvapatsaita korkeampi.

THEANO: He tekivät vaan, mitä sinä opetit heille.

ALKIBIADES: Siinäpä se. Miksi he eivät voineet tehdä jotakin, mitä minä en ollut heille opettanut?

THEANO: Miksi siis ollenkaan vetosit heihin? Miksi et siis yksin ylennyt, miksi et tehnyt itsestäsi sitä ihmis-ihannetta, jonka kuulutit maailmalle?

ALKIBIADES: Täytyihän minun puhua, täytyihän minun antaa joku muoto myllertäville ajatuksilleni. Mutta heti kun he alkoivat matkia minua, suutuin ja häpesin minä.

THEANO: Silloin oli teko jo tehty. Ja sinä sait vastata siitä.

ALKIBIADES (kuin itsekseen): He turmelivat hyvän aatteen. Se on ollut minun suuri elämänsuruni.

(Vaitiolo. Ivallinen sävy Alkibiadeen äänestä on kadonnut kokonaan. Samoin on Theano hetkeksi unohtanut pateettisen puhetapansa. Molemmat seisovat hiljaisina ja katsovat maahan. Vaistomaisesti ovat he samalla toisiaan lähestyneet.)

THEANO (hiljaa): Ja niin tuli sinusta maanpakolainen.

ALKIBIADES: Ja sinusta Pallas Athenen papitar, Theano.

(Vaitiolo.)

THEANO: Niin menit sinä vihollistesi puolelle ja kannoit nurjaa kilpeä isänmaatasi vastaan. (Lempeästi nuhdellen.) Kuinka saatoit sinä sen tehdä, Alkibiades?

ALKIBIADES (harvakseen): Minä en voinut enkä tahtonut tulla takaisin voitettuna. — (Pää pystympänä.) Valloitetuin laivoin, huilujen soidessa palasin minä maanpaostani, eikä ollut yhtään ihmistä Ateenassa, joka ei olisi silloin pitänyt minua puolijumalana. Sinä yksin hylkäsit minut. — Kuinka saatoit sinä sen tehdä, Theano?

THEANO: Minä en enää luottanut sinuun. Ja pian osoitti kokemukseni, että olit epäluotettava. Miksi menit sinä pappien puolelle, joita ennen olit pilkannut, ja johdit juhlasaaton Eleusiihin? Etkö hyljännyt itse silloin pyhän järjen uskonnon, jolle olit vihkinyt elämäsi?

ALKIBIADES: Sen tein minä sinun tähtesi, Theano.

THEANO: Minun?

ALKIBIADES: Niin. Tiesin, että sinusta oli tullut papitar. Tahdoin sovittaa entiset rikokseni.

THEANO (surullisena): Huonosti sovitit sinä nuoruutesi erehdykset. Siksi luopui hyvä onnesi sinusta ja sinä olit itse pian pakotettu sodan johdosta luopumaan.

ALKIBIADES: Vapaaehtoisesti tein minä sen. Minä en tahtonut palvella alipäällikkönä maata, jossa tiesin ylin olevani.

THEANO: Oletko nyt työhösi tyytyväinen?

ALKIBIADES (jäykästi): Olen. Toivon, että he nyt tietävät, kuka oli
Alkibiades.

(Vaitiolo. Alkibiades on jälleen oikaissut itsensä ja katsoo kylmänä, uhmailevana ympärilleen. Theano murhemielisenä väistyy hänestä.)

THEANO: Minä sanon sen sinulle: hän oli mies, joka piti Ateenaa astinlautanaan, jumalia pilkkanaan, ihmisiä leikkikaluinaan ja maailmaa vain suurena maljana, joka hänellä yksin oli oikeus juoda pohjaan. Oletko tuon maljan nyt tyhjentänyt?

ALKIBIADES: Sakkaan saakka. — (Katkerasti.) Mutta koska taidat niin hyvin sorvaella minusta muistosanat, pyydän, että pidät minulle myös synnyinkaupunkini hautapuheen. Luullakseni ei liene liian varhaista sitä esittää.

THEANO: Ei. Sen suuruuden aika on mennyt, sen ihanteet rauenneet, kukaan ei siellä usko enää eikä mikään asia ole enää pyhä sille. Todellakin, Alkibiades: maljan tyhjiin voit sinä juoda, mutta sitä täyttää … et milloinkaan!

ALKIBIADES (ylpeästi): Minä olin Ateenan kunnia. Miksi ei se minua korkealla kannattanut?

THEANO: Isien hartioilta kohosit sinä. Mitä olet sinä jättävä jälkeesi heidän perinnöstään?

ALKIBIADES: Jätän heille tarinan Alkibiadeesta.

THEANO: En luule, että he tulevat siihen tyytymään. — Sinuun saakka oli kaikki yhtämittaista nousemista. Sinusta lähtien taas…

ALKIBIADES (harvakseen): Katsotko sinäkin minua jo kuolleeksi mieheksi,
Theano?

THEANO: Kuolleista herääväksi katsoisin sinua mielelläni. Mutta sitä ennen on sinun uudestasynnyttävä.

ALKIBIADES: Synnytä silloin Ateenan kansa uudestaan! Miksi vaadit minua kieltämään oman olemukseni?

THEANO (hiljaa): Tahdon johtaa sinut olemuksesi jaloimpaan.

ALKIBIADES: Miksi et johtanut minua siihen, silloin kun nuori olin?
Tulet toivottamaan minulle hyvää huomenta keski-yöllä.

THEANO: Kaikki paheet tahrasivat sinun nuoruuttasi.

ALKIBIADES (leimahtavin silmin): Olin uusi aika. Uudet aatteet heiluivat pääni päällä kuin kypärtöyhtö.

THEANO: Ilveilijän lakki oli sinulla. Kuka on kuullut uuden ajan alkavan juomapöydästä?

ALKIBIADES: Minun tahtoni oli kaiken kansan tahto. Voiton jumalatar seisoi kuin kilpi minun kupeellani.

THEANO: Rakkauden jumalatar oli kuvattu sinun kilvessäsi. Ainoastaan himoon uskoi Alkibiades.

ALKIBIADES (leikillisesti): Ylenkatsotko rakkauden jumalatarta? Kovin on kostava sinulle Aphrodite.

THEANO: Palvelen viisauden jumalatarta. Pallas Athene on minua suojeleva.

ALKIBIADES: Kuka on suojaava minut sinun silmiltäsi? Sinun sulosi poroksi polttavat minut.

THEANO: Lakkaa jo pilkastasi, Alkibiades! Minua herjaamalla et ylennä itseäsi.

ALKIBIADES: Miksi muistutat minulle nuoruuteni ihanteita? Silloin olet sinä aina niistä ensimmäinen.

THEANO (tuskallisesti): Alkibiades! Sinä tiedät, että minä en ole voinut rakastaa sinua!

ALKIBIADES: Niinpä en minäkään ole voinut suuria tekojani suorittaa.

THEANO: Pelasta isänmaasi, vapahda Ateena! Silloin olen minä ehkä sinua rakastava.

ALKIBIADES: Rakasta minua, ole minun omani, Theano! Silloin olen minä ehkä pelastava sinun isänmaasi.

THEANO (epätoivoissaan): Alkibiades! Sinä et usko minuun?

ALKIBIADES: Theano, Menonin tytär! Etpä sinäkään usko minuun!

THEANO: Voi Ateenan kaupunkia! Todellakin kadotettu olet sinä, jos sinun parhaat poikasi hylkäävät sinut.

ALKIBIADES: Voi minun sydämeni kaupunkia! Todellakin kadotettu olen minä, koska Ateenan tyttäret hylkäävät minut.

(Theano vaikenee taistellen turhaan Alkibiadeen ivaa ja omaa
mielenliikutustaan vastaan. Thrasybulos tulee nopeasti perältä.)

THRASYBULOS: Kaikki on valmista. — (Huomaa nyt vasta Alkibiadeen. Hiljaa
Theanolle:) Suostuuko hän?

THEANO (itkien): Minä en tiedä. Kenen luokse olet tuonut minut? Vie minut pian kauas hänen läheisyydestään tai pelkään, että omakin paras osani pakenee minusta! (Painautuu kiinni häneen.)

THRASYBULOS: Alkibiades! Mitä olet sanonut hänelle?

ALKIBIADES: Näethän, että naisesi voi pahoin. Hoida häntä, Thrasybulos! (Thrasybulos yrittää johdattaa hänet oikealle.)

THEANO: Ei, ei sinne! Pimeään yöhön tahdon minä mennä. Istun mieluummin oven ulkopuolella kuin vietän enää hetkeäkään hänen kattonsa alla.

(Hoippuu ulos. Alkibiades on mennyt pilari-aukolle ja tuijottaa
synkkänä eteensä. Pitkä vaitiolo. Thrasybulos lähestyy häntä.)

THRASYBULOS: Mitä nyt mietit?

ALKIBIADES: Odotan, mitä tulossa on.

THRASYBULOS (varovasti): Sinä uskot heidän vielä palajavan?

ALKIBIADES: Persialaisten? Sitä en tiedä. Mutta heidän lähettämiensä murhaajien? Olen varma siitä.

THRASYBULOS: Sinä luulet, että he uskaltaisivat todellakin…?

ALKIBIADES (olkapäitään nykäyttäen): Mitä he pelkäisivät?

THRASYBULOS: Pallas Athenen vihaa, kaikkien kunniallisten ihmisten tuomiota.

ALKIBIADES: Pallas Athene on Spartan portto ja kunnialliset ihmiset käyvät päivä päivältä harvinaisemmiksi. — (Kirkas tähti putoaa kautta pimeän avaruuden.) Näitkö? Tähti lensi.

THRASYBULOS: Muistitko toivoa mitään?

ALKIBIADES: En. — (Hitaasti.) Mutta mieleeni muistuu eräs toinen yö, jolloin mielentilani oli jotenkin samallainen kuin nyt. Silloinkin putosi kirkas tähti taivaalta enkä minä silloinkaan osannut toivoa mitään.

THRASYBULOS: Kerro se minulle!

ALKIBIADES: Oli yö. Laivastomme oli laskenut ankkurinsa Syrakusan edustalle. Kaikki oli valmiina taisteloon. Koko Sikelia vapisi meidän edessämme. Minä käyskelin yksin yössä laivankannella. Rannaton meri minun ympärilläni seisoi hiljaa niinkuin oma sydämeni ja tuhannet tähdet paistoivat sen syvyydestä niinkuin suuret ajatukset. Se oli minun elämäni onnellisin hetki.

THRASYBULOS (liikutettuna): Ystäväni!

ALKIBIADES: Mutta tiedätkö, miksi minä olin onnellinen?

THRASYBULOS: Sinä tunsit seisovasi elämäntehtäväsi edessä.

ALKIBIADES: Niin. — (Hampaittensa välistä.) Aamunkoitossa läheni taivaanrannalta laiva, joka toi tiedon, että olin maanpakolainen.

THRASYBULOS: Se oli onneton erehdys. Turmiollisempaa taakkaa ei ole ikinä kantanut ateenalainen emäpuu.

ALKIBIADES (värisevällä äänellä): He eivät tienneet silloin, mitä he tekivät. — Minä olin nuori, koko maailma lepäsi avoinna minun edessäni. Minä en aluksi ymmärtänyt… Mutta kun minä myös aloin ymmärtää, kun minä huomasin, kenen kanssa minä olin tekemisissä ja mitä kansaa minä olin lähtenyt johdattamaan, silloin nauroin minä pitkään ja kaikuvasti, niin että se soi kuin hautakuoro minun korvissani. Sillä minä nauroin ensi kerran ylenkatseesta…! (Purskahtaa kamalaan nauruun, joka muuttuu kuin vähittäiseksi itkun-nyyhkytykseksi.)

THRASYBULOS: Kuinka saatoit sinä nauraa niin?

ALKIBIADES: Thrasybulos! On hirveätä ylenkatsoa kokonaista maata, kokonaista kansakuntaa. Se on kuin siirtäisi itsensä kaiken olevaisuuden ulkopuolelle… Kaikki ääriviivat häviävät, kaikki esineet muuttuvat kummituksen-tapaisiksi, kaikki suhteet ovat suuria ja pieniä, sen mukaan kuin katsot niitä. Sinulla ei ole mitään mittapuuta enää… Jalka ei tapaa maata missään, silmä harhailee etsien leposijaa kautta avaruuden, tukka nousee pystyyn sanomattomasta tuskasta ja kauhistuksesta…! (Peittää kasvonsa vaipallaan.)

THRASYBULOS: Ystäväni: etkö sinä koskaan voi unohtaa?

ALKIBIADES: Minä olen unohtanut sen. — Ehkä ei minulla myöskään ollut oikeutta vaatia, että he olisivat sokeasti minuun luottaneet. — (Riehahtaen.) Mutta että he minut toisen kerran hylkäsivät, se ei ollut enää pelkkää lyhytnäköisyyttä heidän puoleltaan, se oli pahansuopaisuutta, se oli konnamaisuutta. Sillä silloin tiesivät he jo, mitä he tekivät, heidän piti tietää, kuka minä olin, mitä minä voin ja mitä he voivat minun avullani.

THRASYBULOS: Ystäväni, sinä tiedät, että kansanvaltainen hallitusmuoto ei salli ketään päätä pitempää.

ALKIBIADES: Ateenan kansa on roskaväkeä! Ja kansanvaltainen hallitusmuoto on roskaväkeä varten.

THRASYBULOS (hiljaisesti): Tyrannit hallitsevat Ateenaa.

ALKIBIADES: Tyrannit eivät ole minua maanpakoon ajaneet.

THRASYBULOS: Typerä kansa sen teki.

ALKIBIADES (kiivaasti): Niinpä kärsiköön typeryydestään!

THRASYBULOS: Se on jo kyllin kärsinyt.

ALKIBIADES: Ei vielä kyllin: minä olen kärsinyt enemmän.

THRASYBULOS (hiljaa nuhdellen): Ystäväni: sinun tulee muistaa, että
Ateena kaikissa tapauksissa on sinun synnyinkaupunkisi!

ALKIBIADES: Onko Ateena muistanut, että minä olen Alkibiades?

THRASYBULOS: Luulin surun sinut suuremmaksi tekevän.

ALKIBIADES (ylpeästi): Kuka tietää, ehkä onkin se tehnyt minut niin suureksi, etten mahdu enää Ateenan muurien sisälle. — Mutta lopettakaamme tämä! Näethän, että puhumalla valtioasioista vain katkeroitamme viimeisiä tuokioita, jotka vielä voimme uhrata ystävyydellemme.

THRASYBULOS: Veljeni! Sotatoverini! Jospa voisit olla minun ystävieni ystävä!

ALKIBIADES (terävästi): Voisitko sinä olla minun vihamiesteni vihamies?

THRASYBULOS: Tunnen ainoastaan yhden vihamiehen: Lakedaimon.

ALKIBIADES: Tunnen ainoastaan yhden ystävän: Thrasybulos. Miksi vaadit minut useampiin uskomaan?

THRASYBULOS: Siksi että sinulla on useampia!

ALKIBIADES (harvakseen): Yksi ystävä on jo paljon. Köyhä mies ei voi useampia itselleen kustantaa.

THRASYBULOS: Köyhän katkeruus puhuu nyt sanoistasi.

ALKIBIADES: Mutta myöskin köyhän ylpeys: minulla ei ole enää mitään muille annettavaa.

THRASYBULOS (herkästi): Käynkö sinulle … niin kalliiksi?

ALKIBIADES: Kuka tietää. Etpä vielä tarpeeksi tunne köyhyyttäni.

THRASYBULOS: Etkö siis laske älyäsi ja valtioviisauttasi miksikään?

ALKIBIADES (synkästi): Sen annoin minä jo muinoin Ateenalle: Ateena ei käyttänyt sitä.

THRASYBULOS: Entä sotapäällikkö-taitoasi?

ALKIBIADES: Sen ovat jo kaikki Hellaan heimot kuluksi käyttäneet.

THRASYBULOS (sydämellisesti): Siispä on sinun kerran annettava itsesi,
Alkibiades!

ALKIBIADES: Mitä on ihminen itse muuta kuin mitä hän on tehnyt ja toimittanut?

THRASYBULOS: Se, mitä hän on ollut. Anna se meille!

ALKIBIADES: Sinulle annan sen, mitä olen. Muuta en voi antaa muillekaan.

(Vaitiolo.)

THRASYBULOS: Ystäväni, sinä et puhuisi niin sydämettömästi, jos olisit tällä hetkellä Ateenassa. — Kritias riehuu kuin hullu. Hän ja hänen kymmenmiehistönsä näyttävät asettaneen päämääräkseen kotikaupunkimme perinpohjaisen hävittämisen.

ALKIBIADES: Minä tiedän.

THRASYBULOS (hillityllä tuskalla): Verta vuotaa virtoina, ihmisiä raastetaan kuolemaan itse alttarien äärestä. Ei koko Ateenan olemassa-olon aikana ole siellä surmattu niin monta kansalaista kuin nyt muutamassa kuukaudessa.

ALKIBIADES: Minä tiedän.

THRASYBULOS: Voi, Alkibiades, sinä tuskin tuntisit enää Ateenaa! — (Värisevällä äänellä.) Siitä saakka kuin Lysander kaupunkimme valloitti ja asetti Akropoliille spartalaisen vartioväen, ei ateenalainen sydän ole voinut sykähtää muuta kuin tuskasta ja ahdistuksesta. Meidän laivamme ovat poltetut, meidän pitkät muurimme revityt, meidän talomme ja temppelimme häväistyt…

ALKIBIADES: Minä tiedän.

THRASYBULOS: Ystäväni, totisesti sanon minä sinulle: ei ole suurempaa onnettomuutta millekään kansakunnalle kuin kotimainen tyrannius, joka tottelee vieraan valloittajan määräyksiä. — Ja juuri se on meillä nyt Ateenassa.

(Vaitiolo.)

ALKIBIADES (välinpitämättömästi): Mikä siis on sinun suunnitelmasi?

THRASYBULOS: Näin olemme me asian ajatelleet: meitä on kourallinen salaliittolaisia. Me valloitamme jonkun linnan Attikan maaseudulta, esim. Dekeleian.

ALKIBIADES (tarkkaavaisena): Sitten?

THRASYBULOS: Joukkomme kasvaa karkureista ja maanpakolaisista. Me teemme partioretkiä ja häiritsemme viljanvientiä kaupunkiin.

ALKIBIADES: He lähettävät sotajoukon teitä vastaan?

THRASYBULOS: Me lyömme sen ja seisomme Ateenan muurien edustalla.

ALKIBIADES: Joukkonne on liian pieni piiritykseen.

THRASYBULOS: Meillä on liittolaisia kaupungissa.

ALKIBIADES: Vielä pienempi väkirynnäkköön!

THRASYBULOS: Pimeä yö peittää meidät.

ALKIBIADES (jännitettynä): Portit? Vartiat?

THRASYBULOS: Portit avataan, vartiat vaiennetaan.

ALKIBIADES: Kaupungissa on spartalainen sotaväki.

THRASYBULOS: Kaikki nukkuvat. Me hiivimme kaduille ja kujille.

ALKIBIADES: Huuto kajahtaa?

THRASYBULOS: Väkipuukot välkähtävät!

ALKIBIADES: Tyrannit?

THRASYBULOS: Surmataan!

ALKIBIADES: Akropolis?

THRASYBULOS: Valloitetaan!

ALKIBIADES: Ateena?

THRASYBULOS (riemuiten): On meidän! — Mitä sanot suunnitelmastani?

(Alkibiades on tehnyt kysymyksensä salamannopeudella ja henkeä-pidättävällä jännityksellä. Seisoo nyt pää pystyssä ja silmä säteilevänä kuin näkisi hän kaiken jo tapahtuneena edessään. Vanhan sotapäällikön vaistot ovat hänessä heränneet. Thrasybulos katsoo häneen innostuneena. Vaitiolo.)

ALKIBIADES: Tuo ei ole ollenkaan typerästi ajateltu.

THRASYBULOS: Hyvä, että tuumani miellyttää sinua. Pidän sitä onnellisena enteenä vastauksellesi.

ALKIBIADES (miettien): Se on päinvastoin niinkin viisaasti ajateltu, etten ymmärrä ollenkaan, mitä minulle enää jäisi sen suhteen tekemistä.

THRASYBULOS: Mitäkö? Sinulle?

ALKIBIADES: Niin. Asia on valmis. — (Miettien.) Taikka oikeastaan ei aivan valmis. Sitä ennen on Lakedaimon lannistettava.

THRASYBULOS: Niinpä lannistamme me Lakedaimonin!

ALKIBIADES: Sen takana seisoo Persian jättiläisvalta.

THRASYBULOS: Niinpä on meidän kostomme kohtaava myös Persiaa!

ALKIBIADES (päätään pudistaen): Siitä on tuleva sota, jonka vertaista ei vielä ole käyty tämän taivaankannen alla.

THRASYBULOS: Siitä on tuleva pyhä sota… Mies on jättävä vaimonsa, vaimo värttinänsä. Koko kansa nousee, kun kutsuu sotaan Alkibiades.

ALKIBIADES (kuten edellä): Ystäväni: minä en voi johdattaa enää mitään pyhää sotaa.

THRASYBULOS: Sinä et voi?

ALKIBIADES: En, sillä minulta puuttuu siihen usko.

THRASYBULOS: Sinä et usko enää Ateenan tulevaisuuteen?

ALKIBIADES (kolkosti): Meidän kansamme ei mielestäni ole enää pelastettavissa.

THRASYBULOS: Siis vajosi päivä, katosi Ateenan kunnia!

ALKIBIADES: Ei niin, ystäväni…

THRASYBULOS: Sinä et voi?

ALKIBIADES: En. — Tavallista sotaa voisin minä kenties vielä johdattaa, missä äly ja asetaito asiat ratkaisevat. Mutta pyhää sotaa? En milloinkaan.

THRASYBULOS (kokonaan poissa suunniltaan): Niin ole kirottu päivä, jona synnyin, ja kirottu jokainen hetki elämästäni, jolloin Ateenan pelastamista ajattelin! Miksi elämme enää? Alkibiades "ei voi"! Miksi me syömme enää, miksi me nukumme enää, miksi joka aamu silmämme aukaisemme kohti jumalien kimmeltävää sineä? Alkibiades "ei voi"!

ALKIBIADES: Thrasybulos!

THRASYBULOS (käyden hänen käteensä): Noilla kahdella sanalla, ystävä, olet sinä hävittänyt kaikki, mikä meille vielä oli jäänyt, mitä Sparta ei ollut voinut meiltä ryöstää ja jota Persia kaikella voimallaan niin kauan on turhaan tavoitellut: meidän sivistyksemme, meidän suuret muistomme, meidän jumaliemme pyhät paikat.

ALKIBIADES: Minä … en … voi.

THRASYBULOS: Turha enää temppeleitä rakentaa, turha kuvapatsaita pystyttää: Alkibiades "ei voi"! Turha leimuta vapaudelle, turha Diken käskyjä noudattaa. On turhaa elämä, sen jälkeen kuin on kadonnut kaikki, mikä meidät vielä on barbaareista erottanut!

(Peittää kasvonsa vaipallaan. Vaitiolo. Alkibiades lähestyy hiljaa häntä ja laskee kätensä hänen olalleen.)

ALKIBIADES: Ystäväni: sinä olet sen sodan oikea johdattaja.

THRASYBULOS (kyynelsilmin): Miksi et sinä voi.

ALKIBIADES: Minä olen heittänyt liian paljon mereen, minä olen polttanut liian paljon laivoja takanani.

THRASYBULOS: Sitä paremmin pitäisi sinun voida yhtyä meihin.

ALKIBIADES: Ei. — Näetkö Thrasybulos: kullakin ihmisellä on rajansa, minkä yli hän ei voi käydä, missä hänelle loppuu maailmanranta ja meri autio ja ikuinen vain hänen korvissaan kohisee. — Minä olen nyt tullut sellaiselle rajalle.

(Thrasybulos katsoo häneen, Peittää jälleen kasvonsa vaipallaan. Vaitiolo. Theano tulee perältä.)

THEANO: Anteeksi, että häiritsen teitä, mutta minä niin pelkään tuolla ulkona. Ihmisiä liikkuu teillä ja teidenhaaroissa, soihdut välkkyvät yön pimeydessä. Huudetaan milloin "Alkibiades!", milloin "Prinssi Smerdis!" Minä luulen, että he tulevat tännepäin.

THRASYBULOS: Pois! Meidän on paettava! Varmaan heillä ei ole mitään hyvää mielessään. — Alkibiades, vielä viimeisen kerran…

ALKIBIADES: Hyvästi! Minä en tahdo paeta enää. Minä tahdon nyt seisoa paikallani.

THRASYBULOS: Ystäväni! — Kuitenkin odotamme me sinua metsän rajassa.
Tule, Theano! Tahdon saattaa sinut ensin varmaan turvapaikkaan.

(Menevät. Alkibiades katsoo vielä hetken heidän jälkeensä,
muistaa jotakin ja menee nopein askelin oikealle.)

ALKIBIADES: Timandra! — (Palajaa takaisin.) Timandra! — Merkillistä! Mihin hän lienee mennyt? — (Timandra tulee perältä vaippa hartioillaan, verinen tikari kädessään.) Timandra! Missä olet ollut? — (Timandra on pysähtynyt liikkumattomana perälle.) Sinä et vastaa? Oletko ollut kaupungissa?

TIMANDRA: Olen ollut sen luona, jolle lahjoitit minut.

ALKIBIADES: Kuinka? Sinä tiedät siis? — No niin, minä puhuin sinusta prinssi Smerdiille.

TIMANDRA (leikkien tikarilla): Miksi et puhunut minulle mitään?

ALKIBIADES: Minä aioin puhua siitä sinulle, mutta minä en ehtinyt äsken. — Niin, Timandra, minun täytyy todellakin pois, pitkälle matkalle, enkä tiedä, milloin tulen takaisin sieltä.

TIMANDRA: Minä tiedän: Ateenaan.

ALKIBIADES: No niin, olkoon menneeksi: Ateenaan! Meidän täytyy siis nyt erota toisistamme!

TIMANDRA (hymyilee, leikkii tikarilla): Isänmaa kutsuu sinua?

ALKIBIADES: Niin.

TIMANDRA: Ja tuo nainen?

ALKIBIADES: Kuka? Ah, Theano, Menonin tytär! — (Vakavasti.) Minä en rakasta häntä.

TIMANDRA (huolettomasti): Minä lahjoitan sinut hänelle. Ottakoon hän sinut!

ALKIBIADES: Mitä tarkoitat?

TIMANDRA (katsoo häneen): Myöskään minä en rakastanut prinssi
Smerdistä.

ALKIBIADES: Etkö? Minä vakuutan sinulle: Prinssi Smerdis tulee kohtelemaan sinua kuin kuningatarta. — Oletko ollut hänen luonaan? Oletko puhutellut häntä?

TIMANDRA (lempeästi): Tällä tikarilla näet hänen verensä.

ALKIBIADES: Kuinka? Sinä olisit…?

TIMANDRA (päätään nyykäyttäen): Niin. Minä surmasin hänet.

ALKIBIADES: Timandra! Mitä olet tehnyt? — (Hiljaa.) Miksi sen teit? Hän rakasti kuitenkin sinua.

TIMANDRA: Myöskin sinä vannoit kerran rakastavasi.

ALKIBIADES: Siksi sinä olet täällä siis? — Sinä olet tullut minutkin surmaamaan?

TIMANDRA (leikkii tikarilla): Ehkä.

THRASYBULOS (ulkona): He tulevat!

ALKIBIADES: Timandra, sinä kuulet. Nyt voin sanoa sinulle kaikki. Sinun ei todellakaan ole tarvis nähdä sitä vaivaa. Minun murhaajani ovat jo oven edessä.

TIMANDRA: Minä tiesin heidän tulevan. Mutta minä tahdoin ehtiä heidän edelleen.

ALKIBIADES: Tiedä siis myöskin, että minä en matkusta Ateenaan!

TIMANDRA (kuten edellä): Et. Siitä olen minä pitävä huolen.

ALKIBIADES: Mitä aiot siis?

TIMANDRA (hurjasti): Alkibiades! — (Heittää vaipan hartioiltaan, esiintyy nyt tanssijatarpuvussa, puoli-alastomana ja hapset hajallaan.) Etkö näe, että rakastan sinua? Onhan tänään Astarten juhla!

ALKIBIADES: Astarten juhla on jo ohitse. Päivä nousee.

(Näyttämö on edellisen aikana valjennut, juhlatulet lakanneet loimuamasta kaupungissa. Aamuruskon ensimmäiset säteet tunkevat huoneeseen.)

TIMANDRA: Ja aamunkullassa kuolee Alkibiades!

(Yrittää syöstä tikarin hänen selkäänsä. Alkibiades käännähtää nopeasti.)

ALKIBIADES: Mitä tahdot?

TIMANDRA (helisevään nauruun purskahtaen): Tanssia tahdon minä sinulle! — Katso! (Tanssii.)

ALKIBIADES: Timandra! Sinä olet järjiltäsi.

TIMANDRA: Sinut tahdon minä tanssia järjiltäsi! — "Kaikki Aasian jumalat ovat tulesta syntyneet!" — "Siksi on heitä palveltava myöskin tulella!" — Ah! (Pistää tikarin poveensa, vaipuu maahan.)

ALKIBIADES: Timandra! (Rientää häntä tukemaan.)

TIMANDRA: Sinulle yksin tahdoin minä tanssia, sinulle yksin!

(Kuolee. Alkibiades saattaa hänet oikealle, jääden itse ovelle seisomaan. Huutoja ulkona. Thrasybulos tulee nopeasti.)

THRASYBULOS: He tulevat! Meidän on myöhäistä paeta enää.

ALKIBIADES (ruumista osoittaen): Katso! — Hän on surmannut prinssi
Smerdiin.

THRASYBULOS: Ja sinua syytetään nyt hänen kuolemastaan. — Pakene puutarhan kautta! Minä tahdon heitä portilla hetken pidättää.

ALKIBIADES: Sinun henkesi on nyt kalliimpi kuin minun. — Pakene! Pelasta suuri ajatuksesi! — (Tempaa miekan.) Toivon, että myöskin minä taidan heitä hetken vastustaa.

MARSYAS (ulkona): Sotilaat! Sytyttäkää risuaita!

ALKIBIADES: Kuuletko? Meitä peljätään. Meille ei tahdota antaa tilaisuutta taisteloon. — Pakene, Thrasybulos! Isänmaasi tähden!

THRASYBULOS: Niinpä taistelemme me molemmat isänmaamme tähden. Kylki kylkeen, Alkibiades! Vuoksi vanhan Hellaan!

ALKIBIADES: Vuoksi vanhan ystävyyden!

(Syöksyvät ulos paljastetuin miekoin. Ulkona huutoja, aseiden kalsketta. Thrasybulos tulee hetken perästä takaisin riemuitsevana, Alkibiades horjuen, kalpeana ja nojaten pihtipieleen.)

THRASYBULOS: He pakenivat! Me voitimme, Alkibiades!

ALKIBIADES (vaivaloisesti): Niin, minä …. luulen niin. — Missä on
Theano? Onko hän vahingoittumaton?

THRASYBULOS: Kyllä. — Mutta ystäväni? Sinä olet haavoitettu? Sinä kalpenet, sinä horjut? — Toivottavasti vähäpätöinen naarmu vaan.

ALKIBIADES: Niin. — (Yhä vaivaloisemmin.) He ampuivat nuolilla … yksi niistä osui tänne. (Osoittaa rintaansa.)

THRASYBULOS: Ne roistot! — Heidän päämiehensä toivon kuitenkin saaneen palkkansa. Minä pistin hänet läpi kuin viinileilin. — (Huudahtaen.) Alkibiades!

(Alkibiades on horjahtanut ja vaipuu maahan. Thrasybulos tukee häntä.)

ALKIBIADES: Minä kuolen. — Sydämeni kylmenee, kaikki veri seisahtuu suonissani…

THRASYBULOS: Kuinka? — (Säpsähtäen.) Luuletko, että heidän nuolensa oli myrkytetty?

ALKIBIADES (raukeasti): Aasialaiset taistelevat aina myrkytetyillä vasamoilla. — (Ojentaa kätensä hänelle.) Thrasybulos! Tervehdi minulta Ateenan nuorisoa.

THRASYBULOS (itkien): Jos voitamme, voitamme sinun nimessäsi.

ALKIBIADES: Minä muistan Timon ihmisvihaajan sanat: "Oikein Alkibiades, että tulet suureksi. Sillä sinun pitää kasvaman kaikkien heidän perikadokseen."

(Jää lasittunein silmin eteensä tuijottamaan. Thrasybulos syöksyy itkien hänen ruumiinsa yli ja peittää sen vihdoin vaipallaan. Theano tulee perältä, Peljästyy ja polvistuu äänettömässä murheessa vainajan jalkapuoleen. Pitkä vaitiolo, jota vain Thrasybuloksen nyyhkytykset keskeyttävät. Päivä on noussut. Näyttämö on nyt kokonaan valjennut tulvehtivasta valomerestä. Theano nousee vitkaan, ottaa kitaran ja lausuu helisevällä äänellä seuraavan kuolinrukouksen:)

Rukous.

Korkea jumalatar,
Järki, joka
johdat ylevältä sijalta
ihmisten matkat
ja maailman menon:
älä vihastu meihin,
jos erehdymme,
äl' ylenkatso,
jos kapinoimme;
me sua etsimme sentään
elon riemussa, elon murheessa,
sua lähetäksemme
loittonemme,
sua kuullaksemme me kapinoimme;
siksi tartu meitä käteen
ja taluta meitä
kuin pientä lasta,
kuin tähteä taivaan;
sillä emme me taida muuten
elon teitä käydä,
auta, opasta meitä
Pallas Athene!

Esirippu.

CARINUS

5-näytöksinen runonäytelmä

HENKILÖT:

CARINUS, Rooman keisari.
MESEMBRIUS VIR, vanha senaattori.
SOPHRONIA | hänen tyttärensä.
GLYCERIA. |
MANLIUS SINISTER, ritari.
AEVIUS | hovirunoilijoita.
MAVIUS |
MARCIUS, keisarin parran-ajaja.
GALGA, ovenvartia |
YLILIKTORI | hoviväkeä.
PALMYRA, tanssijatar |
LYDIA | orjattaria Glycerian luona.
CHLOË |
PHILON | orjia Mesembriuksen talossa.
RAMON. |
1:NEN VARTIA.
2:NEN VARTIA.
SOTILAITA, SOTAPÄÄLLIKKÖJÄ, HOVIVÄKEÄ.

Aihe eräästä Mauri Jókain novellista.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

Mesembriuksen maatalo Rooman lähistöllä. Avoin pylväikkö, josta kiviportaat johtavat rantaan. Vasemmalla puutarha. Taustassa Tiber-virta.

Mesembrius istuu pylväikössä oikealla etualalla, sauvaansa nojaten, synkkänä ja syviin ajatuksiin vaipuneena Sophronia, arkana ja pelokkaana, tulee oikealta taempaa ja aikoo rantaan. Pysähtyy ja painaa kädellä sydäntään. Mesembrius huokaa kuuluvasti. Sophronia huomaa hänet, säpsähtää, lähestyy häntä hiljaa ja kietoo hänet hellästi käsivarsillaan.

Aurinko laskee. Virta taustassa tummuu edellisen aikana vähitellen,
marmoripilarien ylä-osat hohtavat purppurassa.

SOPHRONIA:
Isäni!

MESEMBRIUS:
Tyttäreni!

SOPHRONIA:
Miksi murhe
taas otsas peittävi, ja silmäluomet,
nuo rakkaat, luodut lapsen suuteloille,
niin raudan-raskahina alas painuu?
Isäni, ällös itke! Kaunis, oi,
on kesä-ilta, päivä mailleen vaipuu,
on tyyni Tiber, laulaa satakielet
ja tuoksuu rantain yrtit tuhannet.
Sa etkö onnellinen täällä ole?
Takaisin tahtoisitko Roomaan?

MESEMBRIUS:
En.
Tääll' onnellinen oon, tääll' elän, kuolen;
ja erehdyt, kun luulet murheesta
mun itkeneeni.

SOPHRONIA:
Ilostako itkit?

MESEMBRIUS:
Ilosta entis-aikain muistojen,
murheesta ajatellen nyky-aikaa.
Sit' et sa ymmärrä.

SOPHRONIA:
En, isä.

MESEMBRIUS:
Muistin
taas onnen-aikaa Probus-keisarin.

SOPHRONIA:
Ken oli Probus? Isä Caruksen,
min poika nyt, Carinus, Roomaa ohjaa?

MESEMBRIUS:
On kuollut Carus, Probus kuoli pois
ja kaikki kuolevat. Ma yksin elän.

(Vaipua mietteisiinsä. Sophronia katsoo vuoroin virralle
ja vuoroin isäänsä, jonka pää painuu raskaana hänen edessään.
Lyhyt vaitiolo.)

SOPHRONIA:
Anteeksi tyttäresi tyhmyys anna!
En paljon asioista valtakunnan
ma kuullut ole. Täällä kulkenut
vuorilla, laaksoiss' olen lapsuuteni
ja puhekumppanini ainoo ollut
maarahvas yksinkertainen on vaan.
Ajoista entisistä kerro mulle!

MESEMBRIUS:
Halulla vanhan silmä taapäin katsoo.
Jos alas istut, niin ma tarinoin
sinulle valtakunnasta niin paljon
kuin on mun tyttäreni tarvis tietää.

SOPHRONIA:
Sua kuuntelen ja sanas sieluuni
syvälle kätken: olen roomalainen.

(Istuu isänsä jalkojen juureen. Vaitiolo.)

MESEMBRIUS:
Imetti susi kerran poikaa kaksi,
ne kasvoivat ja valtakunnan loivat;
se nousi seitsemältä kukkulaltaan,
maat vieraat valloitti ja meret voitti.
Mut sudenpojill' oli sutten hampaat:
metelit, taistelot ja katuriidat
villitsi kaupungin. Niin luotiin laki,
ja raudasta ol' laki tää. Näin mietti
tuon kansan viisaat: "Kuka itseään
ei hallitse, hän hallita ei koskaan
voi maailmaa." Ja loppui melske maasta.
Mut Rooma kasvoi. Kansat kukistettiin,
maat maihin liitettiin ja koht' ei ollut
maan päällä paikkaa, kussa pakolainen
voi Rooman kasvoin eestä piillä. Mutta
maailman onni oli se. Se sai
lain, järjestyksen, muodon yhtenäisen.
Ja koitti maailmalle kulta-aika:
maanteitä tehtiin, puita istutettiin,
taiteita viljeltiin ja hyödyn töitä,
virisi kauppa, elinkeinot, merta
tuhannet haahdet halkoi. Mutta kaiken
ylitse valvoi Rooman rautakoura.
— Ja nyt!…

SOPHRONIA:
Oi, taatto?

(Mesembrius, joka on alottanut tarinansa tyynesti ja harvakseen, on itsekin innostunut sanoistaan ja kohonnut tuolissaan otsa ylpeänä, silmä säteilevänä. Painaa jälleen päänsä surullisena ja katkeroituneena. Sophronia katsoo tuskallisena ylös häneen. Vaitiolo.)

(Mesembrius voittaa mielenliikutuksensa ja jatkaa levollisemmin:)

MESEMBRIUS:
Liian laaja oli
jo valtakunta kansan hallita,
tuon tuhatpään. Yks tahto tarvittiin,
yks huippu ylimmäinen, kauas joka
kaikille näkyis, pahain pelvoksi,
hyvien riemuksi…

(Vaikenee jälleen liikutettuna.)

SOPHRONIA:
Ja huippu tuo?

MESEMBRIUS:
On keisari. — Näät hälle kansa antoi
vuossatain hedelmät: lain ohjat, vallan
merellä, maalla. Uskoi hälle Rooman,
sen uhrit, templit, tapain puhtauden,
tieteet ja taiteet, huvitukset, kaikki.
— ja hän!…

SOPHRONIA:
Hän?

MESEMBRIUS (ylös ponnahtaen): Muistakoon, ett' onpi hän vain kansan virkamies, ei hallitsija! Kansassa kaiken elinjuuret ovat, kansassa keisarinkin voiman lähteet, hän kansaa loukkaamasta kavahtakoon, tai kansa tämä hänet alleen polkee!

SOPHRONIA:
Tuo tuimuus, taattoni, sua vahingoittaa,
ja tautisi…

(On myös noussut edellisen aikana ja koettaa lempeästi
ohjata häntä jälleen istumaan.)

MESEMBRIUS (katkerasti):
Niin aivan: tautini! —
(Istuu raskaasti. Vaitiolo.)
Sa kuulit Rooman kansan muinaisuuden,
sen nykyisyyden tiedät. Tännekin
etniseen huvilaamme huhut kyllin
sen kertovat.

(Lyhyt vaitiolo. Sophronia seisoo arkana ja epäröivänä
omissa ajatuksissaan.)

SOPHRONIA (hiljaa):
Oi, isä, onko totta,
hovissa että pahoin eletään
ja miehet käyvät naisten vaattehissa?

MESEMBRIUS:
On.

(Vaitiolo.)

SOPHRONIA (kuten edellä):
Totta onko, että keisari
Carinus illallista usein syö
aamulla aikaiseen?

MESEMBRIUS:
On.

(Vaitiolo.)

SOPHRONIA (kuten edellä):
Onko totta
myös, että kristityitä vainotaan
ja kiusatahan kaiken kansan nähden?

MESEMBRIUS: On, tyttärein.

SOPHRONIA (odottamattoman kiivaasti):
Ja kansa sietää sen!

MESEMBRIUS:
Minäkin siedän.

SOPHRONIA:
Sun on laitas toinen,
olethan vanha, paitsi tautiasi,
mi sua vaivaa. Mutta Rooman kansa!

MESEMBRIUS (merkitsevästi):
Myös kansassa on tauti.

SOPHRONIA:
Onhan siellä
tuhat ja taasen tuhat nuorta miestä,
niiss' eikö ole yhtään sankaria,
mi pedon moisen istuimeltaan iskee!

MESEMBRIUS:
Jos Rooma taudistansa paranee,
paranen minäkin. — Mut kyllin siitä!
Carinuksen on vainukoirat varmat
ja puhe moinen vahingoittaa voi.

(Katsahtaa ympärilleen epäilevänä. Vaitiolo.)

SOPHRONIA (äkki-arvaamatta):
Isäni! Manlius sen tekis varmaan.

MESEMBRIUS:
Ken? Manlius Sinister?
(Päätään nyykähyttäen.)
Hänet muistan.
Mies kelpo, vaikka vasta nuorukainen. —
Sa hänet muistat myös?

SOPHRONIA (hämillään):
En tiedä, kuinka
tuo nimi huulilleni sattuikin.

MESEMBRIUS:
Huonompi nimi sattua ois voinut. —
Mä myöskin häntä kaipaan.
(Kuin itsekseen.)
Kaukana
sodassa perssein kanssa kamppailee hän.
Jumalat suokoot, että ehjänä
hän palajais!

SOPHRONIA (nopeasti):
Hän on jo palannut!

MESEMBRIUS (katsoo häneen):
Roomasta tiedät enemmän kuin minä. —
Ken sitä kertoi?

SOPHRONIA (hämmentyneenä):
Ramon-orjamme,
mi joka päivä ruoka-ostoksilla
käy kaupungissa. Siellä nähnyt hän
ol' eilen Manliuksen.

MESEMBRIUS:
Kummallista! —
(Kuin itsekseen.)
Miks ei hän vielä ole täällä käynyt?

SOPHRONIA:
Jutellut oli erään naisen kanssa,
syvästi hunnutetun. Ojentanut
hänelle nainen oli kääryn pienen.
Mitä se ollut lie?

MESEMBRIUS (jyrkästi):
Se juttu jääköön!
Ei meihin kuulu Manlius, ei nainen.

(Vaitiolo. Mesembrius tuijottaa synkkänä eteensä.
Sophronia arastuneena lähenee hiljaa häntä.)

SOPHRONIA:
Sa etkö luule hänen täällä käyvän?

MESEMBRIUS (lempeämmin):
Kenties, kentiesi ei. Äl' ole varma!
Viis vuotta siitä on kuin retkelleen
hän läks. Viis vuotta paljon muuttaa voipi.

RAMON (oikealta):
On aika iltaruoan.

MESEMBRIUS:
Lähtekäämme! —
(Nousee, ojentaa kätensä kuin siunaukseen.)
Pyhänä pysy, tytär Rooman vanhan,
et tuon, min tulet irstaat yössä syttyy,
vaan sen, min legionain kotkalento
maanpiirin peittää, kaikki kansat saartaa,
nyt aamuruskon alla kullan kiiltää.
— Menemme!

SOPHRONIA (vilkkaasti):
Isä, mun ei nälkä. Katso:
kuun helmet lainehilla Tiberin
lyö leikkiään. Jos sallit, hetkisen
ma venehessä viivähtäisin siellä.

MESEMBRIUS:
Kauniista ilmasta ja kuustako
vain elää aiotkin? — Kah, tee kuin tahdot!
(Taputtaen poskelle häntä.)
Mut muista: veet on viekkaat, aallot ahnaat,
naisrosvo kuu, yö neitten naurattaja. —
Suon sulle soutajaksi Philon-orjan.

(Poistuu oikealle Ramonin taluttamana. Päivä on painunut, kuu kohonnut. Tulet syttyvät Tiberin tuolla puolen, samoin virralla keinuvissa huvipursissa. Etäistä soitantoa. Sophronia nojaa uneksien pylvääsen. — Philon, airo olallaan, tulee oikealta ja menee rantaan.)

SOPHRONIA (yksin): Oi, taattoni, jos tietäisit, miks ei mun tänään nälkä ole, usein miksi mua ilta vilpas myöhään viettelee laineille Tiberin! Sa luulet minun kuin muiden ikäisteni impein siellä haluja hulluja vain rinnan nuoren huokaavan yölle oudolle.. Et tiedä: jo kuuta kaksi salaa palvellut oon miestä kalpeata Natsaretin. Hän on mun Herrani, hän Mestarini; hänestä kuullakseni hiipinyt niin monet yöt oon rantaan Tiberin ja purren laiturista irroittanut ja soutanut sen pyhän luolan suulle, kuss' sanaa Herran keskell' uskovain Eusebius, tuo hurskas vanhus, saamaa. Nyt enää hiipiä en saa, en tahdo, mut vielä rohkeutta mulla ei sanoa salaisuutta taatolleni. Sen teen ma huomenna. Tän' yönä jo on yhteytehen pyhän seurakunnan mun ottaa luvannut Eusebius. Rukoillen, paastoten ma hetkeen tuohon oon valmistaunut. Huomenna jo voin pää pystyssä ja otsa kirkkahana Jesuksen tunnustaa ma Herrakseni ainooksi päällä maan. Mik' autuus! Tiedän: maailma häntä vainoo, meitä myöskin, roviot palavat ja jalopeurat Carinuksen syö lihaa kristittyä. Ah, onnea, ken hänen eestään kuolla sais niinkuin hän on meidän eestä kuollut!

(Ojentaa käsivartensa suurimmassa hurmauksessa. Pensaat
rapsahtavat vasemmalla. Manlius tulee.)

MANLIUS:
Sophronia!

SOPHRONIA (säpsähtäen):
Ken? — Manlius Sinister!

MANLIUS:
Sa peljästyt? Ma hiljaa tahdoin tulla
puutarhan puolelta kuin ennen muinen
ja nähdä monta paikkaa, kallista
minulle muistojensa vuoksi, jotka
mua seuranneet on sotaretkelleni
ja sieltä takaisin mun tänne tuoneet.

SOPHRONIA:
Ma tahdon isälleni ilmoittaa,
ritari, käyntisi. Se varmaan häntä
on ilahduttava.

MANLIUS:
Mut sinä itse,
Sophronia? Sa etkö ollenkaan
ilahdu tulostani? — Muistin sua
ma viuhinassa parthein nuolien,
ja perssein sotaratsuin töminässä
ma aattelin: Yks aatos kaunis riittää
hetkellä kuoleman. Mun aatokseni
Sophronia on!

SOPHRONIA:
On ihmis-aatokset
kuin kuplat merellä, jos niillä ei
lie kalliota, johon turvaavat.
Ne särkyy tuulessa.

MANLIUS:
Tää aatos kesti!
Sen voimalla ma perssein miekat voitin,
näin nälkää, janoa, ja siinä, missä
tuhannet murtuivat, ma seisoin. Siitä
muut kertokoot, en minä. Tänne tulin,
taas viikon päästä lähden. Täytyykö
mun täten lähteä?

SOPHRONIA:
Ois paljon mulla
sinulle puhumista, mut ei tänään.
Huomenna!

MANLIUS:
Huomiseen on pitkä aika!
On tämä-päivä lapsi kihar-tukka,
mut huominen jo vanhus harmaapää.
Ken siihen luottaa, vanha on jo nuorna.

SOPHRONIA:
Mun tämä-päivän on ikuinen
kuin aurinko. Mit' tänään sanoisin,
sen virkkaa huomen ynnä ylihuomen
ja kuun ja päivän kierrot määrää vailla.

MANLIUS (käyden hänen käteensä):
Siis on sun sanas rakkaus? Ei muu
niin ole ikuinen.

SOPHRONIA:
En sano, että
se viha ois.

MANLIUS:
Ah, armas tyttö!

SOPHRONIA (hätäisesti)
Tuossa
isäni saapuvi. Jää hyvästi!

(Menee nopeasti rantaan. Manlius jää hurmautuneena hänen
jälkeensä katsomaan. Mesembrius tulee oikealta kiirein
askelin, reippaana ja ilman sauvaa. Ramon hänen takanaan
tulisoihdun kera.)

MESEMBRIUS:
Mitä ma kuulen? Manlius Sinister!
Niin salaa saapunut! — Kah, terve! Terve!
Olethan oikein parroittunut siitä
kuin viimeks haastelimme. Terve taloon!

MANLIUS (kunnioittavasti):
Ilolla näen, ettei vuodet ole
sun vieneet voimiasi eikä vanhuus.
Häpeemään saatat monen nuorukaisen.

MESEMBRIUS:
Erehdyt, ystäväni. Sairas olen.
Mun lepotuolini!

(Ramon kiinnittää tulisoihdun pylvääseen ja saattaa hänet lepotuoliin. Mesembrius istuu voihkien ja valittaen.)

Ah, tuskin saatan tuetta seisoa! … En tiedä, kuinka unohtaa voin…

MANLIUS (epäluuloisesti):
Luuvalo vaivaa sua?

MESEMBRIUS:
Luuvalo kauhea! — Mut siitä viis:
huvita terveitä ei vanhan vaivat.
— Hoi, Ramon, viiniä! Nyt juodaan! —

(Ramon tuo pöydän, toisen tuolin, täyttää kaksi viinimaljaa ja poistuu äänettömästi. Mesembrius tarttuu maljaan ja viittaa vieraansa istumaan.)

Terve!

MANLIUS:
Sua tervehdän, Mesembrius Vir.

(Istuu.)

MESEMBRIUS:
Ja nyt sun täytyy tarinoida mulle
sodasta, leiristä, ja kuinka voivat
Aper ja Varus, Diocletianus,
ja urhot muut! — Mut ensin itsestäsi!
(Viekkaasti.)
Sa saavut kosijana tyttäreni?

MANLIUS (vältellen):
Taloosi vanha ystävyys mun toi.

MESEMBRIUS:
Nonoh, me tunnemme tuon ystävyyden
välillä nuorten ynnä vanhuksen,
joll' onpi tytär kaunis. — Hän on kaunis?

MANLIUS (huokaisten):
Hyvinkin kaunis!

MESEMBRIUS:
Hyvä kauppakalu?
(Muka pöyhistellen.)
Ei myöskään ilman myötäjäisiä.
Ritarit häntä käyneet kosimassa
on rikkaat, ylhäiset.

MANLIUS:
Sen surukseni
ma kuulen.

MESEMBRIUS:
Kuinka?

MANLIUS (vilpittömästi):
Sitä vähemmän
lie mulla toivoa.

MESEMBRIUS:
Niin vaatimaton?
(Salatulla ivalla.)
Setäsi onhan Quaterquarcus, tuo
auguuri mainio, min ennustukset
ain toteen käyvät! — Ja, kautt' taivaan, onhan
Carinus leikkikumppanis! Yks sana,
ja hän sun tähtes hirtättänee jonkun
senaattorin tai konsulin ja sulle
suo hänen virkansa ja palatsinsa.
— Yks sana, ystäväin!

MANLIUS (vakavasti):
Mut mulla ei
halua tuota sanaa sanomahan. —
On tosi, että usein entis-aikaan
jakanut leivän lien ja vaatteen kanssa
Carinuksen. Mut monen monta on hän
jo unohduksen tyrmään upottanut,
ken häntä muistuttaa on tohtinut
ajoista noista.
(Hymyillen.)
Minä ennen muuta
viel' elää tahdon. — Maljasi, Mesembrius!

MESEMBRIUS (viekkaasti):
Ja oot kai elänytkin aika lailla? —
Mut lisää viiniä Phalernon! — Mitä
pidät sa viinistäni? Tunnustatko,
ett' olkoon kuinka kaunis luojan maa,
Italia sen rinta on? Tääll' ovat
maan nisät.

MANLIUS:
Viinisi on verraton.
Toki ma toisen tiedän hehkuvamman.

MESEMBRIUS:
Miss' Sitä joit?

MANLIUS:
Euphratin virralla,
kun pitkä päättyi Ktesiphonin taisto,
Se kesti aamust' asti illanruskoon,
käteni verta tippui tulvanaan,
hikeä otsa. Mutta yötä ennen
makasi maassa joukot Persian
ja silloin Euphrat paisui.

MESEMBRIUS:
Verestä?

MANLIUS:
Ma siitä join ja siitä päihdyin. Voitko
sit' uskoa?

MESEMBRIUS (nähtävällä mieltymyksellä):
Sa päihdyit kunniasta.
Se asui vedessä.

MANLIUS:
En tiedä, mikä
siin' asui, mutta huulillein kun nostin
kypärän, voinut hellittää en ennen
kuin olin kaikki viime tilkkaan juonut.

(Vaitiolo. Molemmat juovat ja tervehtivät äänettömästi toisiaan.
Mesembrius silmäilee alta kulmiensa nuorukaiseen, yhä suuremmalla
mieltymyksellä, mutta palajaa jälleen äskeiseen epäluuloiseen ja
tutkivaan puhetapaansa, teeskennellen itse vanhaa irstailijaa.)

MESEMBRIUS:
Mut senpä jälkeen nautittekin kai?
Vai kuinka? Saipa naiset Ktesiphonin,
nuo mustasilmät, vasta leskeyneet,
tai vielä immet, iloanne tuta?
Maidossa uitiin sekä hunajassa,
vai kuin?

MANLIUS (jyrkästi):
Ei ollut aikaa, sillä
samana yönä eespäin kuljettihin.

MESEMBRIUS:
Kah, leirin lempi kestää tuokion.
Punehdut? Tunnustapas: lienee sulla
suloiset muistot sieltä? Viisi, kuusi
kai yhtä aikaa eessäs ailakoitsi.
Valitsit kaunehimman taikka et
valinnut ollenkaan, vaan pidit kaikki:
yks suuta suikkas, toinen päähäsi
seppeltä solmi, kolmas alastonna
matolla pehmeällä karkeloitsi
sen soiton tahtiin, jota sormi neljäs.
Sa ethän kieltäne? Ne ovathan
nuoruuden riemuja! — Myös minä ollut
nuor' olen.

MANLIUS (ylenkatseellisesti):
Oikein nouset lentohon,
kun nuoruus-muistoihisi pääset.
(Nousee jyrkästi.)
Minä
en noista tiedä. Sukuhun ma kuulun
Sinisterein. Mun suvussani tapa
on ollut rakastaa vain yhtä naista
ja sitä saakka kuolemaan. Jos kuoli
tää ensiksi, mies eli leskenä;
jos vaimo petti hänet, hän sen surmas,
jos häväistiin, hän surmas häväisijän.
Ma toivon olevani myös Sinister!

MESEMBRIUS:
Kauniisti puhuttu! — Mut sormessasi
näenpä sormuksen, min antamaksi
ma naisen arvaan. Voittosaalis kai
tai tulolahja Rooman hempukoilta?

MANLIUS:
Hah, hah! Mun sormuksesta muistuu mieleen…
Tää kääry lue!

(Vetää kääryn poveltaan ja tarjoaa sen Mesembriukselle.)

MESEMBRIUS (ynseästi):
Lempikirjeitäsi
et mulle tyrkytellä tarvitse.

MANLIUS:
Luehan! Päätä itse!

MESEMBRIUS:
Teen kuin tahdot.
(Lukee.)
"Sinister! Sinä neittä rakastat,
min isä on sun ystäväsi. Häntä
ja neitoa nyt suuri vaara uhkaa.
Jos heidät pelastaa sa tahdot, tule
mun luokseni! Tään kirjeen tuoja on
sua odottava Pyhän sillan luona
yöt päivät, joka hetki, siks kuin tulet.
Oleva tunnusmerkkisi on sormus." —
Ei allekirjoitusta.

MANLIUS:
Mitäs sanot?

MESEMBRIUS:
Sanonpa: on kuin onnenlippu-lehti,
kaduilla Rooman kaupattu. — Ken sulle
tään antoi?

MANLIUS:
Nainen, jonka kohtasin,
kun eilen Capitoliosta tulin.

MESEMBRIUS:
Ken olla voi se? Hyvin merkillistä.
— Mun sormus nähdä suo!

MANLIUS:
Kas tässä!

MESEMBRIUS (vilkaisee siihen):
Ah!

(Vaipuu alas.)

MANLIUS:
Tunnetko sormuksen tai antajan?

MESEMBRIUS (matalalla äänellä):
Molemmat.

MANLIUS:
Kuka on hän?

MESEMBRIUS (riehahtaen): Kuka? Kysyt! Portoista katalin, min hengitys on rutto Roomalle ja oleminen häpeä kaiken luomakunnan! Nainen, pään päälle jonka oma taattonsa kasannut kirot on niin monet, raskaat, ett' yksikään jos täyttyis, maa ei kasvais, jota hän astuu, pimenisi meri, jota hän soutaa, taivas itse kääntäis kasvonsa poispäin, kun hän katsoo siihen!

MANLIUS:
Ken on tuo nainen, joka uhmailee
kiroa monta niin ja sentään elää?

MESEMBRIUS:
Hän oli lapseni.

MANLIUS (kauhistuen):
Glyceria!

MESEMBRIUS:
Kirous sille, joka talossani
sen nimen lausuu!

MANLIUS:
Mulle anteeks-anto! —
Mut sormuksen tään virta vieköön…

(Aikoo heittää sen pois.)

MESEMBRIUS (estää häntä): Pidä se itselles! Se voi sua hyödyttää. — (Äkkiä avuttomana häneen tarrautuen.) Sinua rukoilen, Sinister, sano, mua rakastathan ja Sophroniaa?… Niin, niin, ma tiedän sen, me kiitämme sua siitä molemmat: hän nuoruudellaan, ma vanhuudellani. — Sua oon ma aina kuin poikaa pitänyt… Siks sanon sulle: vaarasta varjella jos tahdot meitä, tuo nainen etsi sekä — surmaa hänet!

MANLIUS:
Mesembrius! Hän tyttäresi on.

MESEMBRIUS:
Yks tytär mulla on, Sophronia.
(Vaikeroiden.)
Mut missä viipyy hän? Miks ei hän ole
jo täällä? Yö on kauas kulunut…
Ma pelkään pahinta!

MANLIUS (levottomana):
Sa pelkäät? Mitä?

MESEMBRIUS:
En tiedä, pelkään pian järkeäni. —
(Painaa käsin kaksin kulmaluitaan.)
Me mistä puhuimme?

MANLIUS:
Sun tyttärestäs
Glyceriasta.

MESEMBRIUS:
Ah, hän kuoli silloin,
kun libertinin omakseen hän otti!

MANLIUS (varovasti):
Hän siis on naitu?

MESEMBRIUS:
Kuka olet sinä,
ken ollut Roomass' olet päivän etkä
tarua kuullut ole hupaisaa,
mi kaikkein huulill' on! Oh, etkö tuntis
Glyceriata ihanaista, Rooman
Aspasiaa!

MANLIUS:
Ma nimen tunnen sekä
myös maineensa, mut naimisissa hänen
en tiennyt olevan.

MESEMBRIUS:
Hän oli.

MANLIUS:
Kuinka?

MESEMBRIUS (matalalla äänellä):
Carinus libertinin surmautti.

MANLIUS:
Kautt' taivaan, ymmärrän!

MESEMBRIUS (katkerasti): Et vielä aivan. Hän astunut on Amfiteatterissa etehen rahvaan raa'an, taitojaan näytellen sekä muoto-muhkeuttaan, jot' ylistetty taputuksill' on ja lauluiss' Aeviuksen irstahissa. Syntyykö Roomass' ykskään juominki, joss' ei hän oisi kuningatar? Eikö keskellä päivääkin kanss' seuran inhan katuja Rooman käy hän, puettuna kuin riikinkukko korupyrstöin, töyhdöin? (Värisevällä äänellä.) O, Manlius, Manlius! On hirveätä, kun hius harmaa on ja katsoa ei ihmisiä silmiin voi, vaan täytyy jokaisen katsannosta lukea ja kuulla kuiskittavan: "Tuossa, kas, hän on, Mesembrius, min tytär Roomaa niin turmelee!" — "Kas tuo on siittänyt sen hirviön, mi joka päivä leivän sadaltatuhannelta syö ja imee kansasta veren!" — "Kavahtakoon, ken hänehen koskee!" — (Käyden hänen käteensä.) Manlius, sun täytyy se nainen surmata.

MANLIUS:
En koskaan vielä
ma naista surmannut.

MESEMBRIUS:
Nyt tee se! — Kuule:
Megaira tää sua rakastaa, hän tietää
sun toista lempivän: ett' toinen tuo
on sisko hälle, asiaa ei muuta.
Nää Messalinat, joiden huulet jo
herpoutuneet on imennästä hurmeen,
nyt käyvät herkkusuiksi! Riitä heille
ei enää tavallinen. Siskoin veri
on heistä maukkahin!

MANLIUS:
Sa lasket liikaa.

MESEMBRIUS (synkästi): Ma tiedän, mitä haastan, Manlius. — Parempi tuomarina vanhurskaana sun surmata tuo nainen oisi nyt kuin kerran sama tehdä kostajana. Kun käärmeen näet, etkö polje sitä vai odotatko, siks kuin syy on sulla se tappaa?

MANLIUS:
Isä oot, Mesembrius.
Tajuan tuskasi, mut tuntea
en sitä voi kuin sa.

MESEMBRIUS:
Kun olet nainut
ja itse isä, tunnet tuskanikin.

MANLIUS:
Sanoja lausut autuaita, jotka
pyhällä pyörtymyksellä mun lyövät!
Vihaanko vaadit mua, vaikka teet
mun onnellisimmaksi ihmisistä?
Kaikista ymmärrän sun sanoistasi
vain yhden: että omakseni on
Sophronia tuleva.

MESEMBRIUS (nousten): Se tahtoni. — Ja anteeks anna, että äsken sulle ma hiukan vilpistelin. Tein sen tähden vain ainoon tyttäreni. Käynyt täällä niin monta uljasta on ritaria, mut kas, kun katsoin syvemmältä, irstas yks oli, toinen narri, kolmas juoppo tai rahan-ahnas. — Anteeks, että sua myös hetken epäilin.

MANLIUS (hymyillen):
Kuin minä sua.

MESEMBRIUS:
Kuin?

MANLIUS:
Tautis tuo…

MESEMBRIUS (säpsähtäen):
Mun tautini?

MANLIUS:
En siihen
ma paljon usko. Jälleen seisothan
jalalla kahdella kuin paasipatsaat.

MESEMBRIUS:
Ai!

(Vaipuu muka vaikeroiden tuoliinsa.)

MANLIUS:
Turha teeskennellä mulle enää.
Sa terve olet?

(Lyhyt vaitiolo. Mesembrius katsoo ympärilleen ja viittaa
Manliuksen tulemaan aivan hänen lähelleen.)

MESEMBRIUS (kuiskaten):
Terve niinkuin pukki!

MANLIUS:
Siis miksi ilveily tää outo?

MESEMBRIUS:
Saatan
sanoa senkin.
(Katsahtaa jälleen ympärilleen.)
Tarvis sairaan ukon
hovissa käydä ei, ei kaupungissa,
ei hänen luonaan kukaan käy, ei häntä
kadehdi kukaan eikä vihaa; näin
voi vielä elää kunnon miehenä,
vaikk' kuollut kaikki on jo kunto maasta.

MANLIUS (ihaillen):
Sa vanhan Rooman vanha rautatammi!

(Polvistuu liikutettuna.)

MESEMBRIUS:
Ehtoolle painuu päiväni, sun nouskoon!
Valaise aika synkkä, näytä sille
mies täysi, tinkimätön vihassaan
kuin rakkaudessaan.

MANLIUS:
Isä!

MESEMBRIUS:
Luotan sinuun,
sinussa kukkii aika vanha jälleen,
parempi, terveempi kuin aika tämä
ja sentään nuori niinkuin Rooman suuruus.
Kun sinuun luotan, lujimpaani luotan,
ikuisimpaani: isänmaahani.
Sen kunniaksi lemmen-liittos siunaan.

(Kohottaa ylös hänet ja kääntyy pois pyyhkiäkseen kyyneleitään.
Vaitiolo. Philon tulee nopeasti oikealta.)

PHILON:
Hän eikö tänne ole tullut?

MESEMBRIUS:
Kuka?

PHILON:
Sophronia!

MANLIUS:
Sa kunne neites jätit? —
Nopeesti! Joutuin, koira!

(Polkaisee jalkaansa kärsimättömänä.)

PHILON (maassa mataen):
Kaikki tahdon
ma teille tunnustaa. Jo kauan käynyt
hän kokouksissa on kristittyjen.

MESEMBRIUS:
Tuon olen tiennyt, vaiti sallien.
— Eteenpäin!

PHILON:
Tänään hänet sinne saatoin,
ovelle luolan jäin ja torkahtaakin
ma hetken taisin. Silloin heräsin
hälyhyn yleiseen, maa järkkyi, korskui
hevoset, aseet välkkyi, ihmiset
hajalle juoksi huutain, voivottaen.

MANLIUS:
Kautt' taivaan!

MESEMBRIUS (tyynesti):
Eteenpäin!

PHILON:
Ma tässä olen,
en muuta tiedä. Osa kristityistä
kai vangittiin ja osa toinen pääsi.
(Väännellen käsiään.)
Mut neiti, neitini Sophronia,
miss' on hän?

MANLIUS:
Missä? Kysyt! Kuole, konna!

(Vetää miekkansa.)

MESEMBRIUS:
Sa hänen mennä suo. —

(Viittaa, Philon pelastautua nopeasti oikealle. Pitkä vaitiolo. Molemmat tuijottavat eteensä synkkinä ja iskusta topertuneina. Manlius mietteissään pistää miekan tuppeen vitkalleen. Mesembrius käännähtää, katsoo häneen ja virkkaa vihdoin matalalla äänellä:)

Noh? Mitä mietit?

MANLIUS (merkitsevästi):
Glyceria!

MESEMBRIUS:
Sa oikein lausuit. Niin,
hänellä vain on vallassansa joukot
Carinuksen.

MANLIUS (riehahtaen): Kirottu olkoon taivas, min alla moinen mahdollista on! Sisarko ryöstää sisarensa oman edestä sulhon silmien? — Zeus, Ormuzd, Jesus ja Juppiter, mit' ootte te, mi valtanne! — Mut miks et ilmoittanut, ett' oli tyttäresi kristitty?

MESEMBRIUS:
En tunne uskontoja uusia.
Tään sorretuksi tiesin vaan ja tuumin:
siis siinäkin lie jotain hyvää. Mitä
ei hyvää ole sortanut Carinus?
Mut sanottiin, ol' ohi vainon-aika,
siks tähden tyttärein en peljännyt.

MANLIUS (miettien):
Carinus kaipaa kansan suosiota
ja kansa verta. —
(Äkkiä.)
Nyt jää hyvästi!
Minusta kuulet. Hetket kuluu! Roomaan!

MESEMBRIUS:
Mun tyttäreni, oh!

(Vaipua alas.)

MANLIUS:
Sun tyttäresi:
ma toisen heistä kostan, toisen surmaan.

(Pois nopeasti puutarhan kautta.)

Esirippu.

TOINEN NÄYTÖS.

Vankiholvi, soikea ja kapea muodoltaan. Oikealla taustassa pari kiviporrasta ja ovi. Vasemmalla matala olkivuode. Himmeä valaistus katosta. Sophronia lepää vuoteellaan lukien pyhää pergamenttia.

Uksi aukeaa narahtaen. Portaalla seisoo Glyceria, hunnutettuna,
sysimustassa puvussa, mutta kimallellen jalokivistä ja
kultakaunisteista. Sophronia nousee vuoteeltaan kummastuneena.

SOPHRONIA:
Ken olet Rooman nainen ylhäinen? —

(Glyceria syöksähtää itkien hänen jalkojensa juureen. Sophronia
kohottaa hänet ylös lempeällä väkivallalla.)

Ken olet? Miksi tänne tulet? Huomaan, mua että surkuttelet. Turhaa on se. Olenhan kristitty, käyn kuolemahan kuin juhlaan: siit' ei itkemistä. Nouse! Miks vaikenet? Mun tunnetko? Liet tuttu isäni vanhan taikka äitivainaan? Nyt ääntä odotan ma huuliltasi.

(Glyceria paljastaa hitaasti huntunsa. Sophronia katsoo häneen kauhistuneena.)

Glyceria!

(Peittää kasvot käsillään ja hoippuu hervottomana vasten kiviseinää. Pitkä vaitiolo. Glyceria liikkumattomana paikallaan. Sophronia voittaa vihdoin mielenliikutuksensa, astuu askeleen eteenpäin ja ojentaa kätensä arasti ja epäröiden.)

GLYCERIA (kylmästi):
Ei, älä tarjoa
minulle kättäs! Miksi katsot minuun?
Sa säikähdit, kun näit mun. Kasvot nämä
sua kauhistaa… Ja siihen syy on sulla.

SOPHRONIA:
En koskaan lakannut sua lempimästä.

GLYCERIA (kuin edellä): Sen kyllä uskon, tiedän, miks sen teit: uus oppis ohjaa sua rakastamaan myös vihollistasi. — Mut asiahan! Sa tiedät, huomenna on sirkushuvit, ne päättyy kristittyjen kuolemalla.

SOPHRONIA:
Jumalan tahto tapahtukoon. Valmis
ma olen kaikkehen.

GLYCERIA:
Myös valmis hoviin
Carinuksen?

SOPHRONIA (hiljaa huudahtaen):
Se ei lie tahto Herran!

(Vaitiolo.)

GLYCERIA (lempeämmin): Mun viiltää sydäntäin tuo tuskas mykkä. Sanasta lohdutuksen, jonka sulle sanoa voisin, hengen antaisin ja sentään sanoa en muuta voi: se totta on.

(Sophronia katsoo häneen yhä kuin ei olisi ymmärtänyt oikein, riehahtaa vihdoin äkilliseen raivonpuuskaan, joka päättyy hiljaiseen nyyhkytykseen.)

SOPHRONIA:
Ken olet hirmun haamu,
mi kuljet kuolevaisten kammioissa
ja kylvät kuvia niin kamalia,
ett' tieltä niiden kuolon kauhut väistyy?
Mit' tahdot multa? Silmät päästä? Ota!
Vai korvat? Ota! Suusta kieli kisko!
Vie kaikki! Pääkin! Sydän, vielä lämmin,
povesta verisestä iske irti!
Mut väisty täältä! Sieluain et saa:
se Herran Jesuksen on oma yksin.

(Vaitiolo.)

GLYCERIA (tyynesti): Tunteesi ymmärrän, siks oonkin täällä. En tullut sieluasi vaatimaan, en ruumistas; tai oikeammin, tulin: sua elämälle takaisin ma vaadin.

SOPHRONIA:
Siis olet sittenkin sa hirmun haamu!

GLYCERIA:
Sun pelastaa ma tahdon kuolemasta.

SOPHRONIA:
Tuo pelastus on synkempi kuin kuolo.

GLYCERIA:
Carinus ruumistasi himoitsee…

SOPHRONIA:
Ja sinä sieluani! Väisty täältä!

GLYCERIA:
Sun tulee poistua. Ma tänne jään.

SOPHRONIA (hämmästyen):
Kuin? Etkö tullutkaan mua viemään luokse
Carinuksen?

GLYCERIA:
Sun pakoon päästää tahdon:
pukuja vaihtakaamme, vartalos
on niinkuin mun, sua vartiat ei tunne,
hevonen odottaa ja orja; hetken
perästä omaistesi luona lepäät.

SOPHRONIA:
Mun omaiseni on nyt Jesus yksin.

GLYCERIA:
Kiireesti! Aik' on tärkki. Tulla voidaan.

SOPHRONIA:
Sun tänne jättäisinkö? Ei, en koskaan.

GLYCERIA (hymähtäen):
Minusta viis! — Ei mua kenkään sure.
Minulle kuolema on korkein onni.

SOPHRONIA:
Minulle korkeampi, koska se
on ovi mulle uuteen elämähän.

GLYCERIA:
Sa unohdat Carinuksen, oi sisko!
(Harvakseen.)
Voi kuolla eläenkin.

SOPHRONIA:
Entä itse?
Kuin käyp' on sinun, sisko onneton?

GLYCERIA (kolkosti): Ma makaan haudassain, — jos sieltä nousen, Carinus kauhistuva silloin on ja vapiseva Rooman valtakunta. Mua kuulee voimat maassa, meressä ja ihmismielissä. Ne oppinut ma olen öinä pitkäin pimeytten, kun murhe silmän käänsi sisäänpäin ja näytti ammoillansa luonnon aitat. (Salaperäisesti.) Tiedätkö, mitä näin?

SOPHRONIA:
Mua kauhistaa
sun katsantos.

GLYCERIA:
Maan sydämen ma näin.
(Päätään nyökähyttäen.)
Se ontto on. —
(Kuiskaten.)
Mut sit' ei sanoa
saa kellekään, se suur' on salaisuus.
Näät jos se tieto tunnetuksi tulee,
niin lakkaa kaikki suonet tykkimästä,
maailman käsivarret kuivettuvat
ja kaikki loppuu. —
(Jää tuijottamaan mielenvikaisesti.)
Luulen, että loppuu.

SOPHRONIA:
Nyt vasta tänne en sua jättää voi.
Ei katkera lie kypsä kuolemalle.

GLYCERIA (kuin keräten):
Luuletko, etten tohdi kuolemaa
ma silmiin katsoa?

SOPHRONIA:
Et autuaasti!
On kuolo sulle yö, ei uusi päivä.

GLYCERIA:
Niin tulkoon yö! Se mulle mieleheni.
Yks elämä on mulle aivan kyllin.
(Raukeasti.)
En elää tahdo uudelleen. Ma tahdon
vain haihtua kuin haihtuu tähdenlento
sylihin avaruuden äärettömän.
Lie autuaampi kuin on nousta, aina
vajota, vaipua vain eikä pohjaa
ikinä tavata…
(Väristen.)
Ei, siihen kyllin
jo olen maankin päällä tottunut.

SOPHRONIA:
Ah, siskoni! Miks piti kasvosi
noin synkistyä?

(Painautuu kiinni häneen.)

GLYCERIA (hivellen hiljaa hänen kutrejaan):
Sinä iloitse!
Sa ollos entinen Glyceria. —
Muistatko hänet vielä?

SOPHRONIA:
Muistan, sisko.

GLYCERIA (helisevällä äänellä): Ei ollut välillämme eroitusta, mun oli kirkas silmäni kuin sun, ylevä otsani, ja sielumme ne kasvoi kuin kaks marjaa varressansa. Myös rakastimme samaa ritaria. Sit' emme toisiltamme salanneet, vaan virran äärtä käyden kuudan-illoin me vannoimme: jos valitsee hän toisen, niin toinen tyytyväisnä syrjään astuu.

SOPHRONIA:
Ah, sua miksi valinnut ei hän!
Nyt oltais kumpainenkin onnelliset.

GLYCERIA:
Suur' onpi sallimuksen valta, sisar.
Salaiset kädet johtaa lankoja
inehmon onnen. —
(Vetää hänet kiviportaalle istumaan.)
Kuule, kun ma kerron!
Mies, jolle vaimoks menin, oli kurja,
alhainen arvoltaan ja libertini;
hän tuli juur', kun Manlius mun hylkäs.
Mun silloin saarsi hurja huuma, vimma
se kaune kadottaa, pois helmi heittää,
min oli synnyttänyt sydämeni
ja jonka hän niin korskeasti hylkäs.
Niin päätin tuhlata ma itseni.

SOPHRONIA:
Oi, sisko, sisko! Kamaloita ovat
sun sanas niinkuin salamat on yössä.

GLYCERIA:
Sen jälkeen elämäni ollut on
pauhua myrskysäiden. — Mieheni
sai surman, kun Carinus minut näki.
(Hymyillen julmasti.)
Sen hukkaan teki hän. — Ma valloitin
kaupungin kaiken, sitä hallitsin ma
senaattorista kuormarenkiin saakka,
esiinnyin teatterissa, paljastin
suloni raa'an rahvaan silmäin eessä,
yks vaan ei valtaansa mua koskaan saa:
Carinus, sillä hän … hän mua lempii!

SOPHRONIA:
Ah, ettet, sisko, ammoin sortunut
elossa kauheassa!

GLYCERIA (nousten): Olin rikas, rikkaampi kuin ma luulin. Tuhlasin iloa, päivänpaistett' yltäkyllin ja sentään paistoin. Sydän-aurinkoni, jok' oli luotu yhtä lämmittämään, lämmitti maailmaa. Ja kukat nousi, kuss' astuin, missä istuin, viini virtas ja laulut suli huiluin hyminähän. (Haltioituneena.) Mun kauttani maailma havaitsi taas kadotetun kauneutensa muodon; löys ilon ihmiset, elämä runouden. (Äkisti synkistyen.) Mut sitten…

SOPHRONIA (joka myös on edellisen aikana noussut):
Sitten?

GLYCERIA:
Tuli yö.

SOPHRONIA (hiljaa):
Niin, sisko.

GLYCERIA (kuin itsekseen): Taas hänet näin, taas syttyi sydänsuru. (Pois haihduttaen.) Yks hyvä sentään tuosta ollut on: sen kautta kauan voinut varjella isämme henkeä ma oon. Mua ilman hän ammoin makais kalman kammitsoissa. Carinus häntä vihaa, kansa myös ja hovi kaikki. Hän on rehellinen, ei imartele, rikas on hän myös: siis syitä kyllin kaikille! — Kuin monta jo kertaa hänen kuolintuomionsa repinyt käsist' olen liktorein, senaattorien sekä itsensä Carinuksen!

SOPHRONIA:
Jos isä tietäis sen,
niin lauhtuis vihansa.

GLYCERIA (synkästi):
Jos hän sen tietäis,
niin ei hän eläis silmänräpäystä.
Siks ei hän sitä koskaan saakaan tietää.
Ma olen kuollut hälle. Sinä elät.
Sun täytyy täältä pois! — Ah, aika rientääl
Olenhan leperrellyt niinkuin lapsi,
vaikk' kuolo ovell' on.

SOPHRONIA (äkillisen epäluulon valtaamana):
Sa sanoit, että
sua valtaansa ei koskaan saa Carinus
ja sentään tänne jäädä tahdot?

GLYCERIA:
Mulla
on omat keinoni.
(Hymyillen omituisesti.)
Ma oonhan noita, —
siks olen tunnettu ma kautta Rooman —
mua pelkää sotilaat, käyn rivein halki
kuin tahdon eikä kenkään koske minuun.
Jos pistää päähäni, en ehkä jääkään,
vaan lähdettyäs itse lähden myös
elohon jällehen. — Tää vaippa ota,
se sopii varrelles! Käy rohkeasti,
kuhunka orjani sun vie!

SOPHRONIA:
Ei, sisko,
en ottaa sulta voi tät' uhria,
sen kieltää Jumalan.

GLYCERIA (hurjasti): Itses jos sa uhraat Jumalalles, uhraan minä tään kaupungin ja kaiken kansan siinä mun jumalilleni: Carinus elää, hän mua lempii ja hän maan on herra!

SOPHRONIA:
Sun uhkauksesi on hirmuinen.

GLYCERIA:
Siks riennä! —
(Vaihtavat vaatteita.)
Vielä tämä kultavanne
hiustes kaunisteeksi! Huntu alas!
Kas noin! Nyt olet pelastettu. Joudu!
— Mua älä suutele! Mun huulillani
asuvi turmio.

SOPHRONIA:
Siis suutelen
sen pois, ja tulkoon niille asumaan
ikuisen onnen rauha.

GLYCERIA:
Hyvästi! —

(Ohjaa ovelle häntä. Samalla käytävästä askeleita ja aseiden helinää. Sophronia peräytyy säikähtyneenä. Ovi temmataan auki, tulisoihdut valaisevat näyttämön, Aevius tulee sotilasten kera.)

Ken tulee? Aevius! — Sa erehdyt: tää vankihuone on, ei juomapaikka!

(Aevius, lihava juoppolalli, kasvoilla irstaan hyväntahtoisuuden ilme, joka tarvittaessa voi muuttua teräväksi, pistäväksi ja pirulliseksi, tervehtii naisia leveällä kohteliaisuudella. Sophronia on kyyristynyt kiviseinää vasten. Glyceria on astunut vastaan tulijoita ja koettaa kääntää puoleensa Aeviuksen koko mielenkiinnon.)

AEVIUS:
Tää häkki kultainen on, jossa tapaan
kaks onnen kyyhkyä, kun yhtä etsin.

GLYCERIA (ylenkatseellisesti):
Säkeihis soinnuttele pilapuhees!
Ei tilaa niille täällä. Poistu siksi!

AEVIUS:
On käsky keisarin.

GLYCERIA (salaman-nopeasti Sophronialle): Äl' ilmoita ett' olet siskoni! Jos teet sen, hukka perivi isämme. — (Sotilasten puoleen kääntyen.) Ken tääll' on, joka ei mua tunne? Väistykää! Ma olen Glyceria, tuo hirmuinen, mi ajaa leiriinne tulisateet, tulvat nostaa ja sydänkesänkin voi talveks tehdä. Te Triviusta muistakaa, niin muutin hirveksi enkä ennen antanut hänelle ihmismuotoa kuin koirat ol' hänet repineet! Kai näitte joskus karyatidit pihall' linnani, nuo marmoriset, joill' on muoto moinen kuin ohikulkevia katsoisivat? Ne on nais-orjia, ne surmasin ma suuni hengellä. Nyt tahdotteko, ett' teidät tähän seinään patsaiks panen? Pedoiksi teenkö teidät, että saatte huomenna sirkuksessa toisenne repiä kuoliaaksi? Kuka tohtii kätensä nostaa? Kuka tieni sulkee?

(Aikoo mennä ja viedä Sophronian kerallaan. Sotilaat väistyvät kauhistuneena. Aevius astuu liukkaasti naisten eteen estäen pääsyn heiltä.)

AEVIUS:
Armaani, anteheks! Sun tunnen kyllä,
myös voimasi.
(Nauraen leveästi.)
Ois tarpeetonta heitä.
sioiksi tehdä. — Paremp' oisi jos
kiveksi muuttaisit mun sydämeni;
sit' tuhkaks ettei polttais lemmenliekki.

(Kumartuu koomillisesti rukoilevana.)

GLYCERIA:
Pois tieltä!

AEVIUS (vakavammin):
Sinun tieltäs mielelläni,
mut salli saattaa minun nainen tää
luo keisarin. —
(Tarkastellen yhä suuremmalla mielenkiinnolla Sophroniaa.)
Kai ootte ystäviä,
kun vaatteita noin vaihtelette? Myönnän:
nuo kullat, helmet hälle somemmin
sopivat kuin tää vangin valkovaippa. —
Kautt' taivaan, hän on oikein kaunis! Katso!

GLYCERIA:
Sa etkö kostoani pelkää, konna?

AEVIUS (hymyillen): Jos kostollasi mua kunnioitat, on sulle altis aina sydämeni. — Mut naisen tään vaikk' omin käsin kannan luo keisarin kuin kuuluu käskyni. (Kumartaa.) Ma toivon, ensi kerrall' että voin sinulle tehdä saman palveluksen.

(Viittaa sotilaille. Glyceria ojentaa nopeasti ja salaa
tikarin Sophronialle.)

GLYCERIA:
Nyt vasta vaara uhkaa. Valmis ole!
Tikari! — Tiedät: olet roomalainen.

SOPHRONIA (lujasti):
Nyt tiedän, että olet siskoni.

(Sotilaat ympäröivät hänet. Aevius viittaa heille
lähtömerkin. Myös Glyceria aikoo mennä.)

AEVIUS:
Me menemme. — Sa tänne siksi jäät
kuin toisin sinusta Carinus päättää.
On vapaus vaarallista niille, jotka
eläimiks ihmisiä muuttavat.
Siis näkemiin. — Eteenpäin, sotilaat!

(Menevät. Ovi sulkeutuu heidän jälkeensä paukahtaen.)

GLYCERIA (yksin):
Siis itse vanki? Noh, ma hetkisen
näin saanhan hengähtää. —
(Ojentaa käsivartensa, katselee ympärilleen.)
Ei täällä näy
isosti mukavuuksia. Vain kivi
ylhäällä, alhaalla ja ympärillä.
Se riittää saa. —
(Ojentuu olkivuoteelle.)
Mut mitä tää on? Kirja!
Sophronialta varmaan pudonnut
pukua muuttaessa. —
(Selailee sitä, hymyilee.)
Tässä siis
tuon uskon avain on, mi ihmiset
tulelle tekee tunnottomiksi,
hampaille jalopeuran. — Katselkaamme!

(Syventyy lukemiseensa. Ovi aukenee hetken perästä, Manlius
Sinister ilmestyy Glycerian huomaamatta kynnykselle.)

MANLIUS (puoli-ääneen): Hän lukee! — Vait, kas kuinka valkeana hän lepää sylissä tään synkän holvin kuin lummekukka helmass' aallon mustan. En häntä häiritä ma tohdi.

(Samassa kilahtavat hänen kannuksensa. Glyceria karkaa
ylös säpsähtäen.)

GLYCERIA:
Ken?

MANLIUS:
Sophronia! Se olen ma.

GLYCERIA (huudahtaen)
Sinister!

(Peittää kasvonsa. Manlius tuntee nyt vasta hänet
hänen äänestään.)

MANLIUS:
Ken olet sa, mi hahmoss' enkelin
esität mulle kuvan kuolon maasta?
Glyceria! Ma näänkö oikein?

GLYCERIA:
Näät.
Se olen ma. Suo selittää mun sulle…

MANLIUS (hampaittensa välistä): Ei paha henki juonta keksiä näin kamalaa ois voinut. Siitä tunnen sun enemmän kuin sanoistasi, käärme! Sa vaihdat vaatetta kuin rakkautta! — Noh, hyvä! Sinua ma etsein juuri. Ma sinut surmaan.

(Vetää miekkansa ja aikoo hänet sillä lävistää. Glyceria lankeaa
polvilleen hänen eteensä ja repäisee vaatteen auki poveltaan.)

GLYCERIA:
Pistä miekkasi!
Poveni tässä on. — Mut älä luule,
sun tähtes tähän holviin että tulin.
Sen tein ma tähden kurjan siskokullan.

MANLIUS (katsoo häneen julmalla nautinnolla): Sa olet sangen, sangen kaunis nainen. Ois tuhmaa sinut surmata. Tuo rinta voi olla tuhansien riemu vielä, saatikka yhden sitten. Erehdyt, jos luulet, että sua surmaamaan ma saavuin. Saavuin sua lempimähän!

GLYCERIA:
Mua miksi kiusaat? Pistä miekkas pian!

MANLIUS (kuten edellä): Sa etkö usko kauneuteesi, jolla oot Rooman kaiken tenhonnut, se että soturin yksinkertaisen myös lumoo? Todella: huhu haastanut ei turhaa: sa olet hurmaava! — Ken sinut näkee, hetkessä unohtaa hän kaikki naiset, joit' ennen nähnyt on.

GLYCERIA:
Myös hänet, joka
hetkellä tällä kuollehena lepää?

MANLIUS:
Sophronia! — Mit' tiedät hänestä?
Kuin hänet surmattiin? Min myrkyn annoit
hänelle? Mihin paikkaan pistit häntä?
Miten hän huusi? Mitä lausui? Kuinka
huulensa kylmeni? Kuin vavahteli
vartensa? Kuinka sammui kaunis silmä?
Tuo kaikki kerro! Kaikki kuulla tahdon.

GLYCERIA (hiljaisesti):
Hän juuri vietiin luo Carinuksen.

MANLIUS:
Kautt' taivaan!

GLYCERIA:
Tahdoin hänet pelastaa,
siks tänne tulin, mutta myöhästyin.
Pukuja vaihdoimme. Niin saapuivat
jo sotilaat ja itse vangiks jouduin…

MANLIUS (kuulematta enää häntä):
Siis luo Carinuksen tää pyhäinkuva
loassa laahattiin ja rikki lyötiin!

GLYCERIA:
Tikarin annoin hälle lähteissänsä.
Sa tiedät, myöskin hän on roomalainen.

MANLIUS (hajamielisesti): Tikarin, sanoitko? — Ah, kiitos, kiitos! — Ketä ma kiitin? Kirota mun tulee. (Painaen poveaan.) On niinkuin mulla sydämessäni nyt pauhais sata suurta asepajaa takoen tikareita kyllin, että vois niillä tappaa kansakuntia. — (Hurjasti.) Nyt luo` Carinuksen!

(Pistää miekan tuppeen ja aikoo mennä. Glyceria nousee
hätäisesti.)

GLYCERIA:
Mut muista, että
sun teeskennellä täytyy ystävyyttä.
tai hukass' oot ja myös Mesembrius Vir.
Hän on nyt Roomassa. Hänt' etsitähän,
ei koston aika nyt. Siis teeskentele!

MANLIUS (katsoo häneen, kaksimielisesti):
Ma tahdon yrittää, — ja sinä itse?

GLYCERIA:
Ma tänne jään.

MANLIUS (innokkaasti):
Ei, sit' en salli suinkaan!

GLYCERIA:
Ma kuolla tahdonkin.

MANLIUS:
Sun täytyy elää!

GLYCERIA (raukeasti):
Miks eläisin?

MANLIUS:
Minulle, lemmellemme!

GLYCERIA:
Miks puhut noin? —
(Pudistaa päätään surumielisesti.)
Ei iva sulle sovi.

MANLIUS (vakavasti):
Suo anteeksi, jos sua loukkasin. —
(Muuttaen käytöksensä.)
Nyt muistan, sanotaan, Carinus että
sua lempii.

GLYCERIA:
Minä häntä vihaan.

MANLIUS:
Hän herra maailman on.

GLYCERIA (ylenkatseellisesti):
Herra ei
mun maailmani.

MANLIUS:
Haluttaispa toki
mun tietää, soitko hälle lempes hurman.

GLYCERIA:
En koskaan!

MANLIUS (epäilevästi):
Kuitenkin hän uhrais, kuuluu,
kruununsa, valtansa yön yhden vuoksi
sun suomas hälle…

GLYCERIA:
Ja jos sen ma suon,
kautt' tuonelan, se yö on Styxin yö!

MANLIUS (kuin päättäen erään ajatusjakson): Ja hän sua rakastaa sit' enemmän. — (Lankeaa äkkiä hänen jalkoihinsa.) O, jumalatar, ihanampi kuin Venus ja Aphrodite, Vesta, Ceres, o, kuinka sanas niinkuin höyhensade putoovat sielulleni tuskaisalle! Sun tähtes tuhat yötä kärsinyt oon mustasukkaisuuden tulimerta.

GLYCERIA:
Oh, Manlius! Tää iva katkerampi
on kuolemaa.

MANLIUS:
En ivaile, ma vannon. —
Sun sisartasi lapsen lailla lemmin,
sua lemmin niinkuin mies. Hän oli taivas,
sa olet maa, tuo suuri, ihanainen.
Hän oli välirauha taistelojen
mun aatoksilleni, ol' uhrisavu
mun unelmaini, aamu, hämärä päivä.
Sa olet yö ja päivä yhdessä,
uni ja totuus, rauha, sotaretki!

(Halailee muka lemmenhurmassa hänen polviaan.)

GLYCERIA:
Sinister! Siskoni jos unhotatkin,
äl' itseäs!

MANLIUS:
Sen juuri mieleen johdan. —
Muistatko lehdot luona Tiberin,
kun tähdet suuret veteen synkkään syttyi,
jot' usein purtemme kuin joutsen ui?

GLYCERIA:
Ah, noita mulle miksi muistutat
nyt, juuri nyt!

(Peittää kasvonsa suurimman tuskan vallassa.
Manlius nousee nopeasti.)

Miksi?

MANLIUS:
Nyt vasta, varmaan kysyt!
Ah, kuinka outo olla taisin silloin
eloni sisimmälle! Kuinka saatoin
tuon kuvan kihlata ma valkean,
kun sinä, lämmin, seisoit vierelläni.
Sen mahtoi tehdä toinen Manlius;
ma itse lempinyt oon aina sua!

GLYCERIA:
Sanasi ovat herja vainajan
ja kauhu jumalien, ihmisien!

MANLIUS:
Totuutta sieluni ne tulkitsevat.
(Muka epätoivossaan.)
Mua houkkaa, houkkaa! Mikä pilvi peitti
minulta silmät, etten nähnyt, mitä
nyt näen selvään niinkuin salamassa:
sa olet morsian mun sydämeni!

GLYCERIA:
Puu terve, nuori olet, toukka minä.

MANLIUS:
Sinusta puhkeeva kuin perho on
minulle elon ihanuus ja onni!

GLYCERIA:
Ma olen synkkä saakka sydämeen,
sa olet kirkas, valoisa. Mua karta!

MANLIUS:
Erehdyt! Enemmän mua houkuttaa
sun pimeytes kuin armain aamunkoitto.

(Tahtoo syleillä häntä.)

GLYCERIA (torjuen):
Mua vältä niinkuin myrkkypikaria!

MANLIUS:
Ma entä etsisinkin kuolemaa?

GLYCERIA:
On elo eessä sulla onnellinen.

MANLIUS:
Se kuoli kera siskos taivahaisen.

GLYCERIA:
Hän onnes oli taivaan tahdon mukaan.

MANLIUS:
Surun suuren siks sa ollos hauta!

GLYCERIA:
Siveä toisin kostaa kohtalonsa.

MANLIUS:
Osansa ottaa elämältä mies.

GLYCERIA (leimahtavin silmin):
Siis mitä tahdot minulta, Sinister?

MANLIUS:
Sen, minkä otit onneltasi sinä!
Ei mua varten lempi syytön luotu,
ei lampeen seijastuva taivaankansi,
ei illankaste, joka lankee kukkaan;
minulle luotiin syksyn synkkä kelta,
elämän äyräs, mielipuolen partaat,
puutarhat, joissa ruusut hullut palaa.
Nyt vasta itseni ma tunnen. Läikkyy
syvyyden lähteet, hurmevirrat huuruu,
syyn tunto lietsoo lemmen hekkumata.
Ylitse kuolleen siskosi sua lemmin,
Glyceria! Sun syliis kuolla tahdon!
Me kaksi yhteen kuulumme. Kuin käärmeet
tuliset toisiansa syleilivät
palossa Neron kaupungin, me kaksi
niin kohotkaamme Rooman raunioilta!
Jos mua rakastat, sen maahan murskaan,
osoitan sulle hävityksen onnen,
autuudet turman tuntemattomat,
yön kullat, joilla kihlaa kuolon herra.

(Painaa hänet povelleen, syleilee ja suutelee häntä. Glyceria
tempautuu hehkuvin poskin hänen syleilystään.)

GLYCERIA (kuiskaten):
Sua luoksein odotan, kun nousee kuu.

(Pois nopeasti. Manlius jää hänen jälkeensä katsomaan ja
purskahtaa sitten kaikuvaan, kamalaan pilkkanauruun.)

MANLIUS (yksin): Hah, hah! — Ma enkö taida teeskennellä? Luulenpa, ei ois itse Cicero paremmin puhunut. — Ens oppitunti on hyvin päättynyt. Pian alkaa toinen!

(Pois.)

Esirippu.

KOLMAS NÄYTÖS.

Huone keisarin palatsissa. Sisustus upeileva, puolibarbaarinen, kuitenkin eräänlaista taiteellista makua todistava. Ovi-aukot verhotut uutimilla, permanto pehmeillä matoilla katettu, ilma itämaisista yrteistä tuoksahtava. Carinus oikealla lepää patjoillaan. Palmyra karkeloi hänen edessään. Mavius seisoo hänen päänsä pohjissa paperikääry kädessään ja deklamoi korkealla äänellä. Nais-orjat hänen takanaan leyhyttelevät viuhkoillaan.

Vasemmalla Marcius y.m. hoviväkeä, jotka peittävät myös osan taustaa. Naisia miesten puvuissa ja päinvastoin. Senaattoreita, konsuleita, taiteilijoita j.n.e., kaikki kirjavassa sekasorrossa. Äärimmäisinä vasemmalla rivi kirjureita pöytiensä ääressä. Esiripun noustessa verhojen takaa vienoa soitantoa.

MAVIUS (deklamoi): Kuin suvi-aamun sulosilmä Eos sormensa purppuraisen nostaa yli sinisten aaltojen, kuin Olympo kohoopi yli muiden Kreikan vuorten, niin kohoaa Carinus-keisari ylitse maailman. Kuin merenkulta niin läpikuultava on hipiänsä, on poskensa kuin Tyron purppura ja äänensä Apollon huilun hely.

(Carinus vääntelehtii vuoteellaan.)

CARINUS:
Mua vaivaa, vaivaa, jokin vaivaa mua.

MARCIUS:
Pois tanssi, soitto! — Kenties hedelmiä
halajat, joita äsken Intiasta
toi tänne verolaivat?

(Tarjotaan hedelmiä.)

MAVIUS (yhä korkeammalla äänellä): Rohkeudessa hän onpi Herkules ja jalopeura, mut lempeydessä Ledan kaltainen, mi käsivarsin kiersi joutsenkaulaa, hän antelias on kuin Cybele ja jalo mieleltään kuin Minos itse.

(Carinus on puraissut pari kertaa hedelmää
ja irvistää nyt avuttomana.)

CARINUS:
Ei maista nääkään. — Mua vaivaa, vaivaa.

MARCIUS:
Sallitko viiniä? Hoi, orjattaret!
Carinus tahtoo viiniä.

(Orjattaret tarjoavat.)

CARINUS:
Ei maista.

(Palmyra on tanssinsa lopetettuaan vetäytynyt taustaan.
Lähestyy nyt keimaillen ja kostuttaa huulensa viinipikariin.)

PALMYRA:
Paremmin ehkä maistuu niinkuin mun
maan tapa on: sua juotan huuliltani.

(Suutelee Carinusta. Carinus vetää ihastuneena hänet polvelleen.)

CARINUS:
Nimesi, kaunis kukka-suu?

PALMYRA:
Palmyra.

CARINUS:
Oletko yhtä vastustamaton
kuin kaimas, erämaiden kuningatar?

PALMYRA (veikistellen):
Ken keisaria vastustaa?

CARINUS:
Oot viisas. —
O, Marcius! Tää nainen tästä saakka
on puolisoni.

MARCIUS:
Eilen erään otit,
isästä teit prokonsulin.

CARINUS (välin itämättömästi):
Hän kuolkoon.

(Naljailee Palmyran kanssa. Kirjurien kynät rapisevat.
Marcius viittaa, Yliliktori astuu esiin. Hämmästystä
ja pelkoa hoviväen keskuudessa.)

YLILIKTORI:
Ken kuolevi?

MARCIUS:
Prokonsuli Gabinus.

(Yliliktori pois käskykirjeen kanssa. Mavius, monista keskeytyksistä hermostuneena, on odottanut vain sopivaa tilaisuutta jatkuakseen.)

MAVIUS (jylisevällä äänellä): Hän harteillansa kantaa taivasta ja maailma on hälle astinlauta, hän polkaisee, ja meri peljästyypi, hän otsaa rypistää, ja pilvet jyrää, hän kuningas on elämän ja kuolan ja kesä, talvi häntä tottelevat.

(Carinus on jo väsynyt Palmyraan ja viitannut hänet väistymään. Vääntelehtii vuoteellaan.)

CARINUS:
Mua vaivaa, vaivaa. Eikö kukaan arvaa,
mi mua vaivaa?

MARCIUS:
Kenties Mavius
sua vaivaa värssyillään?

CARINUS:
Voit totta haastaa.
Mavius, vaikene!

MAVIUS (jupisten):
Sen muistat kerran,
o, Marcius!

CARINUS (vaikeroiden):
Ei sekään auttanut. —
(Rypistäen kulmiaan.)
Pitääkö itseni mun arvata,
mi mua vaivaa?

MARCIUS:
Kautta Herkuleen!
(Äärettömällä kauhulla.)
Luulenpa, että näen sääressäsi
kaks karvaa, joita en ma ennen nähnyt.
Ne suo mun poistaa!

(Toimitus suoritetaan yleisen ja kunnioittavan hiljaisuuden
vallitessa. Carinus huoahtaa sen päätyttyä väsyneesti.)

CARINUS:
Nyt on helpompi. —
Sun palkkas olkoon verot Gallian
tään-puoleisen.

(Kirjurien kynät rapisevat. Marcius väistyy syrjään hurmautuneena. Hoviväki onnittelee häntä. Melua esihuoneessa.)

MESEMBRIUS (näyttämön ulkopuolella): Mun täytyy sisään päästä! Tavata tahdon hänet. Käynyt täällä kuus kertaa oon: ens kerralla hän nukkui, toisella söi ja kolmannella kylpi, taas neljännellä häll' ei ollut aikaa. Mun täytyy päästä!

CARINUS:
Mitä melua?

(Kohoaa patjoillaan tyytymättömänä. Galga, jättiläiskokoinen,
musta-ihoinen orja, joka toimittaa ovenvartian virkaa, tulee
perältä.)

GALGA:
Mesembrius, tuo hullu vanhus, vain …
ma hänen käskin tulla viikon päästä.

CARINUS:
Teit siinä oikein. —
(Muistellen jotakin.)
Tainnut ajatella
hänelle joskus hirsipuuta olen.
Mut sinusta teen kansantribuunin.

(Kirjurien kynät rapisevat. Hoviväki onnittelee Galgaa.
Aevius on tullut sisälle viimeisten sanojen aikana sotilasten
ja Sophronian kera, jotka jäävät perälle.)

AEVIUS (mielevästi):
Ja mulle, armo, etkö mitään anna?

CARINUS:
Sull' on jo tiedossasi Tusculum,
mut ehdolla, min muistat.

AEVIUS:
Toinhan sulle
Glycerian tuon ihanaisen, jota
jumalat itse kosineet on turhaan.

CARINUS:
Luulenpa, että olen jumala,
sill' yhtä turhaan häntä kosin minä.
Mun kyllin hurmattuaan, urkittuaan
minulta salaisuudet valtakunnan,
hän naurahti ja sysäs syrjään mun.
(Tyynesti.)
Sa siitä oisit surmattava.

AEVIUS:
Mutta
sull' orjat olihan: yks sana riitti…

CARINUS:
He kyllä muistavat sen käynnin. Kun
ma heidät käskin naiseen kiinni käymään,
hän viinimaljan tempas, luvut luki
sen yli hirmuiset. Kas, leimahtihan
maljasta liekki, savu! Samalla
hän kohti sotilaita ryntäs, huusi:
"Ken minuun koskee, kuoleman on oma!"
Soturit lankesivat polvillensa,
hän niiden niskain yli astui, loihti
näön vartioilta, jotka tarttui häneen,
he ettei kolmeen päivään nähneet mitään.
— Ei, Aevius! Se nainen on Sibylla.
Miks häntä muistamaan mua pakotat?

AEVIUS:
Sa olet oikeassa. Ei hän ole
sun muistamises arvoinen. Siks sulle
nyt olen helmen etsinyt, min loisto
hovisi kaiken himmentää kuin päivä
kuun kumotuksen. Hän ol' Aphrodite,
tää on Diana, Juno, Vesta, Pallas.
Ken hänet näkee, välttää kuoleman
kuin pahantekijä, mi templin neitseen
kadulla kohtaa.

CARINUS (väsyneesti):
Haastat haamuista,
joit' en ma näe. Varo kieltäs! Jos
sa toisen mulle samallaisen saatat,
on tullut turmiosi.

AEVIUS:
Päätä itse!

(Viittaa sotilaille, jotka saattavat Sophronian Carinuksen
eteen ja väistyvät itse taustaan kunnioittavasti. Carinus
kohoaa kyynärpäittensä varaan tarkastellen tuntijan silmällä
hunnutettua neitoa.)

CARINUS:
Ken on hän? Mistä?

AEVIUS:
Juuri löysin hänet
holveista kristittyjen, joista sulle
huvia kristillistä etsin. — Impi,
nyt kasvos paljasta!

(Sophronia seisoo liikkumattomana.)

CARINUS:
Hän varmaan on
ruma kuin Cerberus! Miks muuten hän
ois kuolon uskoon mennyt?

(Heittäytyy patjoilleen nauraen hillittömästi omalle
sukkeluudelleen. Hoviväki yhtyy nauruun äänekkäästi.
Aevius puraisee huuliaan närkästyneenä, astuu päättävästi
askeleen eteenpäin ja kohottaa Sophronian hunnun.)

AEVIUS:
Katso!

(Nauru vaikenee silmänräpäyksessä; ihastuksen sorina
käy kautta hoviväen.)

CARINUS:
Ah!
Mehercle! — Aevius, ma luulen, sun
on Tusculum! Ma tunnustan, en naista
ma nähnyt kauniimpaa. —
(Ihaileva vaitiolo.)
Mut mykkä on hän!
Puhuhan toki! Vaiko puhua
vain voitkin suuteloilla?

SOPHRONIA (mittailee synkin katsein häntä):
Sinäkö
oot Rooman keisari?

CARINUS:
Niin olen, neito.

SOPHRONIA:
Tää nimi mistä saakka merkitsee
suurinta häpeätä, kauhistusta?

(Aevius tekee estäviä liikkeitä. Hoviväki kuiskailee
kauhistuneena.)

CARINUS:
Kautt' taivaan, hän mua miellyttää! Tuo alku
on hyvä. Eteenpäin!

(Ottaa mukavan asennon patjoillaan.)

SOPHRONIA:
Sa itses luulet
maan herraksi ja kansain kuninkaaksi,
on kourassasi ihmiskohtalot
ja kuu ja päivä kiertää kruunuasi.
Mut tiedä, sunkin ylläs Herra on!
Hän puhaltaa, ja kunniasi katoo
kuin tomu; kätensä hän koukistaa,
ja linnat sortuu niinkuin savimajat.
Sa etkö kuule tulevaisen vihaa?
Maa järisee barbaarein astunnasta,
jo taivas salamoi, jo pilvet jakoo,
ja Rooma hukkuu, keisar-valta raukee
kuin Sodoma, Gomorrha hekkumaansa!

(Carinus taputtaa käsiään ihastuneena. Hoviväki yhtyy
taputuksiin. Sophronia vaikenee hetkiseksi hämmentyneenä.)

CARINUS:
Kiroa, raivoa! Sen kaunihimpi
oot mulle. Kasaa tulta, savua
ja kauhistusta kauhistuksen päälle!
Mit' enempi sun vihas vinhenee,
sen korkeammin rakkauteni koittaa.

SOPHRONIA:
Ja sinä itse, keisari Carinus,
mi himoillasi olet tahrannut
tuon puhtaan purppuran, min Luoja antoi,
myös tiedä: ammoin langennut on arpas!
Palava olet siinä järvessä,
mi kaltaisillesi on valmistettu,
ja kielin, kitalakeen kuivunein,
sa vedentilkkaa olet aneleva
lapsilta Abrahamin, joitas vainoot!

CARINUS:
Tott' tosiaan! Nyt sain ma aatoksen.
Tuo on se jumal-hahmo, jota kauan
hakenut olen. — Sextus! Miss' on taitees?
(Taideniekka astuu esiin.)
Tee templi, siihen aseta tuo kuva,
min nimi olkoon Sotaa-käyvä Venus.

HOVIVÄKI:
Kolmasti terve, Sotaa-käyvä Venus!

(Sextus ryhtyy muovailemaan vahaan Sophronian kuvaa.
Sophronia vaikenee punehtuen. Hetken vaitiolo.)

CARINUS:
Kiirehdi työtäs, taideniekka, tai
on kuva muuttunut ja edessämme
on Venus voitettu! —
(Sophronialle.)
Kah, miks et raivoo?
Se lietsoo hekkumata henkeni.
Tahdotko jäällä jäätää, minkä äsken
tulella sytytit? — Ah, olet viisas!
Havaitsit, että puna poskiesi
ja silmäis säihky ihastutti mua,
siks jähmetyit kuin patsas marmorinen.
En pelkää patsasta, mi tulta syöksee.
Puhuhan toki! Hiukan hymyile! —
(Kärsimättömänä.)
Tää narripeli loppukoon!
(Haukotellen.)
Hoi, orjat!
Häneltä päällysvaate temmatkaa!

(Orjat lähestyvät. Tikari välkähtää salamannopeasti
Sophronian kädessä.)

SOPHRONIA:
Tikari tää nyt tulkoon turvakseni!

(Orjat väistyvät hämmästyneinä. Aevius astuu liukkaasti esiin.)

AEVIUS:
Ah, kaunis impi, muista, että olet
kristitty, saa et itsemurhaa tehdä,
et muiden murhaa! Tiedät, veri on
sun jumalalles suurin kauhistus.
Kädessä Herran onhan kohtalosi.
Kaikk' on sun kärsittävä: kuolema
tai hetki sylissä Carinuksen;
kaikesta palkan saat sa taivahassa.
Äl' unhota, ett' olet kristitty!
Voi tulla marttyyriksi muutenkin
kuin pedon suussa, polttoroviolla.

(On yhä lähestynyt puhuessaan ja tahtoo nyt tarttua kiinni häneen.)

SOPHRONIA:
Siis jääköön multa autuus taivahan!
Oon kristitty, mut myöskin roomalainen.

(Syöksee tikarin rintaansa ja kuolee. Yleinen hämmästys. Carinus
on katsonut aluksi haukotellen kohtausta ja vihdoin kokonaan
nukahtanut. Kuorsaa nyt kuuluvasti.)

AEVIUS:
Hän kuollut onko?

MARCIUS:
Kuollut.

AEVIUS:
Ruumis syrjään! —
Tää oli tapaus, jota aavistaa
en voinut edes. —
(Miettien.)
Ehkä sentään siitä
vois jonkun sievän runo-aiheen saada.

MARCIUS (kuiskaten):
Keisari nukkuu. Vait!

AEVIUS:
Pois kaikki!

MAVIUS:
Vait!

(Kaikki pois varpaillaan. Orjat ovat kantaneet Sophronian ruumiin vasemmalle. Näyttämä hämärtyy. Manlius ilmestyy erään verhon takaa tikari kädessään, hiipii Carinuksen vuoteen luo ja kohottaa jo kätensä hänen ylitseen. Pidättyy, jää miettimään.)

MANLIUS:
Kuin helppo oiskaan sinut surmata,
Carinus! Välkähdys vain tikarin,
ja Rooman valtakunta oisi vapaa.
Mut ei! Se ei ois kosto. Sitä naurais
jumalat itse. Kurjan henki tuonko,
ruumiissa rupaisessa kiusautunut,
vaa'alla oikeuden painaa voisi
Sophronian, tuon lumivalkeen, sielun?
Ei koskaan! Kosto se ois lapsen kosto,
ei urhon täyden. Paremmin mä kostan.
Kautt' taivahan, jos kipinäkin vielä
hänessä miestä on, sen etsin esiin,
sytytän liekkiin, opetan mä hälle
elämän onnen, kunnian ja lemmen,
joist' ei nyt ymmärrä hän enempää
kuin kala mykkä meren pimeän
ilosta ilmanlintujen. Teen hälle
kuin juottovasikalle: vaalin, pistän,
kun kypsä on hän kostolleni, — nautin!
— Hän haastaa jotakin!

CARINUS (ääntelee unissaan):
Glyceria!
Mun ihanaiseni! Miks mua kartat?
Suo suudelmas!

(Manlius kuuntelee, hänen huulensa vetäytyvät julmaan hymyilyyn.)

MANLIUS:
Sen saapa olet. Hyvä,
siis siitä alotan. — Hän silmin nähköön
autuudet, joist' ei hällä aavistusta
sylissä ostamainsa orjatarten!
Vien hänet sitten sotatantereelle,
leiriin ja miekanleikkiin, näytän hälle
voittoisat kotkat, sotatorvein pauhun
ja taiston hurmion. — Mä kostaa tahdon
kuin kukaan ennen viel' ei kostanut.
— Hän heräjää! Pois, syrjään!

(Häviää. Carinus herää huudahtaen.)

CARINUS:
Orjat, tänne!

(Hoviväki palajaa kiireesti.)

MARCIUS.
Mitä suvaitset?

AEVIUS:
Sa huusit?

CARINUS:
Unta uneksin mä julmaa.
Glycerian mä kammiossa olin,
hän mua suuteli, mut suudellessa
kielensä niinkuin pitkä veitsi pisti
mua pääni pohjiin saakka. Heräsin. —
Tään unen kuka selittää voi mulle?
Hoi! Murhaa! Murhaa!

AEVIUS:
Selitys se on aivan helppo. Katso:
Glyceria … se on Glyceria …
ja kammio on kammio … ja että
sa häntä suutelit, se todistaa,
ett' tulee hän sun lemmitykses kerran.

CARINUS (huolestuneena):
Mut tikari?

AEVIUS:
Oh, niitä välkkää tähän
maailman aikaan joka paikassa
niin paljon, ett' on turhaa niistä huolla!
Amorin nuoleksi se ajattele!…
(Salatulla ivalla.)
Ja että hän sua juuri päähän pisti,
se todistaa, ett' on hän veitikka,
mi ain Akilleen kantapäähän tähtää. —
Sun unesi on jumalallinen.

CARINUS (hajamielisesti):
Voi olla. Pitäis tuota miettiä. —
Nukuinko kauan?

AEVIUS:
Hetken vaan, min lepää
kukalla perho.

MAVIUS:
Tai, min aurinko
takana viipyy kesäpilven valkeen.

MARCIUS:
Pimeni päivä meiltä, koska nukuit
sekunnin.

CARINUS:
Tapahtuiko mitään?

AEVIUS (vavisten):
Tappoi
tääll' eräs nainen itsensä.

CARINUS:
Ah, muistan! —
Siis, Aevius, ei mitään tapahtunut.
Tanssia, soittoa!

MARCIUS:
Kentiesi tahdot
nuo nähdä tanssijattaret, jotk' eilen
lähetti tänne Afrikan maaherra?

CARINUS:
Kentiesi.
Salli heidän tulla! —

(Heittäytyy patjoilleen. Joukko tumma-ihoisia orjattaria tulee ja suorittaa karkelon, joka aistillisuudellaan saa itse Carinuksenkin väsyneet silmät syttymään. Manlius tulee tanssin aikana ja pysähtyy ovensuuhun. Tanssi taukoaa. Carinus taputtaa käsiään ihastuneena.)

Hyvä!
Hyvinkin hyvä! Mainiota vallan!

(Hoviväki seuraa hänen esimerkkiään.)

MANLIUS:
Taidetta kehnompaa en nähnyt koskaan.

CARINUS:
Ken uskaltaa?

(Hämmästystä hoviväessä.)

MANLIUS (heittäytyy maahan Carinuksen eteen):
O, suurivaltaisin
maan, meren herra, pilvein pitäjä,
jumala jyrinän, sua tervehdin!
(Nousee.)
Mun nimeni on Manlius Sinister,
armeijan airut itämailta.

CARINUS:
Kuinka?
Nyt vasta eteenikö tulla tohdit
ja tulla näin? — Sun tunnen. Tiedän, olet
Roomassa ollut päivän, kaksi.

MANLIUS:
Käynyt
useinkin esikammiossas olen,
mut kuultuani riemus raiun, jota
jumalten kadehtia sopis, en
sua häiritä ma toki tohtinut
vähillä viesteilläni armeijasta.
Jos väärin tein, mua rankaise!

(Manlius, joka nyt esiintyy ylellisessä itämaisessa asussa, tukka
ja parta naisellisesti palmikoituina, kasvoilla taitehikkaita
laikkuja, osoittaa Carinukselle mahdollisimman notkeata
persialaista kohteliaisuutta, joka kokonaan ällistyttää muun
hoviväen. Carinus katselee häntä nähtävällä mieltymyksellä.)

CARINUS:
Teit oikein.
Mut kuinka selität sa käytöksesi
äskeisen? Kautta taivahan, se maksaa
sun henkesi!

MANLIUS:
Se on sun kädessäsi. —
(Teeskennellen suuttumusta.)
Mut kuinka vaaditkaan mua sietämähän
taidetta näiden nilkan-nostajien,
kun nähnyt olen itämaiden immet,
joidenka joka liike laulu on
ja juhla jumalten. — Ma innostun,
kun vielä muistan tuota!

CARINUS:
Voitko millä
sanasi todistaa?

MANLIUS:
Tään hunnun kautta! —

(Viittaa. Eräs orja kantaa taitehikkaan hunnun hänelle,
jonka hän levittää Carinuksen eteen.)

Meressä Intian on koteloinen,
mi kalliohon kiinni kytkeyy
siteillä hienommilla lukinlankaa.
Ne yhteen punotaan ja kehrätään
puvuiksi kuninkaille, keisareille.
Toin sulle tään. —
(Itsekseen.)
Sophronian häähuntu!

(Ojentaa hunnun Carinukselle, joka tarkastelee sitä
taiteilijan mielenkiinnolla. Hoviväki seuraa
uteliaana hänen kasvon- ilmeitään. Vihdoin
Carinus nousee juhlallisena.)

CARINUS:
Sun lahjasi on kuninkaallinen.
(Hoviväelle.)
Mik' ihanuus tään hunnun kuvioissa!
Kutehet, loimet lomitusten käyvät
kuin kahden lempiväisen aatokset.
Kas, siitä suuri taide tunnetahan:
on kaksi valtaa yhteen sulanut
samaksi syleilyksi autuaaksi,
elämä, kuolo, henki ynnä aine,
ja mitään ei oo toisessa, mik' ei
lie toisessa ja molemmat on pyhät.
(Manliukselle.)
Sua kiitän, Manlius, ma lahjastasi.
Valitse palkintos! Jos Roomassa
tai muualla lie jotakin, mi sulle
on mieleen, virka, palatsi tai linna
tai vuorikaivos, lausu, omas on se!

MANLIUS (polvistuen):
Ei viehätä mua palatsi, ei linna,
ei vuorikaivos eikä virka mikään
Roomassa taikka muualla. Ma vaadin
enempää.

CARINUS:
Enempää?

MANLIUS:
Sun ystävyyttäs!

CARINUS (kohottaa ylös hänet): Se on jo sun, käy, istu vierelleni! Täst' asti olemme me kumppanit elossa, kuolemassa. — (Hoviväelle.) Kuulkoon kukin: on lähimpäni Manlius Sinister, käskynsä hänen olkoon laki täällä lähinnä minun käskyjäni. Tämä on annettava kaikkein tiedoksi.

(Kirjurien kynät rapisevat. Hoviväki kuiskailee hämmästyneenä.)

AEVIUS:
Noh, hitto soi!

MAVIUS:
Hän meidät voittaa, herja.

MARCIUS:
Peliä pelaat korkeaa, Sinister!
(Manliukselle syvästi kumartaen.)
Sua tervehdän ma kaikkein puolesta
ja uuteen asemaasi onnittelen.
Omasta puolestani tohdin toki
kysyä tämän: kärpänenkö ehkä
nuo kirpulat on poskees kiinnittänyt?

MANLIUS:
O, Marcius, barbaari-makuas!
Tää Persiassa kaikkein ylhäisin
on tapa.

CARINUS (tarkkaavaisena):
Todella?

MANLIUS:
Tään kautta juuri
ylhäiset eroavat alhaisista.
(Ylemmyydellä.)
Mut tietysti se vaatii hienompaa
makua kuin on Marciuksen. — Mitä
on kasvot ilman kirpuloita? Tyhjä,
sileä seinä ilman ikkunoita,
aro keitahaton, meri ilman laivaa! —
Apollo itse alku tään on muodin.

CARINUS:
Todella?

MANLIUS:
Vallan varmaan: taivas onhan
Apollon kasvot! Eikö taivas ole
täys tähtiä ja eikö auringossa
myös nähdä pilkkuja? —
(Kokonaan voitollisena.)
Miks, Marcius,
siis soimaat tapaa tätä kruunupäiden?
Sit' et sa ymmärrä!

CARINUS:
Mun kasvoihini
myös pilkut moiset maalaa, Marcius!

(Marcius tekee synkkänä työtä käskettyä. Hoviväki seuraa keisarin esimerkkiä. Mesembrius tulee toimituksen kestäessä ja pysähtyy ovelle. Manlius on väistynyt vasemmalle ja katselee käsivarret ristissä rinnan yli ryhmää Carinuksen ympärillä.)

MESEMBRIUS (itsekseen):
Vihdoinkin pääsin! Paljon maksoi se.
(Huomaa Manliuksen. Hämmästyneenä.)
— Ken tuo on? Manlius! Häh? Milloin tullut
hänest' on näyttelijä? —
(Kuiskaten Manliukselle.)
Olitko
Glycerian luona?

MANLIUS:
Olin.

MESEMBRIUS:
Elääkö
hän vielä?

MANLIUS:
Elää.

MESEMBRIUS:
Sitten ymmärrän
sun muutokses. —
(Korkealla äänellä.)
Carinus keisari!

CARINUS:
Ken on tuo vanhus?

MESEMBRIUS (itsetunnolla):
Oon Mesembrius Vir.
Isäsi minut tunsi paremmin
ja Probus keisari.

CARINUS:
Ah, nyt ma muistan!
(Terävästi.)
Oletko taudistasi toipunut?

MESEMBRIUS:
Kun sydämehen haava isketään,
niin vammat vähäisemmät unhottuvat.
O, keisari, sun luokses valittamaan
ma tulen, tai jos tahdot ennemmin,
rukoilemaankin.
(Väräjävällä äänellä.)
Tytär mulla oli…

AEVIUS:
Kai kaksikin.

MESEMBRIUS (jyrkästi): Yks vaan kuin sanoin. Valo mun silmieni, vanhuuteni toivo! Tais suosia hän kristityitä, niin kuin lapsen sydän aina suosii sitä, mik' uutta on. Nyt on hän vangittu!…

CARINUS:
Sa tiedät, että loukkaa usko tuo
etuja valtakunnan.

MESEMBRIUS:
Kanssas tahdo
en uskon asioista kiistaan käydä.
Mut toivon, että säästät hapsia
edestä valtakunnan harmenneita
ja tyttären suot taatollensa jälleen.

AEVIUS (tarkkaavaisena):
Oliko kaunis tyttäres vai kuinka?

MESEMBRIUS:
Miks sitä kysyt?

AEVIUS:
Murhe ilmoittaa
mull' on, ett' eräs kaunis nainen kuuluu
tän' yönä vankilassa kristittyjen
itsensä surmanneen.

MESEMBRIUS:
O, taivaan vallat! —
Ja hänen ruumiinsa?

AEVIUS:
On tuossa.

(Orjat vetävät hänen viittauksestaan erään esiripun syrjään vasemmalla. Näkyy Sophronian ruumis. Mesembrius syöksyy huudahtaen hänen jalkoihinsa. Hoviväki hänen ympärillään peittää hänet Carinukselta, joka jälleen on kääntynyt Manliuksen kanssa keskustelemaan. Manlius on siirtynyt oikealle etualalle.)

MESEMBRIUS:
Oh!
Mun tyttäreni, kallis karitsani!

CARINUS (Manliukselle):
Mut ethän vielä kertonut sa mulle
mit' uutta kuuluu sotatantereelle?

MANLIUS:
O, keisari, ei maita muita ole
kuin Rooma, elämää ei muualla
kuin missä sinä elät. Miksi siis
sua viesteilläni tyhjänpäiväisillä
ma väsyttäisin?

CARINUS:
Oikeassa olet.
Tiedätkö muuta siis?

MANLIUS:
Sun tähtes tein
ma havaintoa monta merkillistä
barbaari-maissa. Näinhän Afrikassa
ma hevosia juovaselkäisiä…

(Jatkavat keskustelua.)

MESEMBRIUS (vaikeroiden): Oi, mua onnetonta! Äsken niin kuin pulppuava lähde vuoristossa, nyt tyhjä kuoppa! Äsken taimilava iduille elon ihanaisimmille, nyt tanner tallattu tai katupaikka! Niin olet tyttärein. Tuo helma, joka ol' luotu synnyttämään elämää, nyt koti kuolon on! Suu, jota hymy hiljainen kiersi niinkuin tuoksu kukkaa, nyt lepää terälehdin auennein kuin apua huutaen. Mit' tahdot, tytär? Huudatko kostoa vai ylähisten ylistät valtaa vielä kuolemassa tai aneletko armahdusta vaan?

(Painaa päänsä musertuneena ruumiin ylitse. Aevius seuraa
silmillään tarkkaavaisena sekä häntä että Carinusta ja Manliusta,
jotka juttelevat keveästi ja naureksien keskenään.)

CARINUS:
On omituista, mitä kerrot. Mistä
voi tapa moinen johtua?

MANLIUS:
En tiedä,
mut luulen, että on se uskon seikka.

CARINUS:
Kuin kaikki, jota emme ymmärrä!

(Nauravat ja jatkavat keskustelua.)

AEVIUS (itsekseen):
Nyt vuoro mun on esiin astua. —
(Korkealla äänellä:)
O, Manlius, Manlius!

MANLIUS:
Miks huudat mua?

AEVIUS:
Jo kyllin kyyneleitä itkitkö
muistolle morsiames, koska kuivin
voit silmin nähdä appes surua?

CARINUS (hämmästyen):
Oliko hän sun morsios?

MANLIUS:
Ei koskaan!
Aevius erehtyy.

MESEMBRIUS (nousten):
Ma mitä kuulen?
Sa etkö myönnä, että eilen vielä
ol' onnes päällä maan Sophronia.
Niin kerroit ainakin, kun tytärtäni
palavin pyysit rukouksin multa.

MANLIUS (järkähtämättömänä):
Tytärtäs kyllä, vaan Glyceriaa.

MESEMBRIUS:
Kirous ja kuolema!
(Tarttuu päähänsä kuin pyörtyvä.).
Tää liikaa on.
Näköni pimenee. Pois! Ilmaa! Ilmaa!

(Syöksee ulos.)

CARINUS:
Mieheltä tuolt' on kaula katkaistava.
Kiireesti! Kiinni hänet. — Manlius!

(Kirjurien kynät rapisevat. Marcius antaa käskyn mennä eteenpäin.
Manlius kääntyy yhtä tyynenä ja värähtämättömänä kysyjään.)

MANLIUS:
Niin, keisari?

CARINUS (terävästi):
En tiennyt, että on
Glyceria sun morsios.

MANLIUS:
Sen kuulit:
ma eilen hänet kihlasin.

CARINUS:
Ja tänään?

MANLIUS (välinpitämättömästi):
Kai hänen kanssaan häitä vietän vielä.

CARINUS:
Te meidät kahden kesken jättäkää! —
(Hoviväki poistuu.)
Sa tiedät, Manlius, ett' yksi oli,
min kanssa kerran hän jo häitä vietti?

MANLIUS:
Sen tiedän, mut en ymmärrä…

CARINUS (katsoo tiukasti häneen):
Nyt häntä
ei ole enää.

MANLIUS:
Ei, hän kuoli.

CARINUS:
Niin.
Tiedätkö, kuinka kuoli hän?

MANLIUS:
Hän pantiin
rautaiseen tynnyriin ja heitettiin
aaltoihin Tiberin. Tuon tarun tunnen.

CARINUS:
Sa puhut halveksuen tarinoista.
(Uhkaavasti.)
Ne voivat uudistua.

MANLIUS:
Toivon sitä!
Ma uutta lemminkin.

CARINUS (nauraa ilkeästi):
Tuo mulle mieleen.
Et ole edeltäjäs kaltainen,
hän rakasti Glyceriaa vain yhtä
ja vaati, että tämä yksin häntä
myös rakastais.

MANLIUS:
Se tyhmyri!

CARINUS:
Niin, siksi
hän kuolikin.

MANLIUS:
Jos muut' ei kuolon syytä
ois maailmassa, luulen, jumalat
lie mulle taanneet kuolemattomuuden.

CARINUS:
Sit' tahdon koettaa. —
(Suoraan.)
Ma lemmin häntä,
sun morsiantas, saakka hulluuteen.

MANLIUS:
Jos hän sua miellyttää, niin ota hänet!
Takana salpain hänt' en säilyttele.

CARINUS:
Helposti sanottu, kun tiedät, että
hän itse itselleen on salpa paras. —
Hän jäätä on!

MANLIUS:
Ja sentään tulta! — Sen
ma tiedän parhain. — Tänä yönä on
minulla hänen kanssaan lemmenhetki.

CARINUS:
Ja sen sa sanot, niinkuin puhuisit
kävelyretkestä tai kaupanteosta!
Ma sua ihmettelen.

MANLIUS:
Pienet on
mun ihmeeni sun ihmeittesi rinnan.

CARINUS:
On ihmetellä tässä väärä sana.
Ma sua kadehdin.

MANLIUS (muka suurimmalla kummastuksella): Sa? Minua? Sa, herra maailman, mua, köyhää, kurjaa pahaista palkkalaista? Tuota en ma ymmärrä. Sun onhan valta, voima, maa, meri ynnä kaikki, niissä mitä kauneinta on ja kallehinta! Sinä minua kadehtisit? Mahdotonta!

CARINUS:
Siis tiedä: kuitenkin ma vaihtaisin
halulla kaiken tuon sun onnehesi
Glycerian vierellä.

MANLIUS:
Sa puhut pilaa.

CARINUS:
Kautt', taivaan, en! Sen sulle todistaa
piankin tahdon. Varo kieltäs siksi!

MANLIUS (salatulla ivalla):
Sa etkö ole Rooman keisari?
Miks' hänt' et luoksesi sa raastattanut
kuin hänen siskonsa?

CARINUS:
Mua, luulen, pilkkaat:
en ruumiita ma rakastella saata.

MANLIUS:
Siis sinne sijastani mennös mun,
ja vannon, että kuollutta et tapaa!

CARINUS:
Ma pelkään…

MANLIUS:
Mitä?

CARINUS:
Unta uneksin ma…

MANLIUS (ylenkatseellisesti):
Pelkäätkö unia?

CARINUS:
En pelkää mitään!

MANLIUS:
Siis miksi puhut niin? — Tää sormus ota,
sua vaimo vartoo pyhän sillan luona,
sen hälle näytät, hän sun osoittaa
Glycerian ovelle…

CARINUS:
Ja hän?

MANLIUS (hymyillen):
Hän ei
eroa pimeässä huomaa ennen
kuin myöhäist' on se.

CARINUS:
Kautta taivaan, jos
sa totta tarkoitat…?

MANLIUS:
Kuink' uskaltaisin
ma muuta herrallein kuin totta haastaa?

CARINUS (katsoo häneen):
Mies merkillinen! On kuin muodossasi
näkisin oman toisen itseni,
mut sata kertaa suurempana —
(Ihaillen.)
Sun
pitänyt syntyä ois keisariksi!

MANLIUS:
On keisareita alammaisissakin.

(Jää yhä yhtä ivalliseen ja kunnioittavaan kumarrukseen.)

CARINUS:
Hovini, hoi! —
(Hoviväki tulee.)
Mua toimi tärkki kutsuu
pois täältä täksi yöksi. Ehkä viivyn
ma hetkisen tai aamunkoittoon asti.
Sill' aikaa sijaiseni täällä on
ritari Manlius Sinister. Mitä
hän määrää, allekirjoittaa tai käskee,
se käyköön minun käskystäni. Tämä
sanottu olkoon kaiken kansan kuullen.
Hyvästi, hovini! Jää hyvästi
Sinister-keisari! Hallitse hyvin!
— Mua seuratkoon kaks henkivartiaa.

(Pois nopeasti vaippa hartioillaan. Hoviväki seisoo
kuin ukkosen iskemänä.)

MAVIUS:
Se vasta arvanheitto!

AEVIUS:
Tukehdun…

MARCIUS:
Nyt paljon paikoillaan ei pääni paina.

MAVIUS:
Hän runoutta kenties arvostaa. —
(Astuu esiin ja alkaa deklamoida:)
"Kuin suvi-aamun sulosilmä Eos
sormensa purppuraisen nostaa yli
sinisten aaltojen, kuin Olympo
kohoopi yli muiden Kreikan vuorten,
niin kohoaa Sinister-keisari
ylitse maailman"…

MANLIUS:
Jo riittää. — Palkkas!

(Heittää hänelle kourallisen jalokiviä. Mavius vetäytyy syrjään
iki-ihastuneena. Manlius nauttii vielä hetkisen yleisestä
hämmästyksestä. Vihdoin pilkallisesti:)

Kah, seisottehan niinkuin katsoisitte
Medusan päätä! Eikö tervehdystä
teill' ole kunniaksi keisarinne?

HOVIVÄKI:
Eläös kauan, keisari Sinister!

MANLIUS:
Noh, noh, ei liian kauan. — Maksaa vois
se henkenne, kun palajaa Carinus.
Nyt soitot soimaan, laulu käymään! Tyttö
jokaisen polvelle! Pois teeskentely!
Ma tahdon, että keisar-aikani
oleva viinin on ja lemmen aika.

(Yleinen mässäys.)

Esirippu.

NELJÄS NÄYTÖS.

Huone Glycerian talossa. Sisustus pehmeä, ylellinen. Valaistus himmeä ja epämääräinen. Ovien sijasta häilyviä esirippuja. Lamput kuolleiden pääkalloja. Tausta jatkuu pitkäksi käytäväksi, joka suljetaan esiripulla.

Vasemmalla taka-alalla vuode, verhot puoleksi syrjään vedettyinä.
Oikealla etualalla leposohva. Lydia permannolla leikkii kissan
kanssa. Glyceria tulee äkkiä oikealta.

GLYCERIA:
Ei häntä näy?

LYDIA:
Ei vielä.

GLYCERIA:
Ei? Ja kuu
korkeella yli kukkulain jo hohtaa.
— Mik' onpi aika?

LYDIA:
Hiekka juokseva
yhdennentoista hetken näyttää.

GLYCERIA (heittäytyy leposohvalle): Ah! Miks ei jo aamu ole? — Yötä tätä olenhan etsinyt kuin elämääni ja sentään, kun sen siipein iskut kuulen, vavistus, tuska valtaa mun. Ma pelkään, en tätä yötä enempää ma elä. — Mun arpanoppani! (Heittää muutaman kerran.) Ah, pimeys peittää mun sielun-silmäni! On arpa turha. Miks hänet kutsuinkaan? — Sa, Lydia, tiedätkö keinon, joka parantaa voi vaivat rinnan lempivän?

LYDIA:
Kai lempi
parhaiten parantavi lemmen vaivat.

GLYCERIA:
Voit säästää pilapuheet huomiseksi. —
Tää lempi toista on kuin näkemäsi
tääll' ennen. Tää on tuli punainen,
muut tuhkaa tummaa. Tää on aurinko,
muut päivän heijastusta himmeätä.
Sit' et sa ymmärrä.

LYDIA (itsepintaisesti):
Mut ymmärränpäs!
Sehän on niinkuin minun lempeni
Callidus-orjan kanssa.

GLYCERIA:
Kerro siitä!

LYDIA:
Sen parhaiten tää laulu selittää,
jot' usein illoin yksin lauleskelen.

(Hyräilee kitaran säestyksellä.)

Lydian laulu.

Ah, Callidus, jos mua huokailet,
niin liian usein luoksein hiivi et,
on lemmen hurma lyhyt, haihtuva,
mut ijäinen on lemmen unelma.

Ah, Callidus, sua lemmin ainiaan.
Unelmat usein pettää päällä maan.
On onnen hetki kupla kultainen,
mut ijäinen on itku sydämen.

Ah, Callidus, jos mua rakastat,
mun onneni on onnen unelmat
ja itkut sydämen nuo ikuiset,
kun kyllin usein luoksein hiivi et.

CHLOË (tulee perältä):
Ovella tääll' on vanhus muuan, joka
tavata tahtoo herratarta.

GLYCERIA:
se olla voi?
Ken?

CHLOË:
Kai joku kerjäläinen.

GLYCERIA:
Siis hälle ropo suo!

CHLOË:
Sen soin jo hälle:
hän yhä pääsyä sun luokses anoo.

GLYCERIA:
Siis joku kulkevainen kauppias,
mi korukalujansa tarjoo? — Tulkoon!
(Chloë menee.)
Jos hällä vanne joku on, jot' ei
mull' ole vielä, kaikki ostan. Tahdon
nyt kimallella niinkuin kiiltomato
lyhyen hetken aamunkoittoon asti. —
(Chloë palajaa, Mesembrius hänen kerallaan.)
Sa mitä tahdot?

MESEMBRIUS:
Tahdoin nähdä kasvojasi.

(Astuu etualalle.)

GLYCERIA:
Isäni! — Pois!

(Viittaa orjattarille. Lydia ja Chloë menevät. Vaitiolo.)

MESEMBRIUS:
Tää siis on tyttäreni!

GLYCERIA (sisällisen kamppailun jälkeen): Niin olen, tiedän, mikä olen. Myöskin, mik' ollut olen. Siitä tarvis sinun ei mua muistuttaa. Mun elämäni on sellainen, miks loi sen jumalat ja oma tahtoni. En kadu mitään. Erehdyt suuresti, jos näkeväsi mun toivoit nöyrtyneenä jalkais eessä anellen anteeks-antoa. Ma käyn tiet' alkamaani loppuun asti, kuin sinäkin omaas. Enkä ymmärrä, miks yhtehen ne nyt on sattunehet.

MESEMBRIUS:
Tuot' odotin ma. Kuole, kunniaton!

(Yrittää lävistää hänet tikarillaan.)

GLYCERIA:
Pidätä hetki vielä! Tiesin heti,
kun sinut näin, sun aikomukses: tulit
mua murhaamaan. Jos eilen tullut oisit,
kautt' taivahisten, itse ohjannut
tikarin kärjen oisin poveen tähän,
sanoen: pistä! Samoin huomenna
sinulle sanon. Mutta tämän yön
ma elää tahdon.

MESEMBRIUS:
Hekkumassa, niin!

GLYCERIA:
Kuin sen ma vietän, tietää jumalat,
en minä. Muut' en sulle virkkaa voi.

MESEMBRIUS:
Mua tahdot houkutella puheellasi
kuin Manliuksen. Mut, ma vannon, nyt
et siinä onnistu. Tee tilis! Eikö
suli' elämälle sanomista muuta?

GLYCERIA:
En pelkää kuolemaa. Mun tilini
jo ammoin tehty on. — Mut tämän yön
ma elää tahdon, kuuletko, oi isä,
ma tahdon!

MESEMBRIUS:
Kuole!

GLYCERIA (halaten hänen polviaan):
Taatto! Armas taatto!
Jos tietäisit… Mua ällös pakota
sen sanan sanontaan, mi viedä sulta
vois valon vanhuuden ja sielun rauhan!
Sua rukoilen, sua pyydän polvillani:
mua sääli sekä itseäsi, isä!

MESEMBRIUS:
Sun ammoin turmeltuneheksi tiesin
sielulta, ruumihilta, rupaisemmaks
suon sammakkoa, sisiliskoa,
ja hämähäkkiäkin häijymmäksi.
En tähän päivään asti tiennyt, että
myös olit pelkuri! Sua suureks luulin
pahassa niinkuin ennen hyvässä,
nyt huomaan, kupla oli suuruutesi
vain kuohuttama vetten mutaisien.
En tiedä, tokko kehtaan kättäni
sinuhun saastuttaa. On turva kyyllä
näössään inhassa, niin sullakin.
— Pois nouse!

GLYCERIA:
Herjaa mua, häväise,
kun säästät henkeni! Sen lainaks anon,
huomenna takaisin jo tarjoon.

MESEMBRIUS:
Haa,
nyt ymmärrän: mun mielit murhata
tän' yönä. —
(Glyceria tekee kauhistuneen liikkeen.)
Niin, sen totta aiot tehdä!
Carinus onhan rakastajas, onhan
sun käytettävinäsi kätyreitä
tääll' legionittain! Mun tahdot tappaa
kuin tapoit siskos. Isän-murhaaja,
iloa sit' en sulle salli sentään!

(Kohottaa jälleen tikarin.)

GLYCERIA:
Erehdyt. En ma häntä surmannut.

MESEMBRIUS:
Ken hänet tappoi?

GLYCERIA:
Keisari Carinus.

MESEMBRIUS:
Sun rakastajasi?

GLYCERIA:
Ei milloinkaan!

MESEMBRIUS:
Yhdestä yöstä äsken kerskuit. Kuka
siis luokses saapuvi?

GLYCERIA:
Ei hän.

MESEMBRIUS:
Vaan kuka?

GLYCERIA:
Miks sitä kysyt?

MESEMBRIUS (ylenkatseellisesti):
Toinen siis, sen tiesin. —
Tuo ovi laajempi on kulkuväylä
kuin meri Hadrian: sen kautta seilaa
tuhannet purret. Toki tietää tahdon
tuon nimen. Aavistan…
Keisari Carinus.

GLYCERIA:
Ah, isä, isä!
Miks kiusaat itseäs?

MESEMBRIUS (tuskallisesta):
Se eihän ole…?

GLYCERIA:
Ken?

MESEMBRIUS:
Eihän, sano…?

GLYCERIA:
Isä!

MESEMBRIUS:
Vastaa mulle:
se eihän ole Manlius Sinister?

GLYCERIA:
On, isäni.

MESEMBRIUS:
Kirous ja kuolon varjot! — —
Ei niin! Ei niin! — Maa, meri kuule! — Ei! —
Mut tähdet tuhannet, te taivaan lamput,
te kuulkaa, mitä ette ennen kuulleet,
mit' unissaan ei edes aavistaa
inehmo voinut! Sulho morsionsa
menettää, syöksyy porton vuotehesen,
sen porton, joka kättä murhaajan
on ohjannut … niin, älä kiellä sitä,
sa tiesit murhasta, tai ellet tiennyt,
sit' toivoit kuitenkin! … ja portto tää
on hänen morsionsa sisar! Haa,
sep' oivaa on, se itämaista on!
Jumalat tunnustakaa tuhmuutenne:
sit' ette oisi keksinehet te,
sen keksi ihminen!

GLYCERIA:
Mun haastaa salli!

MESEMBRIUS:
Mitä ma sanoin? Ihminenkö? Ei!
Megaira, velho, noita hirmuinen,
min sanoisin Medusan saalahaksi
keralla Geryonin siitetyksi,
ellei hän oisi oma tyttäreni!
Se oli mestartyösi!

GLYCERIA:
Rauhoitu,
isäni! Kuule, sitten tuomitse!

MESEMBRIUS (väsyneesti): Puhele! Aika mun on maata mennä. Lait luonnon rikkuu, edes takaisin kaikk' kääntyy: hyvä ynnä paha, totuus ja valhe, yö ja päivä. Puhu! Puhu! Ma olen vanhus heikko vaan. En taida ees kortta taittaa. Kuinka taitaisin maailman kaiken kääntää kohdallensa! Miks puhu et?

GLYCERIA:
Sun tyyntymistäs varron.

MESEMBRIUS:
Tyynempi Tuoni ei kuin sydän tää. —
Pudotit kääryn, jossa läksys seisoo.

(Kumartuu ottamaan ylös paperirullaa, joka putoaa Glycerian
vaatteen laskoksesta.)

Mit' tää on?

GLYCERIA:
Isä!

(Tahtoo estää häntä sitä lukemasta.)

MESEMBRIUS (hämmästyneenä):
Kuolintuomioni! —
(Tyynesti.)
Se vie Carinukselle! — Ei, siin' on
jo allekirjoitus. Siis liktorille!

GLYCERIA:
Sen liktorilta juuri tänään sain.

MESEMBRIUS:
Siis käsky täytäntöön! Miks viivyttelet?

GLYCERIA:
Siks että, isä, sua rakastan.

MESEMBRIUS:
En velaks sulta tahdo henkeäni.

GLYCERIA:
Mun henkeni sun käsissäsi on.

(Repii rikki paperin. Vaitiolo.)

MESEMBRIUS (harvakseen):
Monesko oli kuolonkirja tuo,
min rikki revit?

GLYCERIA:
Miksi kysyt sitä?

MESEMBRIUS:
Elänyt siis ma oon sun armoillasi?

GLYCERIA:
ÄI' haasta noin! Sun armoas ma kaipaan!

(Lähestyy häntä katse kauniisti rukoilevana. Mesembrius
tuijottaa synkästi häneen. Vaitiolo. Glyceria painaa
päänsä hänen povelleen.)

MESEMBRIUS:
Kadutko?

GLYCERIA:
Mit' on katumus, en tiedä. —
(Uneksien.)
Vai sitä liekö, että souten yössä
taloa taaton lähestyin ma usein
ja katsoin kauan sitä niinkuin unen
etäisen maata taikka kartanoa
kuolleiden, jotka olen joskus nähnyt?
Kuu paistaa kalpea sen portahille,
siell' yksin istuu vanha, vanha ukko
ja nainen nuori yrttitarhan tietä
käy niinkuin aavistus… Ei lehti liiku,
ei kukaan haasta… Seinät valkeat
veen kalvoon kangastuvat, ympärillä
puut tummat muistoja vain puhelevat,
tarua kertoo taivas tähtikirja
niin haikeaa, niin vaikeaa, niin tyyntä,
kotoista, sentään vieraampaa kuin miero.
Mut talo mykkä on. Vain varjot siinä
elävät ja sen asukkaat on vainaat.

(Vaitiolo.)

MESEMBRIUS:
Kotisi on se.

GLYCERIA:
Onnellisten koti.
Ken siihen katsoo, silmä vettyy siltä
ja rinta riutuu itkuun ihanaan.

(Vaitiolo.)

MESEMBRIUS:
Mieleesi joskus eikö juolahtanut
talohon tuohon sisään käydä?

GLYCERIA:
Ei.
Humisi Tiber tietään, kohtalot
inehmoin kulkivat sen kuplain päällä
ja kanssa kuplain vieri pursi pois.

MESEMBRIUS:
Kuhunka?

GLYCERIA:
Sinne, missä elin: myrskyyn.

MESEMBRIUS:
Takaisin etkö ikävöinyt tyyneen?

GLYCERIA:
Siell' oli autuaitten asuinsija.

(Vaitiolo. Mesembrius seisoo hervottomana paikallaan. Hänen
kätensä hapuilee vain kuin anteeksi antavana hivelläkseen
Glycerian suortuvia.)

MESEMBRIUS:
Kas, kuuta korkeaa! On keski-yö.

GLYCERIA:
Pian päivä koittaa. Silloin surmaa minut! —

(Mesembrius painaa huulensa hänen otsalleen ja kääntyy pois itkien äänekkäästi. Glyceria irtautuu hiljaa hänestä. Mesembrius kohottaa äkisti tikarin ja syöksee sen omaan sydämeensä. Vaipuu maahan. Glyceria käännähtää nopeasti.)

— Isäni! Isäni! Mit' teit sa?

MESEMBRIUS:
Tein,
mik' oikein oli: velka velasta.

(Kuolee. Pitkä vaitiolo. Glyceria peittää hänen ruumiinsa
vitkalleen.)

GLYCERIA:
Kuollut. —
(Nousee.)
Ma syyllinen? Ja kuitenkin
edestään sata kertaa kuollut oisin.
Mut tavata ma tahdoin Manliuksen.
(Miettii, tulee etualalle.)
Hän teeskenteli, sen nyt selvään huomaan,
minulle vannoessaan lempeänsä…
Mut miks sen teki hän? En sitä tiedä.
Tahtoisin tietää. — Minut murhata —
hän aikoisko? Sen ois hän voinut tehdä,
ei tehnyt. — Mitä multa tahtoo hän?
(Miettii, istuu leposohvalle.)
Carinuksenko suosiota? — Ei.
Valtaa vai rikkautta? — Ei, en arvaa.
(Ojentaa käsivartensa, hymyilee.)
En tiedä, mitä multa etsii hän,
sen tiedän vaan, mit' etsii, kaiken saa hän!

(Chloë tulee perältä.)

CHLOË:
Mies seisoo ulkona, mi pääsyä
luo vartoo valtiattaren. — Hän antoi
tään sormuksen.

GLYCERIA (vilkaisten sormukseen):
Se on hän itse! —
(Nousee nopeasti, katsoo peiliin.)
Taivas!
Mun kasvoni on vallan väännyksissä. —
Mies sisään käske! —
(Chloë menee.)
Lydia!

LYDIA (oikealta):
Täss' olen.

GLYCERIA:
Mun lämmin kylpyni!

LYDIA:
On valmis.

GLYCERIA:
Varro! —
Nää hajuvoiteet kaada ammehesen!

CARINUS
Jo tullaan. Pois! — Hyminä hiljainen
tulijan askeleita tervehtäköön.

(Pois oikealle. Näyttämö hämärtyy. Orjat tulevat ja kantavat äänettömästi pois ruumiin. Heti heidän perästään joukko orjattaria, jotka kylvävät kukkasia permannolle. — Kaikki pois. Verhojen takaa hiljaista soitantoa. — Carinus, vaippansa peitossa, tulee perältä Chloën saattamana.)

CHLOË:
Täss' odota! Pian saapuu valtiatar.

CARINUS:
Odotus ihana! — Kas tässä, neito!

(Tarjoaa rahaa hänelle.)

CHLOË (veikeästi):
Ei, herrani.

CARINUS:
Kuin? Kulta lempeen kuuluu
kuin kehys tauluhun. — Miks ota et?

CHLOË:
Talossa tässä oteta ei mitään,
vain tarjotaan.

CARINUS (lähestyen):
Siis mulle mitä tarjoot?

CHLOË:
Tään niijauksen.

(Väistyy.)

CARINUS:
Etkö enempää?

CHLOË:
Ken liiaks anoo, vähimmälle jää.

CARINUS:
Sep' oiva lause! — Liikaa pyydänkö,
kun pyydän suudelmaa.

CHLOË:
Jos liian usealta pyydät.
Kentiesi, herra.

CARINUS:
Pistit! —
Sull' onko suussas samallaista monta
pikkuista piikkiä?

(Lähestyy.)

CHLOË (väistyen):
Niin monta kuin
sun sydämessäs pyydettä.

CARINUS (lähestyen):
Siis mulle mitä tarjoot?

CARINUS:
Siis niitä
on yksi vaan.

CHLOË:
Miks kahdesta siis puhut?
(Ilkkuen):
Sun kieles kangertaa.

CARINUS:
Ma antaudun.
Tehkäämme aselepo!

CHLOË:
Tarpeetonta
rauhasta haastaa, missä sotaa ei.
Hyvästi jää!

CARINUS:
Mut anteeks-antosi?

CHLOË (hymyillen hurmaavasti):
Valmiina huulillani odottaa
sun rikkomistasi.

CARINUS:
Siis rikon ensin
ja anteeks anon suudelmalla jälleen.

(Tahtoo suudella häntä. Chloë livahtaa pois kuin lintu hänen
käsistään ja häviää. Glyceria tulee. Carinus aikoo rientää
vastaan hänelle.)

GLYCERIA:
Sinister! — Ei, äl' lähesty! Myös älä
minulle haasta! —
(Viittaa istumaan hänet.)
Suo mun haastaa! Tiedän
sun mieheksi, mi miekoin paremmin
kuin kielin haastaa voi. Siks vaikene!
En sulle tahdo teeskennellä, vaikka
sun tiedän mulle teeskenteleväsi.
Sua lemmin, lempinyt oon lapsest' asti
ja suurin autuuteni ollut ois
syliisi haihtua kuin rusko päivään.
(Carinus levittää käsivartensa.)
Ei, ei! Se paikka nyt ois siskoni,
ellei hän kuollut ois. — Kun menettänyt
sun olin, oli toinen toivo mulla:
sun kädestäsi saada surmani
tai sinut surmata. —

(Carinus vavahtaa. Glyceria katsoo häneen päätään nyykähyttäen.)

Sun silmäs nähdä ma tahdoin kuolon usten kuumottaissa. Siks sinut tänne kutsuin ma. Sinister! Ei toinen meistä elä aamuun asti. (Carinus tarttuu äkisti tikariinsa.) Ma näen, että, sinä aiot elää! — Samapa mulle, mutta luojan maa on liian ahdas molemmille meille. Kaks ihmistä jos toistaan kerran vihaa niinkuin me kaksi… (Carinus tekee epäävän liikkeen.) Niin, äl' epää sitä, sa mua vihaat sanomattomasti! — Minäkin sinua. — Mut kuolon suussa mun salli kysyä: miks mua vihaat? (Carinus tekee jälleen epäävän liikkeen.) Siks että sua rakastan ma? — Enhän ma sulta vaadi mitään. Pyydän vaan sua aina rakastaa. Se aarteheni on kallein kaikista. — (Carinus vie käden sydämelleen.) Sa julma olet. Se onhan oikeutes. — Mut virka, kuinka sua suututtamatta ma elää voisin? Tahdotko, että Roomasta pois muutan? Kiusaako sua siis mun katsantoni niin suuresti? Niin ruma olenko? (Carinus eittää pontevasti kädenliikkeillään.) Jos tahdot, teen sen. Sopen syrjäisen ma etsin, elän hiljaa, muistelen sinua, kudon vöitä kultaisia, ja onnellinen oon. Jos tahdot, kuolen. Silloinko leppyisit? —

(Carinus, voimatta pidättää itseään enää, syöksyy hänen eteensä polvilleen.)

Pois nouse! Istu mun viereeni! Tai yksin istua kentiesi tahdot? Miten palvella sinua voisin? Onko nälkä sinun tai jano? Tahdotko mun vaikenemaan vai puhumaan? — Tai ehkä tahdot minut jalkaisi juureen istumahan, että kätesi leikkiä vois kutreillani. Tee niin, ja muista niitä sormitellen Sophroniaa!

CARINUS (syleillen häntä):
Sua yksin, yksin muistan! —
Haa, Manlius Sinister! Onni tää
on liian suuri sulle. Enää sitä
en varastaa ma voi. — Mua lemmi, neito!

GLYCERIA:
Kuin? Etkö olekaan sa siis Sinister?

(Karkaa ylös.)

CARINUS:
Carinus olen. Vaippa pudotkoon!

(Esiintyy keisarillisessa puvussa. Glyceria pakenee
peljäten häntä toiselle puolen näyttämöä.)

GLYCERIA:
Haa, näky kuoleman! Mua kurjaa, kurjaa!

CARINUS:
Mua kuullos!

GLYCERIA:
Ääntäsi en sietää voi
Sun täällä-olosi on iljetys
inehmoin, jumalien nähdä. Poistu!

CARINUS:
Sua lemmin.

GLYCERIA:
Lempes saastuttaa tään paikan.
Pois lähde!

CARINUS:
Lausu, mikä minussa
huonompi Manliusta on. Miks häntä
rakastat niin?

GLYCERIA:
Miks? Hän on jumala!
Sun koko sielus, ruumiis, valtakuntas
vaa'assa paina ei niin paljon kuin
yks hänen hapsensa. Ja sinä kysyt!

CARINUS (purren kuullaan):
Kysyisin enemmänkin, jos ma vaan
tietäisin, että vastauksen saisin.

GLYCERIA:
Kun suutas vaientaa en voi, niin kysy!

CARINUS:
Sa häntä varrot?

GLYCERIA:
Niin, ma varron häntä.
Ja vaikka antais Brahman yöhön asti
hän vartoa mun, odotuskin oisi
tuo ihanampi kuin sun läsnä-olos!
Oletko kysynyt?

CARINUS (painokkaasti):
En vielä kyllin. —
Annoitko hälle sormuksen?

GLYCERIA:
Sen annoin!
Sen hältä varastit, jo tiedän. — Tullut
jo kysymystes loppu onko?

CARINUS:
On.
Mut sormusta en varkain vienyt, hältä
sen sain.

GLYCERIA:
Sa valhettelet!

CARINUS:
Miksi? Syy
kai valheellakin olla pitää. Ethän
sa omakseni silti tulle, jos
Sinister konna on.

GLYCERIA:
Hän vertaisesi?
(Äärettömällä ylenkatseella.)
Alentain häntä itse nousevasi
sa luulet kai? — En sua usko! Vaikka
valoja mulle vannoisit niin monta
kuin päivää vuodess' on ja päivässä
kuluvaa hetkeä: sa varastit
häneltä ensin sormuksen ja sitten
varastaa lempeni sa tahdoit. Varas
sa olet, pysyt! — Pyhät jumalat!
Kuin, kurja, saatoinkaan niin erehtyä!

CARINUS:
Sa etkö uskois sittenkään, jos sulle
todistajaksi hovin kaiken toisin,
ett' antoi sormuksen hän, vastalahjaks
sai valtakuntani. Tän' yönä hän
on keisari.

GLYCERIA (katsoo häneen, nyykäyttää päätään):
Siis Manlius on kuollut.

CARINUS:
Hän elää.

GLYCERIA:
Ei, hän täällä ois!

CARINUS:
Ma olen
nyt täällä.

GLYCERIA (raivoten):
Niin, ja kautta kuolon vannon,
et elävänä täältä lähde! Henki
hengestä!

CARINUS:
Helmassasi kuolla tahdon.

GLYCERIA:
Sua ylenkatson.

CARINUS (lähestyen):
Sinut pyyteilläni
ma ympäröitsen niinkuin pilvellä.
Ah, armas!…

GLYCERIA:
Pois!

CARINUS:
Sua lemmin.

GLYCERIA:
Auttakaa!

CARINUS (syleillen häntä):
Sa huudat turhaan. Nyt et pääse multa.
Meressä, maassa ei niin mahtavaa,
ken irroittaa tään käden uskaltaisi
sun uumiltasi pois.

GLYCERIA:
Siis tulkoon tuli
mun auttajakseni!

(Riuhtaseikse irti, tempaa pääkallolampun käteensä ja tekee
sen ylitse noitamerkin. Liekki leimahtaa lampusta. Veripunainen
loimo valaisee huoneen. Samassa taustassa ääretöntä meteliä,
ryskettä ja jyrinää.)

CARINUS:
Glyceria!

(Glyceria häipyy lamppu kädessään erään esiripun taa. Carinus yrittää seurata häntä, liekit lyövät häntä vastaan kaikkialta pääkalloista.)

Apua! Apua! Hoi!

MARCIUS (tulee perältä kiireesti): Keisari, kapina puhjennut on itämailla, armeija huutanut on keisariksi Diocletianuksen. Sua etsimme. Mitä on tehtävä?

(Carinus seisoo kuin ukkosen iskemänä. Aevius y m. tulee.)

AEVIUS:
Pois pakoon, pakoon!
Kavahda, keisari! Jo kansa luopuu,
kaduilla Rooman taistellaan, ei joukot
meit' enää tottele.

CARINUS (tuijottaen eteensä):
Siis tuli loppu!

(Mavius y.m. tulee.)

MAVIUS:
O, keisari, sun henkes vaarass' on!
Käy kansan aalto tännepäin, se kuohuu
kuin valtameri. Surmaa huudetaan
ja kuolemata keisarille. Pakoon!

CARINUS:
Valmiiksi laiva laittakaa! Ma lähden.
Sikeliasta suojaa etsikäämme!

(Manlius tulee täydessä sotapuvussa. Joukko sotureita
hänen seurassaan.)

MANLIUS:
Ei, keisari, vaan orhin selkään istu,
käy eteen joukkojesi uskollisten!
Kaduilla rauha on, ja kasarmeissa
ei yhtään sotilasta, jok' ei seurais
Caruksen poikaa maailman ääriin asti.
Polkaise! Legionat nousee maasta.

CARINUS:
Puhutko totta?

MANLIUS (sotilaitten puoleen kääntyen):
Vastatkaa te hälle!

SOTILAAT:
Eläös kauan, keisari Carinus!

CARINUS (ojentaen kätensä Manliukselle):
Sen sinä tehnyt olet! Kuinka voin
sua kiittää?

MANLIUS:
Kiitoksiin ei aikaa nyt.
On joukot koottavat, on lähdettävä
sotahan soitatellen, voitettava
Diocletianus, kotkain kultaisien
paisteella päivä pimennettävä.
Ken Roomaa uhmailee? Ken keisaria?
Parempi, ettei syntynyt hän ois!

CARINUS:
Mars itse uljaammin ei haastaa voisi.
Siis sotaan!

KAIKKI:
Sotaan! Sotaan! Taistelohon!

(Aikovat perälle. Manlius on temmannut esiripun syrjään, mutta peittää samalla silmänsä häikäistyneenä. Näkyy pilarien lomitse palava kaupunki ja Glycerian hurjistunut hahmo eräällä ulkonevalla parvekkeella. Tekee noita-merkkejä, pitää yhä pääkallo-lamppua kädessään. Pitkät tulenliekit sinkoilevat yli yöllisen taivaankannen. Kaikilta pääsee ehdoton kauhunhuuto:)

Rooma palaa!

(Tyrmistynyt vaitiolo.)

Esirippu.

VIIDES NÄYTÖS.

Taistelukenttä. Vasemmalla etualalla keisarillinen teltta, jonka ovella kaksi vartiaa. Perällä pieni kumpu, kummun takana leiri, palanen tasankoa ja vastapäistä vuorenrinnettä. Aamuhämärä. Joku tähti tuikkii vielä valkenevan taivaan kannella.

1:NEN VARTIA:
Sull' onko kultaa?

2:NEN VARTIA:
Ei! Mut sillä mitä?

1:NEN VARTIA: Voisimme arpaa heittää kerran, kaksi. Carinus nukkuu vielä. Pitkäksi käy aika seista tässä saakka aamuun.

2:NEN VARTIA (haukotellen):
En viitsis, veikko, vaikka oisikin
minulla kultavuori.

1:NEN VARTIA:
Miksi et?
Hävinnyt liikaa lienet viime yönä.

2:NEN VARTIA:
Mitäpä kullasta, jos sillä et
sa mitään saa! Vaikk' oisit rikkahampi
kuin Kroisos, sentään olet köyhä kuin
Diogenes, jos sull' ei tilaisuutta
aarteitas tuhlata. —
(Haukottelee jälleen.)
Tää sodankäynti
minusta hengen ottaa.

1:NEN VARTIA (nauraen):
Ymmärrän.
Sua miellytä ei keisarimme tapa.
(Huokaisten.)
Hän elää niinkuin filosooti.

2:NEN VARTIA:
Nähnyt
eloa kurjempaa en vielä koskaan!
Ei juhlia, ei juominkeja, ei
ees yhtään tummaa orjatarta! Milloin
viimeksi viiniäkin juonut lienen?

1:NEN VARTIA:
Carinus itse juo vain vettä silkkaa.

2:NEN VARTIA (sylkäisten):
Ja mitä syö hän? Lientä kamalaa! —
(Koetellen vatsaansa.)
Kahdessa kuussa olen laihtunut,
niin että lävitseni tähdet tuikkii.
En tiedä, eteen Briseis-hempukkani
Roomassa kuinka koskaan tulla tohdin.
Hän mua naurais kuollaksensa!

1:NEN VARTIA:
Sama
sinulle kelvannee, mi keisarille.

2:NEN VARTIA:
Mi hulluus! Maata kilpi päänsä alla,
rämeitä, soita rämpiä, kun voisi
unehen käydä haahkan-untuville
ja syödä hanhenmaksaa!
(Maiskauttaa huuliaan.)
Ah! — Mut sehän
on selvä merkki järjen heikkoudesta.

1:NEN VARTIA:
Ja ken on kaikkeen tähän syypää?

2:NEN VARTIA (äreästi):
Ken!
Sinister, konna tuo, mi hulluttanut
on keisarin. Ma häntä vihaan. — Mutta
kenties sa kielit hälle?

2:NEN VARTIA (katsoo ympärilleen): En! Myös minä mitattomasti vihaan Manliusta. En tiedä, kun vaan kuulenkaan sen nimen, mun valtaa silloin raivo villi aivan, ma vimmastun, ma kimmastun, ma suutun kuin härkä punaiselle. — Miksi? Tiedä en syytä, mutta mull' on moinen sisu.

(Glyceria, vaikeassa puvussa, kultaristi kädessään, näkyy kummulla yhä selkenevää taivaanrantaa vasten.)

2:NEN VARTIA:
Toveri! Näätkö?

1:NEN VARTIA:
Mitä?

2:NEN VARTIA (kuiskaten):
Naisen tuon!
Hän seuraa sotajoukkoa kuin varjo
Roomasta saakka.

1:NEN VARTIA:
Tuoko mielipuoli?

2:NEN VARTIA:
Öin ennen taistoa hän ilmestyy.
Ken hänet kohtaa, nää ei huomispäivää.

1:NEN VARTIA:
Leirissä kerrotaan, hän ett' on ollut
papitar kuoleman ja siksi pyhä.

2:NEN VARTIA (vavisten): Ei, velho on hän. Nähty lentävän hän siell' on kaarnesiivin mustin, missä tulisin taisto riehui.

1:NEN VARTIA: Katso! Katso!

2:NEN VARTIA: Lukuja hirmuisia lukee hän. Tää päiv' ei koskaan kunnialla pääty.

1:NEN VARTIA:
Jotakin haastaa hurja. Kuunnelkaamme!

GLYCERIA:
Roomalle turmaa! Kuolo keisarille!

(Pitää kultaista ristiä kädessään korkealla ilmassa, tekee liikkeitä toisella kädellään kuin kylväisi häviötä ja onnettomuutta kaikkiin ilmansuuntien. Vartijat katsovat kauhistuneina. Näky häviää. Aamuruskon ensimmäiset säteet singahtavat kummun ylitse. — Carinus ja Manlius, täysissä sotapuvuissa, tulevat teltasta. Joukko sotapäälliköitä heidän jälessään.)

CARINUS:
Sep' oiva uni! On kuin kylpenyt
nuoruuden lähtehessä oisin. Tänään
on lankeava Rooman arpa. Mitä
siit' uskot, Manlius?

MANLIUS:
En usko: tiedän,
tän' iltana sun onnes tähti täyttyy.

CARINUS:
Niin luulen minäkin. Kaikk' ennusmerkit
on myötäiset ja Quaterquarcus lausui,
ett' tänään valtakunta pelastuu.
Mut enemmän kuin suoliin eläimien
ja lintuin lentohon ma luotan tähän
tunteesen voiman, joka suonissani
kiireestä kiertää kantapäähän saakka.
Ei petä se, jos pettää kaikki muu.
— Manlius! Me voitamme!

MANLIUS:
Me voitamme!

CARINUS:
Siis merkki taistelon! Ja pauhatkoot
pasuunat, torvet! Se mun korvilleni
suloisin soitto on. Tään teltan ohi
armeija käyköhön, kuin juhlaan käyköön!
Elämä juhlaa on.

MANLIUS:
Myös kuolo eestä
Carinus-keisarin ja Rooman vallan!

(Antaa merkin. Osa sotapäälliköistä rientää pois, osa jää vielä
keisarin seurueesen. Carinus ja Manlius rientävät kummulle.
Legionat marssivat kummun tuonpuolitse kiiltävin kotkin ja
kaikuvin torventoitotuksin.)

CARINUS:
Manlius! Tunnetko maan vapisevaa?
Se mun on sotajoukkoni!

MANLIUS
Sun yksin.
Parempaa toista ei maanpiiri tunne.

CARINUS:
Näetkö, kuinka silmä jokaisen
riemusta säihkyy, kuinka peitsin, miekoin
he mua tervehtää? — Haa, terve pojat!

SOTILAAT:
Kolmasti terve, poika Caruksen! —

CARINUS (synkistyen):
Pojaksi taaton tervehtää he mua.
En vielä omaa nimeäin ma kanna.
Mut kerran kantava sen oon, ma vannon
sinulle, Manlius! — Teit väärin, minut
kun tappotantereelta estit.

MANLIUS:
Siellä
ei paikka keisarin. On henkes kallis.
Kummulta tältä kaikki nähdä voit;
mit' tapahtuu. Tää ystävän on neuvo.

CARINUS:
Sen tiedän. Mielelläni kuitenkin
oisinpa itse miekanleikkiin käynyt.
Tää pelkuruudelta voi haiskahtaa.

MANLIUS (innokkaasti):
Ken tuota tohtis uskoa? Sa oothan
monessa kahakassa näyttänyt
jo mieles urhouden. Ei miestä yhtään
leirissä, jok' ei sua kunnioita.

CARINUS:
Sen teetkö sinäkin?

MANLIUS (välttäen):
Miks sitä kysyt?

CARINUS:
Siks että itse kunnioitan sua.
Tiedäthän: ystävyytes ylempi
minulle on kuin Rooman valtakunta.
Kuin kiittää koskaan sua kyllin voinen!
Mit' oisin ilman sua? Itsekäs,
ärtyisä lapsi, omaa voimaa vailla,
hovini narri, naisten naurattaja.
Minusta olet miehen tehnyt. Siitä
sinulle miehen kiitos!

(Ojentaa kätensä hänelle.)

MANLIUS (kaksimielisesti):
Suurempaa
lie toivonut en onnea mä koskaan.

(Seisovat käsi kädessä kummulla. Hetken vaitiolo.)

CARINUS:
Näetkö, joukot järjestyvät jo,
tasanko peittyvi miesparvin uljain,
käy alas vuoriltaan Diocletianus
ja vastarinnan laatii. — Manlius!
Pian taistellaan!

MANLIUS:
Kas, taistellahan jo,
tomuhun uppoo miekat, peitset, sieltä
ja täältä välkähtää vain säde kuin
raosta pilven. Kuuletko? Ne huutaa:
Victoria Carinus-voittajalle!

CARINUS:
Mut huudot lakkaa. Tomupilvet vyöryy
jo tännepäin, ei enää suurin aalloin,
vaan pienin pirskehin. Mies miestä vastaan
nyt tapellaan. — Haa, mik' on huuto tuo?
Hajan on joukkoni.

MANLIUS (nopeasti): Sun joukkojasi huonosti johdetahan. — Keskirinta Diocletianuksen on heikoin, siihen siis hyökkäys on tähdättävä. — Rivit nuo ensimmäiset ovat uhrattavat. — Germaanit vastaan phrygiläisiä! — He pitkin pistimineen voivat heiltä hevoset turmella.

CARINUS:
Nää viestit viekää!
Ei hetkeäkään ole tuhlattava.
(Sotapäälliköt pois.)
Nopeesti! — Manlius mua yksin suojaa.
Ja jos tään taistelon me voitamme,
sun nimitän ma varakeisariksi
Egyptin, Kreikan ynnä Itämaiden.

MANLIUS:
Me voitamme!

CARINUS:
Manlius, me voitamme
ja hallitsemme maita mantereita,
sa itää, länttä minä, lempeydellä
molemmat, eikä päivä laske, jota
miljoonat alammaiset siunais ei.
Oikeutta tehden, hyvää palvellen
me uuden onnen ajan perustamme,
ja kautta kaiken Rooman valtakunnan
on käyvä niinkuin kuiske öljypuun.

MANLIUS:
Se käypi jo, se aika alkaa jo.
Näetkö? Vihollisten keskus huojuu,
se horjuu, katkeaa kuin kaisla. Katso:
jo voitokkaina legionat vyöryy
aukosta sisähän. — Victoria
Carinus-voittajalle!

CARINUS:
Kaikkialla
Diocletianus lyödyin joukoin väistyy
vuortensa solihin. Hänt' ajetahan…
Manlius! Ma olen voittanut.

(Kääntyy riemusta hurmautunein kasvoin ystäväänsä. Manlius kohtaa hänen katseensa synkkänä, liikkumattomana kuin haudan haamu.)

MANLIUS: Myös minä.

(Paljastaa miekkansa.)

CARINUS (huomaamatta hänen muutostaan): Mun nimeäni huudetahan. Sinne siis riennän! — Kerallani käy, Sinister, kuningas Kreikan, Egyptin ja Idän. Yhdessä meidät nähkööt legionat kuin vasta maailma. Pois! Joutuin! Joutuin!

(Aikoo mennä. Manlius astuu synkkänä hänen tielleen.)

MANLIUS:,
Et liiku paikaltas.

CARINUS:
Mit' tarkoitat?

MANLIUS:
Sanasen kanssas ensin haastaa tahdon.

CARINUS:
Satakin sanaa, mutta toiste, toiste!
Ei aikaa nyt! Ne huutaa, kuuletko:
Victoria Carinus-voittajalle!
Isäni poika vain en enää ole,
vaan itse voittaja.

MANLIUS:
Tuo huuto on
sun kuolinlaulusi.

CARINUS (katsoo häneen hämmästyneenä):
Miks hahmos muuttuu,
miks silmäs synkkä on ja miekka kirkas
kädessäs välkähtää? — Ah, Manlius!
Oletko järjiltäsi? — Minä itse
se olenhan, Carinus, ystäväsi.

MANLIUS:
Sa kuolet nyt, Carinus-voittaja.

CARINUS:
Lasketko leikkiä? — On julma pila.
Jos jollakin sua joskus loukkasin…
Jos tehnyt lien sen, tietämättäni
sen tehnyt lienen … hyvittää sen tahdon.
Mut toiste! Nyt ei siihen aikaa. Tule!
Huomenna haastelkaamme tästä.

MANLIUS (kolkosti):
Koskaan
ei sulle enää koita huomispäivä. —
Tee tilis kanssa elämän! Sa kuolet.

CARINUS:
Mut miksi, miks? Syy toki lausuhan!
Mik' äkkiä näin muuttanut on mieles?
Herjausko? Parjausko? Pahat kielet
välimme turmellehet lienee? Vai
kannatko kaunaa mulle muinaisista?
Glycerian tähden?
(Hymyillen.)
Itse tarjosithan
sa hänet mulle, häntä en ma saanut.
Se siis ei vihas syy. — Mik' on se? Sano!

MANLIUS (hetken vaitiolon jälkeen):
Tuon neidon kristityn sa muistat, joka
etehes saatettiin?

CARINUS:
En muista. Kuka? —
(Koettaen jälleen hymyillä.)
Oliko kaunis hän?

MANLIUS:
Hän oli hyvä,
suloinen, lempeä kuin illan kaste
kimalteleva laaksoiss' autuaitten.
Povensa puhdas oli, äänensä
hymisi niinkuin hymni, suortuvansa
valuivat hartehille valkoisille
kuin uni aatoksille ankeen rinnan.
Mi kirkastus ol' hänen kasvoillansa
ja hänen silmässään mik' aavistus
maist' etäisistä, joit' ei tieto tunne!
Sa kysyt, oliko hän kaunis. Ei,
hän oli pyhä.

CARINUS:
Kaiken uskon tuon,
kun sinä kerrot siitä. — Ken hän oli?

MANLIUS:
Mun morsioni.

CARINUS:
Ollut morsiosi
Glyceria ei?

MANLIUS:
Ei milloinkaan! — Hän oli
Glycerian sisar.

CARINUS (henkeään pidättäen):
Missä on hän nyt?

MANLIUS:
Hän tappoi itsensä sun tähtesi.

CARINUS (nauraen väkinäisesti):
Ei totta lie se! Haastat haavehia.

MANLIUS:
Ma haastan niinkuin haastaa kuolon laki.

CARINUS:
Mun tähteni? Mit' tarkoitat sa sillä?

MANLIUS:
Sa häntä himoitsit: sait kuolleen ruumiin.

CARINUS:
Siks tehdä mun nyt tahdot ruumihiksi?

MANLIUS:
Sen teenkin, kautta taivahan! Nyt kuole!

(Lähestyy uhkaavana.)

CARINUS:
Miks et mua surmannut siis ennemmin?

MANLIUS:
Sun nähdä tahdoin onnes kukkulalla.

CARINUS:
Sun kostosi ei ole ihmisen!

MANLIUS:
Mun kostoni on kosto jumalten.

(Kohottaa miekkansa. Carinus on väistynyt hänen edellään askel
askeleelta taaksepäin. Yrittää puhua, tuntee tukehtuvansa.)

CARINUS:
Mut mahdotonta on se! — Mieti itse:
se järjetöntä on, on tuhmaa tuiki!…
Pitääkö kuolla mun työn tähden, jota
ma tuskin muistan?… Kuolla juuri nyt,
kun elämäni vasta ensi kerran
päämäärän saamaisillaan on?… Kun elin
vain aisteilleni, nautinnoilleni,
mun elämäni langan ikuiseksi
jumalat määrännehet näytti! Kun
heräjän horroksesta, miesnä seison,
tapani huonot heitän, hyödyks olla
kun maalle, valtakunnalle ma voisin:
ma silloin surmataan! — Haa, moista jos
voi tapahtua alla taivaankannen,
se taivas ilman tarkoitusta on,
lait luonnon turhaa, turhaa ihminen,
ja kaikki turhaa!

MANLIUS:
Turhaa huutosikin.

(Lävistää hänet miekallaan.)

SOTILAAT: Victoria Carinus-voittajalle!

(Rientävät riemuiten joka taholta näyttämölle. Manlius tempaa kultaisen kotkan keisarillisen teltan edestä ja kiirehtii vastaan heille.)

MANLIUS:
Victoria, Diocletianus Caesar!

(Sotilaat pysähtyvät, hämmästyvät ja polvistuvat äänettöminä
kuolleen ruumiin nähdessään. Glyceria ilmestyy kumman harjalle,
kultainen risti kädessään. Kuvaelma: Carinuksen ruumis vasemmalla,
Manlius sen vieressä kultaisine kotkineen. Sotajoukko oikealla
ja taustassa polvistuneena. Täysi päivänpaiste valahtaa kumman
yli.)

GLYCERIA:
Idästä päivä koittaa. Vuoret, maat
jo valkenevat. Kultasäteet käy
yl' erämaiden. Patsas Memnonin
helisee sinertävän ilman halki
kuin kantelo. — Kas, tähti mereen lankee!
Se oli Rooman valtakunta.

MANLIUS (itsekseen):
Mitä
hän haastaa?

GLYCERIA:
Vait! Se kannel-soitto kasvaa,
symbaalit yhtyy huiluin huminahan
ja laulu ilman täyttää. Huuto käy:
kuningas saapuvi!

MANLIUS:
Hän tietä viittaa
Diocletianuksen.

GLYCERIA:
Miks laulu lakkaa?
Miks päivä pimenee? Miks hiljaisuus
ylitse virtain leviää kuin yö? —
Haa, loimo punainen! Yöss' soditahan!
Hevoset korskuu, miekat kalskaa. — Ah,
kuningas kuolevi! —
(Vaikenee valittaen. Manlius on peittänyt kasvonsa vaipallaan.)
Ei, hän ei kuole,
hän nousee haudastaan, hän ratsastavi
valkeella orhillansa. Tähdet kirpoo
sen kavioista, kussa jalka astuu,
maailmat uudet syntyvät. Yö väistyy.
Se erämaiden aamu on —
(Polvistuu kuin rukoukseen.)
On poissa
pimeys ja epätoivo, rinnan tuskat
tuhannet; haihtuu sydän-syiden haamut
ja veritahrat pestään. Puhtahana
maa seisoo suuren elojuhlan tullen.
Viikate välkähtää ja kuollut on
inehmon heimo. Alas astuvat
jumalat, valtikkansa murtavat
ja unta uinumahan käyvät syvää.
Pian erämaassa patsas Memnonin
vain yksin aamunkoittehessa helää.

Esirippu.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK NAAMIOITA III-IV ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- RITARI KLAUS

- HENKILÖT:

- ALKIBIADES

- HENKILÖT:

- ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

- TOINEN NÄYTÖS.

- KOLMAS NÄYTÖS.

- NELJÄS NÄYTÖS

- VIIDES NÄYTÖS.

- CARINUS

- HENKILÖT:

- ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

- TOINEN NÄYTÖS.

- KOLMAS NÄYTÖS.

- NELJÄS NÄYTÖS.

- VIIDES NÄYTÖS.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE