Isän toivo eli Rikkaus ja rakkaus
Date: 2026-04-15T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 19th century

The Project Gutenberg eBook of Isän toivo eli Rikkaus ja rakkaus

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Isän toivo eli Rikkaus ja rakkaus

Author: Juho Leppä

Release date: April 15, 2026 [eBook #78447]

Language: Finnish

Original publication: Tampere: Isak Julinin kustannusliike, 1908

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78447

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ISÄN TOIVO ELI RIKKAUS JA RAKKAUS ***

language: Finnish

ISÄN TOIVO eli RIKKAUS JA RAKKAUS

Kirj.

Juho Leppä [Juhani Ahtiluoto]

Tampereella, Isaak Julinin kustannusliike ja kirjakauppa, 1908.

»Joka kuritta kasvaa se kunniatta kuolee.»

I.

Kauniin mäen rinteellä sijaitsi muhkea Mäkelän talo, noin puolitoista nykyistä virstaa kirkonkylästä. Kartanon aidan takana oli tuuhea humiseva hongikko, mutta se puoli, josta kylä näkyi, oli hakattu puista paljaaksi; sileä, kalteva kangas oli vaan jäänyt sijalle. Tuvan akkunasta voi katsella avaraa viljeltyä seutua, niuhkeine kylineen, joiden keskellä kirkko tapulineen kohosi.

Talon isäntä, Matti, oli keskikokoinen, harvalla leukaparralla ja pienillä mustilla silmillä varustettu mies. Hän oli yksivaltias hallitsia talossaan, sillä emännänkin puhevallan oli hän supistanut hyvin pieneksi, varsinkin taloutta ja perhettä koskevissa asioissa. Jos emäntä, joka viisaudessa oli paljon etevämpi miestänsä, koetti joskus esitellä oman mielipiteensä mukaan miehensä päättämiä asioita, jotka useinkin olivat vääriä ja hyvin pintapuolisesti mietittyjä, sanoi isäntä tavallisesti: »mitähän akatkin miesten asioihin… luuletko etten minä tuota yhtä hyviä ymmärrä kuin sinäkin… ja vähän paremminkin?» Siihen sai emäntä aina tyytyä, jos ei mielinyt riitaa alottaa, sillä isäntä ei kärsinyt sitä, että hänen mielipiteitään kovin kauan vastusteltiin, olipa se missä asiassa tahansa.

Likemmä parikymmentä vuotta olivat nykyiset haltiat Mäkelässä isäntänä olleet. Tällä ajalla oli Matti kelpolailla lisännyt isävainajaltaan perittyä omaisuuttaan ankaralla koron kiskomisellaan. Tarvitseville naapureilleen lainasi hän rahoja ja jyviä sekä kaikkea muutakin, mitä he vaan tarvitsivat. Antaissansa oli hän niin ystävällinen ja kohtelias kaikkia tarvitsioita kohtaan, että olisi hänen luullut ilmaiseksi nuo antimensa antaneen. Mutta sitten kuin tuli maksun aika, oli aivan toisenlainen ääni kellossa. Joka ei määräpäivänä voinut suorittaa velkaansa tuolle julmurille, sai pian vasara-kaupan kartanollensa. Jos taas joku tuli pyytämään sitä, että velan maksu saisi jäädä toistaiseksi, sanoi isäntä korvallistaan raappien: »ei mitenkään minun nyt sovi… on niin vähät rahat ja nyt pian tarvitsen niin ja niin paljon rahoja.» Mutta jos armon-ajan pyytäjällä oli pistää vähäinen tukko rahoja isännän kouraan »odottajaista», sai hän vähäksi aikaa siirretyksi maksuajan.

Tuonlaisella laittomalla julmuudellaan oli Mäkelän isäntä jo monelta perheeltä kodin riistänyt, anastaen heidän tavaransa itselleen ja saattaen siten heidät armotta mieron tielle.

Niin. Mäkelän isäntä oli täydellisesti joutunut mammonan orjaksi, sillä maallinen rikkaus, olipa se oikein tai väärin saatua, oli hänen mielipiteensä mukaan ihmiselämän pää-elinehto; oikeaa rehellistä ihmistä, jos nim. ei se ollut rikas — ja puhdasta sydäntä ei hän osannut pitää missään arvossa.

Kaikkia mukavuuksia, mitä suinkin elämä voi tarjota, oli Mäkeläisillä yltäkyllin; mutta sittenkin kaipasivat he jotakin. — Mitä kaipasivat he? — Kaiken elämänsä ajan olivat he toivoneet sitä, että he saisivat lapsia, mutta tuo toivomus ei ollut toteentunut. Tosin oli heillä ollut ensi vuosina naimisensa jälkeen yksi poika, mutta sen heti pienenä oli kuolema korjannut. Olihan heillä siis kaipaamista.

Niin, Mäkelän vanhukset toivoivat lapsia, mutta tuohon heidän toivomiseensakin oli heillä aivan erinkaltaiset syyt. Isäntä tiesi sen, että ellei heille synny lapsia, jää hänen suuret aarteensa vieraan hyväksi. Tuo ajatus se oli, joka oli isännän mielen saattanut niin äreäksi ja milt'ei vähän synkeäksikin.

Emännän tarkoitusperä oli aivan toista laatua. Hän toivoi lapsia sen vuoksi, että saisi osottaa hellää äidinrakkauttansa heitä kohtaan, vieläpä toivoi hän saavansa kasvattaa heistä kelpoihmisiä ja kunnon kansalaisia armaalle synnyinmaallensa; vieläpä niinkin että hänellä olisi heistä jotakin tukea ja turvaa vanhuutensa päivinä ja silloin saisi nauttia onnistuneen työnsä hedelmiä. — Noin erilaiset mielipiteet saattaa olla pariskunnallakin samassa asiassa.

II.

Vähän enemmän kuin vuosi, jälkeen kertomuksen alkua, muutti eräs kolmihenkinen perhe etelästäpäin L—n pitäjää. Ensin olivat he huonemiehinä Ojalassa, mutta sittemmin ostivat mainitun talon maalta, aivan Mäkelän kartanon aidan takaa muutamia aikoinaan viljeltyjä peltotilkkuja. Niiden keskelle kohosi pian vähänen, lautaetehisellä varustettu mökki, jota ruvettiin nimittämään suutarin tuvaksi, syystä kun perheen isä, Mikko, oli suutari. — Siihen aikaan kuin he omaan tupaansa muuttivat asumaan, oli heidän poikansa Vilho, joka oli kolmas henkilö perheessä — noin vuoden ikäinen. Vasta hiljan oli suutari-Mikkokin Anninsa kanssa alottanut oman elämänsä — tyhjästä miten monet muutkin. Mutta väsymättömällä ahkeruudellaan ja ankaralla säästäväisyydellään olivat he elämän tarpeittensa menojen ohessa saaneet kokoon vähäisen summan rahojakin, joilla he saivat oman katon päällensä. Vaikka olivatkin niin vähävaraisia, olivat he sittenkin onnellisia, sillä heillä oli täydellinen luottamus toisiinsa ja Jumalaan ja tämä heidät niin onnellisiksi ja tyytyväisiksi teki.

Samaan aikaan kuin »suutarilaiset» omaan tupaansa muuttivat asumaan, synnytti Mäkelän emäntä pojan, jolle annettiin nimeksi Kaarlo. Vanhemmille oli tuo kauvan odotettu tapaus niin mieluinen ja suuriarvoinen, että sen johdosta pidettiin isot kemut Mäkelässä, jotka muuten siellä olivat niin harvinaisia. Noihin kemuihin oli isäntä kutsunut lukuisan joukon vieraita — rikkaita — tiettypä se, sillä rakkaathan vaan Mäkelän isännän mielestä olivat ihmisiä. Siellä piti isäntä vieraillensa vähäisen puheen, jonka lopetti sanoilla: »jos Jumala suo lapsemme elää, toivon hänestä tulevan kelpomiehen.»

Niin, kelpomiehen tahtoi Mäkelän isäntä kasvattaa pojastansa, sillä hänen mielipiteensä lastenkasvatuksenkin suhteen oli aivan erilaatua kuin muilla ihmisillä. Kasvattaa lapsiansa kurituksessa ja Herran nuhteessa ei ollut hänen mielestään ensinkään tarpeellista, »sillä», sanoi hän, »ei minuakaan ole lapsena peitottu eikä pyntätty ja miespähän vaan on tullut.» Hän oli saanut itse kokea tuon pykälän lasten kasvatuksessa ja sen nojalla tahtoi hän kasvattaa pojastansakin ylevän ja kelpomiehen, samanlaisen kuin hän itsekin: rikkaan, tavaroittensa tähden ylpeilevän pohatan.

Äitille oli tuo lapsi kallein maailmassa. Hän hoiti ja vaali sitä niinkuin silmäteräänsä. Jos lapsi vähänkin sattui ääntelemään tahi itkeä vikisemään, koetti hän sitä parhaan taitonsa ja kykynsä mukaan viihdytellä ja asetella.

Kun Kaarlo kasvoi isommaksi, että kävelemään ja puhumaan varttui, alkoi hän, miten lapset ainakin, hakemaan toverien seuraa. Mutta kun Mäkelä oli vähän erillään muista taloista, ei Kaarlolla ollut muita tovereita kuin suutarin Vilho, häneen hän hyvin tyytyikin ja hänen kanssaan Kaarlo parhaiten viihtyi, vaikka Vilho olikin vuotta vanhempi. Pian tuli lapsukaisista hyvät ystävät, jopa niin hyvät, etteivät voineet toisittaan ollakaan. — Alituisena vieraina oli nyt Kaarlo suutarin tuvassa, jossa häntäkin kohdeltiin lempeydellä. Mäkelässä saivat nuo nuoret ystävykset olla ani harvoin, sillä Vilhon vanhemmat olivat tulleet huomaamaan sen, ett'ei heidän poikaansa Mäkelässä oikein hyvin suvaittu, sen vuoksi kokivat he estää Vilhoa siellä liika usein käymästä.

Niin viettivät toverit yhdessä lapsuutensa ensimmäiset päivät, jolloin heidän pieni sydämensä oli vielä puhdas maailman saastasta, jolloin heillä vielä oli puhdas tunto ja jolloin heidän sydämmensä vielä uhkui täynnä uskollista lapsen rakkautta kaikkia kohtaan. Ilot, surut, itkut ja naurut olivat heillä yhteiset. Yhdessä he juoksentelivat ympäri mäkilöitä poimimassa mehuisia marjoja. Yhdessä istuivat he suutarin tuvassa, jossa Vilhon äiti opetti heille ensimmäisiä kirjaimia vanhasta paksulehtisestä aapisesta.

III.

Vieri muutamia vuosia ajan virtaan. Nuot nuoret ystävykset olivat jo tuossa kuuden tai seitsemän vuoden paikkeilla. Silloin tapahtui Kaarlon elämässä käänne, joka ei milloinkaan ollut hänelle hyödyksi. Kauvan oli Mäkelän isäntä nurpealla mielin katsellut poikansa ja suutarin Vilhon keskinäistä ystävyyttä tuumien tehdä siitä kerrassaan lopun, mutta aina oli hän kumminkin jättänyt aikeensa toimeen panemisen sikseen, tuumien: »ehtiihän tuon nyt vielä…» Mutta kun Kaarlo eräänä kertana tuli taasenkin suutarin tuvasta, sanoi hänen isänsä jyrkästi:

»Kaarlo ei saa enää koskaan mennä käymäänkään suutarin tuvassa. —
Muistatko nyt sen?»

»Miks' en saa? — onhan Vilho ja hänen äitinsä ja isänsä aina, hyviä minulle», sanoi Kaarlo hilpeällä lapsen viattomuudella kuultuansa isänsä ankaran kiellon.

»Onhan se sinulle, rikkaan talon pojalle, aivan sopimatonta, että seurustelet tuonlaisen töllin pojan kanssa, joka on köyhä ja…» sanoi tuo rikas ja ylpeä isäntä.

»Eihän se mitään tee asiaan. — Antaa vaan poikain leikitellä yksissä, paremmin kuluu heidän aikansa», sanoi Kaarlon äiti, joka kovin pelkäsi, että isän väärät mielipiteet juurtuvat pian pojan nuoreen sydämeen.

»Ei. — Se ei käy päinsä», äyhkäsi isä. »Eihän poika tule milloinkaan tuntemaan arvoansa, jos hän elämän ikänsä saa tuonlaisten kanssa seurustella», jatkoi hän vielä.

»Enkö enään lukemassakaan saa käydä suutarin tuvassa Vilhon kanssa?» kysyi Kaarlo surullisesti.

»Hyi, kuka tuolla tuonlaisessa harakanpesässä… Ensi syksynä pääset lasten kouluun ja sitten kun kasvat isommaksi ja lukemaan opit… kansakouluun… Eikö se ole mahtavampaa ja arvollesi sopivampaa?» puheli tuo lapsestaan suurta ja ylevää huolta pitävä isä.

Kaarlo ei puhunut enää mitään, mutta tuo isänsä sana »köyhä» antoi hänelle miettimisen ainetta. Tähän asti ei hän ollut huomannut köyhyyttä ihmis-ystävyyden estäjäksi eli rikkojaksi.

Tuo keskustelu isän ja pojan välillä — vaikka niin lyhyt, on alku kaikkeen Kaarlon luonteen kehittymiseen, sillä siitä alkain alkoi hänen sydämeensä vähitellen juurtua tunne, että kaikki ihmiset ovat häntä huonompia. Muutamia aikoja noita päätelmiä mielessään kypsytettyään, oli hän mielipiteissään isänsä kanssa aivan yhtä pitävä. — Isän kylvämä siemen lankesi hyvään maahan; nyt oli myöskin isä päässyt tarkoituksensa perille.

Niin. Nyt tunsi jo Mäkelän Kaarlokin arvonsa; tunsi niin tarkoin, ett'ei köyhät olleet hänen mielestään enään koirankaan veroisia. Heitä haukkui hän missä vaan tapasi, nimitellen heitä kaikilla hävyttömillä herjaussanoilla, joita hän oli kuullut oman isänsä suusta. Menipä hän tuossa kasvavassa pahuudessaan jo niinkin pitkälle, että kivitteli ja paiskoi turvattomia sivuitse kulkioita, niinkuin vanhoja vaimo-ihmisiä ja lapsia, jotka eivät voineet itsiänsä puolustaa. Tuota raakaa ja hävytöntä tapaa, joka jo oli tullut tuon ennen niin siivon ja ystävällisen pojan mielityöksi, sai hän harjoittaa aivan pelvotta. Sillä isänsä ei koskaan kieltänyt eikä nuhdellut niistä poikaansa, vaikka usein itsekin sattui näkemään ja kuulemaan hänen töitään ja puheitaan. Äidin puheesta, joka kaikin voiminsa koetti estää pojan kasvavaa vallattomuutta, ei pojan tarvinnut mitään välittää, sillä sen oli isä sanonut. Itse tahtoi isä kasvattaa pojastansa jonkun kelpo miehen.

Kaarlon kauvan uinaillut ystävyys suutarin Vilhoonkin oli nyt saanut loppunsa. Häntä ja vielä enemmän hänen kurjan näköistä kotiansa halveksi Kaarlo sydämestänsä. Vallattomuudessaan juoksi hän usein mökin luo, paiskasi kiven akkunasta sisään ja sitten lähti juosta kapistamaan kotinsa pihalle, että mäki tömisi. Suutarin Mikko hyvin tiesi, ken pahantekijä oli; mutta ei ollut siitä mitään välittävinään, vaikka Kaarlo useita ruutuja oli sillä lailla särkenyt.

Kyllästyipä viimein Mikkokin Kaarlon alinomaiseen pahuuteen. Eräänä kertana, kun Kaarlo oli taaskin särkenyt Mikon akkunanruutuja, tuli hän jokseenkin vihoissaan Mäkelään. Isännälle, joka pöydän luona penkillä istui, sanoi hän tuimasti:

»Kyllä teidän pitäisi ohjata tuota poikaanne edes sen verran, että hän antaisi ihmisten akkunain olla kivittämättä!»

»No, onko hän sitten kivittänyt sinun akkunoitasi?» kysyi isäntä, vaikka hyvin tiesi, että poikansa oli sitä tehnyt, usein kuin itsekin sattui näkemään.

»On. — Hän on paiskannut jo useampiakin ruutuja rikki, vaikk'en ole viitsinyt mitään puhua. Aina olen toivonut, että se loppuisi, mutta mitä vielä», sanoi Mikko kiivaasti.

»Älä huoli pitää tuonlaista meteliä minun huoneessani, taikka minä… Ota makso ruuduistasi ja lapa sitten omaan mökeröösi meluamaan… lurjus!» sanoi isäntä, hänkin suuttuneena.

»En minä ole tullut niistä maksoa vaatimaankaan; vaan olen tullut sanomaan, että estäisit kakarasi senlaisesta ilki-työstä», sanoi Mikko ja lähti pois.

»… Estäisit… ilki-työstä», kertoi isäntä halveksivalla äänellä Mikon pois mentyä. — »Kaikkipa tässä nyt rupeavatkin komentamaan, kuin tuonlaisetkin, joita ei kukaan pidä ihmisten arvoisinakaan», lisäsi hän vielä.

Ovi aukesi ja sisään astui jälleen Mikko. Hän oli kuullut porstuaan mitä isäntä sanoi. Tuon isännän hävyttömän parjauksen vuoksi astui hän takaisin tupaan.

»Aina minä olen ollut yhtä hyvin ihminen kuin sinäkin ja olen vielä
nytkin sen verran, että kotini puolesta saan puhua mitä mä tahdon. —
Tulkoompa poikanne vaan kerrankaan vielä särkemään akkunoitani niin…
Ei minulla ole varoja joka päivä uusia ruutuja laittaa», sanoi Mikko.

»Mitähän luuletkaan sitten tekeväsi?» kysyi isäntä välittämättä Mikon viimeisestä lauseesta.

»Paiskaan kintut poikki», uhkasi Mikko.

»Mene, mene nyt hyvin äkkiä pois täältä, muutoin minä…» kirkasi isäntä.

»Sen olisin tehnyt käskemättäsikin ja teenkin kohta, mutta — muista nyt, mitä olen sanonut», sanoi Mikko ja lähti.

Tuonlaisia monenmoisia muitakin kanteita tuli Kaarlon töistä myötäänsä, mutta sen sijaan kuin olisi pitänyt häntä niistä varata, kirosi ja meuhasi isäntä lopettaen tavallisesti: »meidän poikako on aina halvin sorrettavaksi… Eihän se nyt kaikkiin pahuuksiin ehtisikään.»

Eihän ne tuollaiset puheet ja puolustelemiset vähääkään hämmentäneet pojan kiihkeää pahantekohalua, ei, päinvastoin lisäsivät hirmuisella vauhdilla, varsinkin kuin poika sai aina itse olla niitä kuulemassa.

Suutari-Mikolla oli hänen Mäkelässä käyntinsä monen hiellä ja työllä ansaitun markan pelastaja, miten hän itse sanoi, sillä siitä alkain ei Kaarlo enään uskaltanut lähestyäkään Mikon asuntoa, sitä vähemmin akkunoita kivittää. Jos hän joskus sattumalta sitä läheni, muisti hän heti Mikon uhkauksen, ja silloin aina tiesi poika, mistä kotiin mennään. — Mutta sitä enemmän saivat muut tästä lähin kärsiä Kaarlon ainaisesta vallattomuudesta. Harvat olivat ne talot kylässä, joiden kauniita viljavainioita ei Mäkelän Kaarlon päästelemät eläinlaumat olisi raastaneet melkein puti puhtaaksi. Harvat olivat ne isät ja äidit, joiden lapset eivät olisi saaneet pahoja vammoja Kaarlon heittelemistä kivistä. Noin syvästi paatunut ja kaikkea ihmisellistä kohtaan kylmennyt oli poika paran pieni sydän jo noin nuorena.

IV.

Kansakouluun pääsi Mäkelän Kaarlo, miten oli luvattukin. Muutamia viikkoja oli hän jo siellä ollut. Tällä ajalla oli hän koettanut olla niin siivo ja nöyrä kuin lampaannahkainen tuppi. Ujoudestako tuo siivous ja nöyryys oli tullut, vai mistä, on vaikea sanoa, mutta niin se ainakin oli. Vähitellen alkoi hän kuitenkin tutustumaan koulun tapoihin ja silloin ei siivoutta eikä nöyryyttä näkynyt, ei kuulunut; haihtuneet olivat ne kuin savu myrskytuuleen. Kaikenlaiset vallattomuudet, kaikenlaiset kujeet ja konstit olivat nyt tulleet hänen ainaisiksi töiksensä, joita hän ahkeraan harjoitteli. Ensimmältä olivat opettajan vakavat muistutukset estäviä keinoja Kaarlon yhä kasvavaa vallattomuutta vastaan; mutta kun hän huomasi, ettei siitä sen pahempaa tullut, ei hän niistä liijoin suuria välittänyt, antoihan toisesta korvasta mennä, toisesta tulla.

Kun opettaja huomasi, ettei hänen ystävälliset neuvonsa ja varoituksensa vähääkään auttaneet, täytyi hänen ryhtyä ankarampiin estämis-toimiin. Niinpä eräänä aamuna, kun opettaja rukouksiin alkoi ja kaikki seisoivat tyyneinä ja rauhallisina, kädet ristissä, odottaen veisun alkua, otti Kaarlo taskustansa palasen kuminauhaa, veti sen käsissään niin pitkäksi kuin suinkin sai, jolla sitten ampui edessään seisovaa poikaa niskaan. Saatuansa kirpelevän iskun, päästi poika pahasti älähtävän äänen, jonka kuultuaan jokainen kääntyi katsomaan sinnepäin, josta ääni kuului. Kaarlo seisoi hajalla säärin, kädet housuntaskuissa ja suu teeskennellyssä hymyssä, odotellen, mitä kujeestansa alkaisi seuraamaan. Ei kauan tarvinnut odottaakaan, kun opettaja nousi seisomaan ja alkoi kiivaasti kyselemään häiritsijää. Useasta suusta kuului yhtä aikaa: »Mäkelän Kaarlo», ja sitten epäselvää selitystä, jota ei voinut opettajakaan ymmärtää, moni kun samalla kertaa eri sanoilla selitti Kaarlon tekoa.

»Kaikki muut hiljan, Kaarlo vaan selittäköön mitä hän teki», sanoi opettaja.

Kaarlo ei puhunut sanaakaan. »Mitä sinä teit? — vastaa… hävytön», kiivaili opettaja. Ei vastausta.

»Tuleppas tänne sanomaan, koska et saata siellä puhua.»

Kaarlo ei hievahtanutkaan paikaltaan: seisoi vaan kuin puuhevonen, tirkistäen väliin opettajan kasvoihin, väliin lattiaan ja toisiin koulutovereihin.

»Tule tänne!… minä sanon», ärjäsi opettaja, että kaikki huoneessa olijat kohoksi hypähtivät säikähdyksissään, »ethän sinä sinne ole naulattuna.»

Verkalleen lähti Kaarlo kävellä tenturoimaan opettajan eteen.

»Mitä sinä teit?» kysyi opettaja vähän lauhkeammalla äänellä, Samalla katsoen Kaarloa kiinteästi silmiin.

»En mi-nä mi-tään teh-nyt», änkytti Kaarlo itkunsa seasta.

»Älä sano itseäsi viattomaksi, sano vaan heti mitä teit, pääset vähemmällä.»

»Tällä vain ammuin Toi-vo-lan Mattia selkään», sanoi Kaarlo yhä itkeä niiskuttaen, samalla vetäen housunsa taskusta, kuminauhan palasen.

»Niskaan — tänne se ampui», sanoi Toivolan Matti suu itkun kireessä, osottaen niskaansa johon nauha oli sattunut.

Opettaja otti nauhan Kaarlolta. »Kuinka useasti olen sinua muistuttanut näillä muutamalla viikolla — muistatko? — — — tuskimpa sitä muistaa kukaan. — Miksi sinä aina teet tuonlaisia harmillisia rikoksia? Miksi et sinä vähääkään tottele, vaikka minä myötäänsä koetan varoittaa ja neuvoa sinua? — Miksi?» uteli opettaja.

Kaarlo pillahti ääneensä itkemään.

»Muista nyt, ett'et enään koskaan harjoita tuommoisia ilkeyksiä, muutoin minä eroitan sinut pois koko koulusta. — Saat nyt mennä paikallesi, mutta illalla täytyy sinun jäädä tänne muitten jälkeen, että saamme puhella pitemmältä», sanoi opettaja ja aloitti virren urku-harmonilla.

Nyyhkien meni Kaarlo paikallensa. Kului sitten se päivä ja muutamia muitakin, ettei Kaarloa tarvinnut muistutella. Mutta eihän ne varoitukset pitkältä auttaneet. Eräänä päivänä kun oli juuri alkanut uskonto-tunti, aukasi Kaarlo laatikkonsa kannen ja kuiskasi jotakin vieruskumppaninsa korvaan, joka heti kurkisti laatikkoon, samalla pyrskähtäen hillimättömään nauruun. Opettajan tarkka silmä huomasi heti, että heillä oli jotakin vehkeitä tekeillä. Hän alkoi kysellä:

»Mikäs sitä Saunalan Eetua niin makeasti naurattaa?»

Eetu ei puhunut mitään; muuttui vaan hyvin totisen näköiseksi.

»Mikä sinua nauratti, sano?» uudisti opettaja, kävellen Eetun luo.

»Kun tuolla Kaarlolla oli — — niin sopiva — — kuvakirja», sanoi Eetu.

»Mikä 'sopiva' sinulla taasen on siellä? — Näytäppäs minullekin», sanoi opettaja.

»Ei minulla mitään… senlainen — — — senlainen — — oikea kuvakirja», sopersi Kaarlo peloissaan.

»No, näytähän nyt, kuinka sopiva kuvakirja siellä onkaan; ehkä en minäkään ole senlaista nähnyt», sanoi opettaja.

»Kyllä Te… Ei se ole paljon minkään näköinen», puheli Kaarlo, teeskennellyllä levollisuudella.

»Sopivaksihan Eetu sitä sanoi ja tietysti se olikin, koska se niin makeasti nauratti. — Minä tahdon nähdä sen.» Viimeinen lauseen sanoi opettaja päättävästi, kohottaessaan Kaarlon laatikon kantta, jota hän koko painollaan koetti pidellä kiinni.

»Ei, hyvä lapsi, tuo nyt ole ensinkään koululaiselle sopiva, eikä kellekään. Tuo on surkein ja pahin kuva-kirja, mikä maailmassa voi löytyä. Se on se sama kirja, joka niin monta perhettä on säälimättä ajanut mieron tielle, kun perheenisä on ruvennut tuommoista lukemaan. Onneton on se, joka tuota 'kirjaa' alkaa selailemaan ja — lempimään», puheli opettaja, katsoessaan laatikossa olevaa, kuvakirjaa, jossa — pata-ässä oli päällimmäisenä.

Kaikkein mieli oli jännityksessä opettajan ottaissa tuota kuvakirjaa laatikosta.

»Tietääkö vanhempasi, että sinulla on tämänlaiset kirjat?» kysyi opettaja, pidellen korttipakkaa kädessään.

»Ei», sanoi Kaarlo, häpeän ja vihan punan levetessä hänen kasvoilleen.

»No, mutta kuinka sinä sitten vanhemmiltasi salaa uskallat tuonlaisia kirjoja viljellä?»

Kaarlo ei enää puhunut mitään.

»Voi poikaparka», huudahti opettaja. — »Mikähän sinustakin tulee mailmaan, jonka jo noin nuorena sielun vihollinen on saanut pauloihinsa kietoa. — Ei muu kuin suurin renttu ja — roisto, jos et ajoissa rupea parantamaan synnillistä elämätäsi. Minä toivon ja pyydän sinua, että palajaisit pois synnilliseltä tieltäsi. Minä pyydän, että pyytäisit vanhempiasi ohjaamaan itseäsi elämän oikealle tielle ja eläisit heidän neuvonsa jälkeen, sitten voi sinustakin vielä tulla mies, muuten ei milloinkaan — ei milloinkaan. Muista nyt nämät viimeiset neuvoni, muista, se on viimeinen pyyntöni. — Nyt saat ottaa kirjasi ja kapineesi ja mennä kotiisi, sillä tästä lähin en voi sinua enään pitää muitten lasten joukossa, syystä, että pahalla esimerkilläsi turmelet heidän vielä viattomat sydämensä ja saatat heidät samalle turmeluksen tielle, jolla itse jo melkein auttamattomasti olet. — Niin =— nyt saat lähteä.»

Itkien kokoili Kaarlo kapineitansa ja sitten hän lähti kävelemään kotiinsa päin.

* * * * *

»Aina on minulla ollut se pelko, ett'ei Kaarlo kauvan menesty koulussa, kun…»

»Miten niin?» tokasi isäntä, keskeyttäen emännän puheen.

»Kun se on saanut niin huutittomasti kasvaa, ett'ei ole koskaan ohjattu häntä, vaikka olisi mitä tehnyt», sanoi emäntä arasti.

»Tuo ei ole koskaan ohjattu' on sinulla aina suussa… Miks'et ole kurittanut häntä niinkuin hevosta ja kasvattanut hänestä samanlaista nurrusunteria kuin itsekin olet, jolta ei kaikisti saisi sanaa suusta, vaikka kuinka koettaisi.»

»Miks'et ole kurittanut»… kertoi emäntä katkerasti. — »Kuinka voit puhua tuonlaisia?… Enkö minä olisi kurittanut, mutta sitä et ole antanut tehdä», jatkoi hän vielä.

Isäntä ei puhunut hetkeen aikaan mitään, mutta vähän ajan päästä kysyi vähän lauhkeammalla äänellä:

»Mistä sinulle senlainen ajatus on tullut, ett'ei Kaarlo kansakoulussa menesty?»

»On häntä jo useita kertoja toruttu ja uhattu eroittaa pois koulusta, jos ei hän heitä kujeilemisiansa.»

»Kukahan tuota on sanonut?»

»On sitä tuo Toivolan Mattikin… ja muutkin.»

»Toivolan Matti», kertoi isäntä ylönkatseellisesti. — »Entä miehen puheita sinä uskotkin… Ennen Matti ajetaan kolmasti pois koulusta, ennenkuin meidän Kaarlo yhtään kertaa», kerskui isäntä.

»Sitä toivon minäkin, että poikaparka saisi olla siellä oppimassa ihmisten tapoja, sillä kotona ei hän niitä saa oppia koskaan.»

Isäntää alkoi nukuttamaan lämpöisellä takkakivellä; eikä kauan viipynytkään, kun hän jo veteli »hirsiä», että seinät jyrisi.

Emäntää ei nukuttanut vähääkään. Hänellä oli niin paljon miettimistä, niin paljon surua poikansa tähden, ett'ei unta ollut kuuluvissakaan. Hän otti neulomuksen käteensä, istui penkille ja alkoi sukkelaan pistellä neulaansa lumivalkeaan palttinaan. Tuon tuostakin katsahti hän kirkolle menevälle tielle, jossa ihmisiä ahkeraan liikkui. Erään tienmutkan takaa tuli näkyviin vähäinen poika, valkea nyytti kädessä. Tuon nähtyään tuli emäntä hyvin levottomaksi. Hetkisen oli hänen katseensa teroitettuna tielle päin, mutta sitten pääsi häneltä sydäntä särkevä parahdus: »voi hyvä Jumala, tuollahan tulee poika kirjat pussissa… Voi, voi tuotahan minä olen peljännytkin.»

»Mi-mitä si-si-inä sa-noit?» örisi isäntä, kuultuansa emännän puheen.

»Sanoin vaan, että Kaarlo on kohta kotona — voih», vaikeroitsi tuo poikaansa sureva äiti.

»Mitä sinä voihkaat?» kysyi isäntä, joka jo oli täydellisesti toipunut.

Vastaukseksi isännän kysymykseen astui Kaarlo huoneesen.

»No, mitäs varten nyt pois tullaan?» kysyi isäntä, »saatiinko lupa, vai…?» Hän ei voinut arvellakaan, että Kaarlolla on »eropassi» koulusta.

Kaarlo näytti hyvin surullisen näköiseltä, eikä tahtonut mitään vastata.

»Onko sinulle oltu siellä pahoja?» uteli isäntä.

»On. — Opettaja ajoi minut pois koulusta», sanoi Kaarlo nyyhkien.

»Ja minkä vuoksi?»

»En minä tiedä.»

»Tottahan tuon nyt tiedät, kuitenkin sinä olet jotakin tehnyt, syyttä ei opettaja ole sinua pois ajanut», sanoi Kaarlon äiti.

»Ei se senlainen äkäpussi suuria tarvitse, kun se lapsia koulusta pois ajaa, — sen olen kuullut monen sanovan. Eikä se tuonlainen mies suuria rikoksia pysty tekemäänkään… ymmärtäähän sen jokainen», koetti isäntä puoltaa poikaansa.

»Pahaa tekemään Kaarlo kelpaakin, muuhun ei mihinkään. Se on ainoa ja varmin oppi, minkä hän on sinulta saanut», sanoi emäntä, vihan ja surun sekaisella tunteella.

»Heitä nyt jo tuo jarnuttamisesi, sitä olen tänä päivänä kylläkseni saanut kuulla», sanoi isäntä.

»Voi hyvä Matti! Sinä et tiedäkään, kuinka vaikea minun on kuulla ja nähdä, miten poika päivä päivältä edistyy ja varttuu pahuudessa, ja se kaikki on väärän kasvatuksen hedelmiä, hedelmiä, jotka kerran vielä ovat sinullekin karvaita. — Tuota kaikkea nähdessäni ja kuullessani pitäisi minun vaan olla vaiti kuin mykkä ja katkerimmatkin surut kätkeä sydämeni syvimpään soppeen», puheli emäntä murtunein mielin.

»Paljon parempi olisikin, kun pitäisit jolloinkin leipäreikäsi kiini, ettei se olisi joka asiaa varten auki kuin tarhaportti», sanoi isäntä raa'asti.

»Niinhän se on… Mutta minun sydämeni on katkeamaisillaan tuon poikaparan tähden, kun ei hän saanut koulussakaan olla oppimassa ihmisten tapoja.»

»Ihmisten tapoja», kertoi isäntä. — »Laiskaksihan siellä oppii, ei muuksi miksikään. Parempi se vaan nyt on, kun poika ei ole koulussa… Opettelee kotona lukemaan ja kirjoittamaan, koska on jo hyvällä alulla ja aikaa on kyllä. Pahinta vaan oli se, kun tuli poika sinne pannuksikaan, mokomankin äkäpussin kiusattavaksi», puhua lopotteli isäntä niin levollisena kuin ei olisi mitään tapahtunut. § »Noin sinä puhelet, mutta tiedätkö mitä nuo puheesi vaikuttavat poikaan? — Eikö ne ole sytykettä tuleen? Eivätkö ne lisää sisua ja pahaa luontoa pojan sydämeen, joka kaikelle on altisna, vai mitä luulet?»

»Ole nyt tuossa jo saarnaamatta, muutoin minä näytän, mistä on tie pihalle», ärjäsi isäntä.

Emäntä ei puhunut enään mitään, mutta kirkkaat kyyneleet, jotka silmistänsä tihuilivat, todistivat hänen surunsa suuruutta.

V.

Sen mukaan kuin Kaarlon ikä eneni, vähenivät häneltä nuot lapsimaiset vallattomuudet. Vähitellen tuli hän huomaamaan, että melkein kaikki ihmiset häntä halveksivat, vieläpä vihasivatkin. Ei ollut se niin rikkaalle, ylpeälle ja kunniastaan aralle pojalle oikein mieluista olla ihmisten pilkan ja — vihan esineenä. Päästäksensä tuttavuuteen, ehkäpä ystävyyteenkin kyläläistensä kanssa, koetti hän tehdä tuttavuutta kaikkein mielestänsä parempain ihmisten kanssa. Tehdä sitä todella pitikin, sillä ensimältä onnistui se hyvin huonosti. Mutta alkoivatpa ihmiset vähitellen huomaamaan, että hän oli paljon muuttunut, paljon jättänyt pois konnamaisia kujeitansa. Niin alkoi hän saamaan kyläläisiltäkin sen verran luottamusta, että pelvotta uskalsi kirkonkyläänkin mennä, jota ei ennen ollut uskaltanut suurin surminsa tehdä.

Samalla kun Kaarlo alkoi miehistymään ja jättämään vähemmälle noita lapsimaisia kujeitansa, alkoi hänessä vakaantumaan yhä se mielipide, etteivät köyhät ole ihmisiäkään. Kaikkein enimmän hän kumminkin vihasi entistä lapsuutensa toveria Vilhoa. Mielellänsä olisi hän saattanut hänet pelkonsa alle, mutta eipä tuo karhun voimilla varustettu nuorukainen ollutkaan niin helppo taipumaan ikeen alle kuin sen ensi katsannossa olisi luullut.

Tuohon entisten toverusten ainaiseen vihaan ei ollut enää yksin Vilhon köyhyys syynä, sillä siinä oli toinenkin paljon pätevämpi syy. Lukija ehkä tahtoisi senkin tietää, mutta sitä kertoessa täytyy poiketa vähän syrjä-asiaan.

Noin nykyisen virstan päässä Mäkelästä kirkolle päin oli Ojalan talo. Ojala oli nyt, samoin kuin Mäkeläkin, vankimpia taloja paikkakunnalla, vaikka silloin kuin nykyiset hallitsijat sen haltuunsa saivat, oli se kurjimmassa rappio-tilassa. Kartanoa ei ollut muuta kuin rapistunut asuinhuone, liiteri, aitta ja yksi navettaräysä, kaikista ovet ja katot kelpaamattomiksi lahonneet ja navetasta kattokin sisälle rysähtänyt. Pellot ja niityt olivat samanlaisessa kunnossa: puita ja pensaita kasvoivat peltojen pientareet, sammalta ja rikkaruohoa pellot. Sanalla sanoen: koko talo näytti ikäänkuin kuolleelta ja hävitetyltä.

Niin. Senlaisessa kunnossa oli Ojala nykyisten asukasten sinne muuttaissa. Suurta työtä, suurta voimaa, suurta kestäväisyyttä, suurta kärsivällisyyttä, suurta uhraavaisuutta ja luottamusta tarvittiin siinä, ennenkuin hiellä ja vaivalla ansaitusta työstä alkoi palkkaa tulemaan. Kaikki nuot ankarat koettelemukset kestikin Eero — se oli isännän nimi — nurkumatta ja kun Jumala antoi runsaita ja lihavia viljavuosia, alkoi tekijä saamaan palkkansa moninkertaisesti. Kun vielä otamme lukuun sen, että Eero oli säästäväinen ja omaa, mutta samalla lähimäisensäkin etua katsova mies, alkoivat hänen varansa oikein tuntuvasti karttumaan, — Ojalaisten nykyiseen kotiinsa muutto tapahtui samaan aikaan, jolta kertomuksemme aikaa.

Kun Ojalaiset olivat olleet noin vuoden uudessa kodissaan, syntyi heille tyttö, joka sai nimen: Aino. Useita muitakin lapsia oli heillä ollut, mutta kaikki kuolema korjannut heidän vielä pieninä ollessaan. Kertomuksemme ajalla on Ainosta kasvanut kaunis, sini-silmäinen ja solakkavartaloinen tytön hempukka; siveän käytöksensä, kainoutensa ja — kauneutensakin puolesta olisi hän kelvannut esikuvaksi kenelle hyvänsä.

Tuohon tyttöön — ei tyttöön, vaan — noihin Ojalan rikkauksiin oli kiintynyt Mäkelän Kaarlon huikenteleva sydän. Niillä toivoi hän kelpolailla lisäävänsä omia tulevia aarteitaan, jotka hän isänsä kuoleman jälkeen oli perivä. Mutta noita Ojalan rikkauksia ei Kaarlo voinut muuten saada, jos ei hän samalla saanut Ainoa. Sen vuoksi koetti hän saada tyttöä suostumaan itseensä, mutta vaikka kuinkakin hän parhaan mahtinsa ja taitonsa mukaan olisi koettanut Ainon sydäntä taivutella ja sytytellä siellä lemmen tulta, pysyi se vaan hänen harmiksensa sammuksissa ja kylmänä häntä kohtaan.

Tuota ei Kaarlo voinut ymmärtää, miksi ei Aino häneen mieltynyt, niin rikkaasen ja — ehkäpä uljaasenkin poikaan; mutta aikain kuluessa tuli hän huomaamaan, että Aino lempikin suutarin Vilhoa. Tuota ei Kaarlo voinut kärsiä ja siinä suurin syy hänen sammumattomaan vihaansa.

Oli muuan sunnuntai heinäkuun loppupuolella, kun Mäkelän kankaalle kokousi iso joukko nuorisoa viettämään aikaansa kaikenlaisilla huvituksilla. Siellä oli Mäkelän Kaarlokin neuvojensa ja määräystensä kanssa ensimäisenä miehenä kuin »Esau taivaassa». Kaikki koettivatkin noudattaa tuon rikkaan ja ylpeän pojan käskyjä ja komentoja, pysyäksensä hänen kanssaan ystävyydessä. — Sepä nyt tietty. — Kaarlon määräyksen mukaan oltiin juuri numero-parisilla, kun suutarin Vilho Ojalan Ainon kanssa saapui leikkipaikalle. Heti otettiin vasta tulleet yhteiseen leikkiin ja kummallekin sanottiin numero — noin vaan salaa, ettei muut kuulleet.

Kun joku aika oli harjoitettu mainittua leikkiä, sattui Kaarlolta menemään kumppani toiselle. Hän otti nyt oikein arvokkaan näköisen aseman ja sanoi: »Numero kaksikymmentäyksi.» Totellen käskyä, lähti Ojalan Aino Kaarlon viereen, luoden lähtiessään Vilhoon lempeän silmäyksen. »Kaksikymmentä», sanoi Vilho, jäätyänsä yksin »So, Mäkelän Kaarlo, lähde piirtämään», sanoi eräs tyttö, joka tiesi Kaarlon numeron. »Olispa halpa», sanoi Kaarlo ylpeästi.

»Samahan se, vaikk'et tulekaan, onhan niitä Mattia muuallakin maailmassa, ei vaan Kitulassa. Tulkoon sitten ensimmäinen, koska ei 'korkeammat' tule», sanoi Vilho.

Sillä ajalla kuin Aino oli ollut Vilholla parina vaihtoi hän numerosi erään tytön kanssa, joka oli hänen vieressään. Hänellä oli nyt sama numero, jota Vilho vast'ikään huusi; täytyi jättää Kaarlo yksin ja mennä takaisin Viillolle pariksi.

»Lemmon pikikoura», huusi Kaarlo puoliääneen, jäätyänsä yksin. »Minä en ole enään numero-parisilla», lisäsi hän kovemnmalla, äänellä.

»Ollaan sitten hyvävälisillä», ehdotteli muuan.

»Ollaan, ollaan, — ollaan», kuului joukosta.

Ehdotettu leikki alkoi, mutta sen menoa ei ole tarpeellinen tässä kertoa, sillä se meni tavallista rataansa.

Leikitellessä oli päivä kulunut paljon sivu puolenpäivän, silloin kaikki yksimielisesti päättivät, että pistetään vähän tanssiksi! Kohta otti Pajulan Ville käsiharmoninsa, joka oli hänellä mukana, ja alkoi vetämään polkan säveleitä, että hongikko moninkertaisesti matki pelin kimakoita ääniä.

Kukin valitsi nyt itselleen tanssi-kumppanin ja pian meni iso piiri hurjassa vauhdissa ympäriinsä, niin että kangas tömisi. Meni siinä suutarin Vilhokin Ojalan Ainon kanssa, jonka hän ennen Kaarloa ehti ottamaan. Muutaman pienen poikatolliskon kanssa seisoi Kaarlo siinä likellä, josta parit kiersivät, ajatellen itsekseen, minkä kepposen tekisi Vilholle, että saisi hänet yleisen pilkan ja naurun alaiseksi. Luulipa hän jo keksineensä oikein hyvänkin keinon. Juuri kun Vilho Ainon kanssa siitä sivu meni, pisti hän jalkansa Vilhon jalkain eteen, mutta hän oli niin sukkela, ettei kukaan hänelle siinä vertoja vetänyt, ei niin hevillä kaatunutkaan; entistä tanakkaampana vaan meni…

Kun sitte tanssi taukosi ja Ville siinä vaan peliänsä lumputteli, juuri kuin jotakin uutta kappaletta muistellen, meni Vilho Kaarlon eteen ja sanoi jotensakin pisteliäästi:

»Voi miesparka, kuinka tuo sinun kepposesi onnistui huonosti, koska emme edes kaatuneetkaan… Jos minä olisin sinulle noin tehnyt, olisit varmaan lentänyt kappaleen matkaa kankaalle ja lyönyt pääsi kiveen, että olisi kai tullut sarvea kerraksi. — Älä nyt vaan enään toista kertaa mitään yritäkään, koska tuokin noin huonosti onnistui.»

Tuo Vilhon sukkela, mutta samalla alentava puhe teki pahaa Kaarlon ylpeälle luonnolle. Se viilsi syviä haavoja hänen sydämeensä, jotka eivät tuntuneet paranevan terveeksi muutoin kuin suutarin Vilhon täydellisellä häväisemisellä. Vaikka Kaarlon sanavarasto oli tavallisesti aina valmiina, ei hänellä nyt tahtonut olla sanaa suuhun tulevaa. Sen siaan koetti hän tyrkätä Vilhoa rintaan.

»Mikä sinä luulet olevasi? — viheliäinen vaivainen, köyhäkaula, pikikäpälä…» sanoi hän sitten.

»Mikä sinun nyt taasenkin on, kun olet noin kummallisen näköinen?» kysyi Mäkelän isäntä pojaltansa, kun hän jonkun aikaa oli ollut tuvassa.

»Minunko? ei mikään», koetti Kaarlo sanoa, tehden itsensä niin levollisen näköiseksi kuin suinkin taisi.

»Eihän sinun jalkasikaan pidä vähääkään yhtä tilaa, siippailet ja riippailet vaan kuin pääkkölammas.»

Kaarlo ei ensin aikonut ilmoittaa koko tapausta, joka leikki-kentällä tapahtui, sillä silloinhan hän olisi kerrassaan paljastanut oman mitättömyytensä. Mutta vähitellen alkoivat koston tuumat kiertelemään hänen rinnassansa ja mielensä käymään karvaaksi. Toivossa, että isänsä kostaisi hänen puolestansa, kertoi hän juurta jaksain koko tapauksen; kokipa kelpolailla valehdellakin saadaksensa syytöksensä suuremmaksi.

Uteliaana kuuntelikin ukko poikansa kertomusta alusta loppuun asti. Kasvonsa kävivät tulipunaisiksi, pienet silmänsä kutistuivat entistäkin pienemmiksi kuultuansa, että Vilho oli aivan syyttä hänen poikansa niin hirveästi kyntännyt ja niin hävyttömästi solvaissut. Kun Kaarlo lopetti kertomuksensa, lähti isäntä jotensakin vihoissaan suutarin mökille.

»Väärin teki Kaarlo, kun syyttä rupesi käymään päällesi, mutta ei sittenkään sinun olisi saanut häntä niin kovasti rangaista, puheli suutari-Mikko pojalleen, kun tämä oli päässyt kertomasta tapausta leikkipaikalla.

»Ei olisikaan… mutta miksikäs hänen tarvitsee aina sortaa minua», sanoi Vilho.

»Vaikka, mutta — — — mitä — tuollahan tulee Mäkelän isäntä tänne päin, että mäki jytisee… Jokohan Kaarlo on kannellut, että sinä olet häntä kurittanut, sitten sinä olet helisemässä», sanoi Mikko katsahtaessaan ulos.

»Tietysti se sen kannellut on, mutta en minä ainakaan Masaa rupea pelkäämään», sanoi Vilho miehevästi.

»Tiedätkö sinä s——nan peikko, mitä olet tehnyt, häh?» kirkasi isäntä jo ovea avatessaan.

»Miks'en sitä tietäisi… tiedänpä hyvinkin», sanoi Vilho naurahdellen ja lisäsi totisempana! »Miks'ei hän anna minulle rauhaa? — Miksi hän aina minua sortaa ja edessäni aina nyrkki pystyssä pyörii?»

»Sinua sortaa», kertoi isäntä, »kuka sinua sortaa, eihän se nytkään ole sinulle mitään tehnyt, kun olet ollut sen vähiltä tappaa… senkin konna!» ärjyi isäntä.

»Hm. Vai ei mitään? — Kumpikahan se oli, joka ensin haukkumaan rupesi ja päällekäymään?»

»No, niin tämä poika tässä vähän ennen Teidän tuloanne sanoi, että Kaarlo oli ensin köyhäkaulaksi ja pikikäpäläksi haukkunut ja vieläpä lyömäänkin alkanut», selitti Vilhon äiti.

»Se on valhe. — Meidän Kaarlo ei ole senlainen… te valehtelette jokainen niinkuin siat!» ärjyi yhä isäntä.

»Teidän Kaarlo se niin valehtelee kuin sika, jos sika ensinkään valehteleekaan; en minä ainakaan ole koskaan kuullut sian valehtelevan enempää kuin tottakaan puhuvan», sanoi Vilho nauraen.

»Vieläkö sinä, sen vintiö, rupeat minusta pilkkaakin tekemään, häh?» sanoi isäntä, läheten Vilhoa nyrkki pystyssä.

»Soh? — nyt hiljaa, Matti, taikka minä sanon sinulle, niinkuin sinä ennen minulle: mene omaan mökkiisi meluamaan», sanoi Mikko kiivaasti.

»Tuleppas panemaan ulos, niin vinttaan kuonoosi, että muistatkin saaneesi…» ilkkui isäntä.

»Enhän minä ole aikonutkaan sinua ulos panna, vaikka sen nyt hyvin voisin tehdä, mutta sanon vaan, että sinun pitää olla siivolla ja puhua ihmisittäin, sillä minä en kärsi, että sinä pidät tuonlaista meteliä minun huoneessani.»

»Vieläpä huoneesi… mökeröhän tämä on, oikea harakanpesä», ylvästeli isäntä.

»On tämä vaan sellainen, ett'et saa täällä mellasta, et, vaikka mikä olisi.»

»Mitäs teet vaikka mäikkäänkin, mitä? häh!» sanoi isäntä, hypähtäen
Mikon eteen.

»Tätä minä teen, kas tätä», sanoi Vilho taluttaen niskasta isännän ulos.

Isäntä sätki, potki, kirkui ja kirosi, minkä ennätti, mutta se ei auttanut vähääkään; ulos täytyi mennä, että koivet kolisi.

»Tuon hävyttömyytenne saatte kerran vielä katkerasti katua», sanoi isäntä puiden nyrkkiä akkunan takana. Sitten hän lähti.

»Kummallinen mies tuo Matti, kun viitsii tuon penikkansa puolesta noin hävyttömästi tehdä… Tuonlaisella kasvattamisella se on siitä senlaisen pahantekijän saanutkin», puheli Mikko isännän pois mentyä.

»Sillä kai», arveli Mikon vaimo.

VI.

Kului se kesä. Alin-omaa olivat nuo entiset lapsuudentoverit kiivaassa riidassa, mutta Vilho ei koskaan enään satuttanut kättään sortajaansa, vaikka se hävyttömästikin häntä kohteli. Mäkelän isännän suutarilla käyntikö sen vaikutti, vai mikä, on vaikea päättää.

Eräänä aamuna lähti Mäkelän isäntä poikansa kanssa noutamaan heiniä joki-luhdalta, joka oli noin pari virstaa kylästä alaspäin. Molemmat olivat he samalla hevosella. Jäätä myöden he menivät ja pääsivätkin onnellisesti perille. — Kun kuorma oli valmiina ja ajamaan piti lähteä, tuumi isäntä:

»Uskaltaisikohan ajaa kuorman kanssa jäälle?» — »Soh, miksei uskalla kun ajaa vaan, että kerran rymähtää. Huonollainenhan se keli tahtoo olla maallakin», sanoi Kaarlo.

Näin puhellen ajoivat he ladon tyköä töyrälle. Siinä he vielä seisattivat hevosen ja isäntä sanoi epäillen:

»Mutta, jos putoaa.» —

»Eihän se tullessa paljon rutissutkaan», huomautti Kaarlo.

»Mitäpä tullessa, kun ei ollut kuormaakaan.»

»No, jos putoaa, nostetaan ylös», sanoi Kaarlo miehevästi.

»Ei, miesparka, ei se olekaan niin pian nostettu kuin sanottu», tuumi isäntä ja ajoi jäälle että karahti. Pitkältä eivät he ehtineet ajaa, ennenkuin heikko jää murtui ja nuot rohkeat ajajat kuorminensa hevosinensa suistuivat suin päin sulaan. Nyt ei ollut miehillä mitään pelastuksen toivoakaan, sillä omat voimat eivät riittäneet, että olisivat voineet ylös päästä, ja muuta apua ei näkynyt ei kuulunut. Useampia minuutteja olivat pudonneet pysytelleet itsiänsä jään laidassa kiinni, mutta kun viimeisetkin voimat alkoivat loppua, ei heillä ollut enään paljon toivoakaan. Puoleksi tarmotonna kokivat he kuitenkin ikäänkuin vaistomaisesti pitää kiinni jään laidasta. Tietäähän sen, että henkensä pelastamiseksi jokainen uhraa viimeisetkin voimansa. — Heittäytyä virran mustaan hautaan, vetisen Vellamon saaliiksi, oli ainoa ajatus minkä nuot kuoleman kanssa kamppailevat voivat enää tajuta. Mutta olihan sekin hirveätä, niin äkkiä, keskeltä elämänsä rakkaimpain pyrintöjen, astua kaikkivaltiaan vanhurskaalle tuomiolle, jossa ei auta rikkaus, eikä mikään muu voima tahi valta. Todellakin hirveä kohtalo. Mutta silloin juuri, kun hätä on suurin, on apukin lähin. — Suutarin Vilho sattui olemaan linnunpaulojansa kokemassa likellä Mäkelän luhtaa olevassa korvessa. Hän oli huomannut naapureinsa uhkarohkean hankkeen. Arvellen siitä tuhon tulevan, oli hän lähtenyt heitä seuraamaan Ullankanteella. Juuri kuin isäntä teki viimeisen onnistumattoman yrityksensä pelastuaksensa, alkaen heti sen jälkeen solumaan jään alle, tarttui Vilho voimakkailla käsillänsä häntä niskasta kiinni ja nosti jään päälle; samalla tavalla pelastui Kaarlokin.

Nyt ryhtyivät nuot läpimärjät, vilusta värisevät ja melkein kangistuneet miehetkin ankaralla innolla Vilhon kanssa hevosen ja kuorman pelastamiseen, jotka viimeinkin suurella vaivalla saatiin jään päälle. Kun kaikki oli saatu kelpaavaan kuntoon, istuivat he kaikin kuorman päälle ja lähtivät ajamaan niin kovaa vauhtia kuin suinkin hevoset pääsivät. Vaikka joka naulan reiästä vesi jäälle pulpahti, pääsivät he kuitenkin onnellisesti kotiin. Tuolla kahden virstan pituisella taipaleella jäätyivät kastuneitten miesten vaatteet koviksi kuin puu ja siitä seurasi ankara sydäntä tärisyttävä vilu. — Kun matkue saapui pihaan, hyppäsi Vilho pois kuormasta ja juoksi huoneeseen.

Emäntä oli tuvan ikkunasta nähnyt miesten kiivaan tulon. Samalla kun hevonen pihaan seisahtui, ilmestyi hänkin portaille.

»Mitä Jumalan tähden nyt on tapahtunut? Oletteko ajaneet sulaan, vai…?» tiedusteli emäntä.

»Olemme — Tulkaa nyt auttamaan isää pois reestä, hän on niin tönkistynyt, ett'ei voi itse päästä», sanoi Kaarlo.

Äitinsä kanssa kantoi hän isänsä tupaan, jossa heti molemmilta riisuttiin jäiset vaatteet ja pantiin kuivat ja lämmitetyt sijalle. Vähitellen alkoi isäntäkin lämpeämään leimuavan takkavalkean edessä, vaikka tupaan tuotaissa oli melkein kuin kuollut.

»Kyllä se oli kuolema jo niin likellä, että jos se vielä likemmäksi tulee, niin silloin se jo kaappaa kynsiinsä», sanoi isäntä värisevin äänin.

»Likellä se oli», myönsi Kaarlokin.

»Miten teidän on oikein käynytkään?» kysyi emäntä.

Isäntä kertoi koko tapauksen alusta loppuun saakka, aivan niinkuin olemme nähneet, ja sanoi vielä lopuksi:

»Kyllä se on miesten parhaita tuo suutarin Vilho, vaikken minä ole häntä koskaan pitänyt minkään veroisena. Mutta hänettä olisimme nyt virran pohjassa, kylmän jään ja veden hautaamana.»

»Jumalan hyvyydestä se on enemmän kuin suutarin Vilhon, että vielä hengissä olemme», sanoi Kaarlo, joka ei olisi suurin surmin sitä tunnustanut, että Vilho heidät pelasti.

»Tietysti. — Mutta jos ei Vilho olisi apuun ehtinyt, ei Jumala ainakaan olisi tullut meitä niskasta vetämään», huomautti isäntä.

Kaarlo ei puhunut enää mitään, mutta isäntä sanoi:

»Oletko jo lämmitellyt, että tarkenet käydä suutarin tuvassa.»

»Mitä siellä?» kysyi Kaarlo ihmeissään.

»Käyt käskemässä heidät jokaisen tänne», sanoi isäntä.

Kaarlo ei ollut kuulevinaankaan isänsä viimeistä lausetta, mutta kun hän uudisti käskynsä ja lisäsi: »vai kuulitko vieläkään?» niin täytyi Kaarlon lähteä, vaikka vastahakoista se oli.

Päästyään suutarin porrasten eteen, seisahtui hän miettimään, josko menisi ensinkään sisälle, vai pyörtäiskö pois. Hetkisen mietittyään astui hän kumminkin huoneesen.

»Isä pyysi teidät jokaisen tulla käymään meillä», sanoi Kaarlo nypiskellen takkinsa nappia.

»No, mitä sinne nyt?» kysyi Mikko.

»En minä tiedä, mutta käski se tosiaan», sanoi Kaarlo ja lähti pois.

Hetkisen oli hän ollut kotonansa, kuin kutsumansa vieraat tulivat. Heidän kanssansa menivät isäntä ja emäntä kamariin, mutta Kaarlo jätettiin tupaan. Avaimen reiästä koki hän tirkistää kamariin, mutta mitään erinomaista ei siitä voinut nähdä. Vasta sitten kuin hän asetti korvansa oveen ja henkeänsäkään vetämättä kuunteli, kuuli hän isänsä sanovan: »— olen ollut aina Teille paha… voitteko antaa sen meille anteeksi?»

Kaarlon mielestä oli tuo suurinta häpeää ja ihmisarvoa alentavaa, että isänsä tuonlaisilta pyytää anteeksi. »Tuota häpeää en milloinkaan ottaisi päälleni, en, vaikka henki vietäisiin», tuumi hän itsekseen niin kovasti, että läsnäolija olisi voinut kuulla hänen ajatuksensa, jos senlaista olisi saapuvilla ollut.

Kun Kaarlo oli hetkisen istunut hiiltyneen valkean ääressä, lämmitellen itseänsä, tuli hänen äitinsä kamarin ovelle ja käski hänenkin kamariin. Sinne meni hän yhtä vastahakoisesti kuin kovaseppä kirkkoon, mutta meni kuitenkin. Siellä kohtasi häntä kiusallinen ja harmittava näky: isänsä seisoi Mikon edessä, puristaen häntä kädestä, samalla puhellen:

»Saanko nyt varmasti uskoa, ettet kanna sydämessäsi enään mitään salaistakaan vihaa meitä kohtaan, vaan olet niinkuin ainakin veli ja hyvä naapuri?»

»En koskaan ole vihannutkaan teitä, en koskaan, vaikka joskus pikaisuudessani olen suuttunut. Jos tekin ne annatte minulle anteeksi, niin sitten ei koskaan enään puhutakaan menneistä asioista, vaan annetaan niiden olla ijäti unohduksen helmassa», sanoi Mikko.

»Sinä, Mikko, olet jalo mies. Sinä olet antanut anteeksi meille meidän ainaisen pahuutemme, vaikka emme koskaan ole sitä ansainneet», sanoi isäntä.

»Niin, minä ja äitisi olemme nyt ainiaksi sopineet suutarilaisten kanssa ja sama on sinun tehtävä», sanoi isäntä hilpeästi Kaarlolle, mutta samalla käskevästi.

Kaarlo seisoa jurotti oven pielessä niinkuin kivettynyt, jotakin kirjoituksen tapaista raappien seinään.

»Kuulithan mitä sanoin», uudisti isäntä.

Hyvin vastenmielisesti astui Kaarlo ensin Mikon luo, jolta hän alakuloisesti, mutta samalla kylmästi kysyi:

»Minulla ei ole enään mitään anteeksi antamista, kaikki on jo ennen annettu», sanoi Mikko, puristaen lämpimästi Kaarlon kättä.

Samoin kävi Kaarlolle suutarin Annin kanssa, mutta sitten oli vaikein tehtävä käsissä. Suurimmalta viholliseltansa täytyi hänen nyt pyytää pahuuksiansa anteeksi, täytyi, muu ei auttanut. Kun hän Vilholle tarjosi kätensä, muka sovinnon merkiksi, ajatteli hän mielessään: »leppymättömimmän vihani merkki olkoon tämä, mutta ei sovinnon.» Suoritettuansa nuot vaikeat tehtävänsä astui hän kamarista tupaan, jossa odotteli suutarilaisia pois lähtemään.

VII.

Kului talvi. Talven perästä alkoi kevään lauhkeat ilmat lämmittämään pohjolankin kylmää luontoa. Oli juuri jäiden meno-aika, kun Mäkelän isäntä kaatui tautivuoteelle, josta ei enään milloinkaan noussut. Eräänä päivänä oli hän tavallista heikompi, että jokainen ja hän itsekin luuli lopun olevan käsissä. Hän käsketti Kaarlon luoksensa, mutta häntä ei löytynyt, vaikka kuinkakin tarkoin olisi haettu. Joku sanoi aamulla nähneensä hänen valjastavan hevosta ja lähteneen ajamaan kirkolle päin, sen enempää ei kukaan hänestä tietänyt. Päivä kului iltaan. Sairaan tuskat yhä vaan kovenivat, kuolema näytti tekevän tehtävänsä. Kaikki itkivät ja vaikeroitsivat sairaan kuolinvuoteen ääressä, mutta yhtä henkilöä ei siinä näkynyt. Sairaan oma poika oli tiellä tietämättömillä, vaikka isänsä viimeisiä hetkiänsä vietti tässä surun ja murheen laaksossa. Oliko Kaarlolla niin kova ja paatunut sydän, ettei hän sen enempää välittänyt isänsä kuolemasta, vai oliko se sitä »suurta ja ylevää», jota isäntä oli Kaarlosta luvannut kasvattaa, sen jätän lukian päätettäväksi.

Jätämme nyt sairaan kamppailemaan tuskainsa kanssa ja riennämme etsimään Kaarloa.

On jo myöhäinen ilta. Synkät, mustat pilvet verhoavat siintävää avaruutta. Sieltä täältä, pilven lomasta vilkuttaa vielä joku tähtönen, mutta senkin peittää pilventönkyrä ja sitten on kaikki pimeää, niin pimeää, ettei näkisi, vaikka toinen tikulla silmään pistäisi.

Ohkalan kamarin akkunan takana seisoskelee kaksi miestä odotellen sydänyön lähestymistä. Toinen noista miehistä on meille hyvin tuttu — Mäkelän Kaarlo, mutta toinen on ihan tuntematon. Mutta kun olisi valoisampi aika, niin voisitte nähdä Kaapari-Taavetin mustat, likaiset ja inhottavan näköiset kasvot. Tuo Kaapari-Taavetti oli koko kyläläisten ainainen harmi ja kauhu. Ei sen vuoksi, että häntä kukaan pelkäsi, mutta siihen oli toinen pahempi syy. Harvoin kävi hän taloissa, ettei hän aina jotakin pientä tavaraa saanut mukaansa — siitä tuo nimi Kaapari. — Mutta nuot näpistelemisensä osasi hän niin sukkelasti salata, ettei koskaan tultu niiden jäljille, vaikka hyvin tiettiin, mitä tietä ne olivat menneet. Hän oli tullut jo niin kuuluisaksi tuossa ammatissaan, että kun hän tuli johonkuhun taloon, laitettiin heti yksi henkilö tarkasti perään katsomaan hänen töitänsä ja aikeitansa. Tuon oli jo Taavettikin saanut huomioonsa ja heittänytkin päivällä näpistelemisen pois, mutta sitä ahkerammin teki hän yön-aikana. Senlaisella retkellä oli hän nytkin, ja olipa vielä saanut Mäkelän Kaarlonkin oppi-pojakseen.

Sydänyö läheni. Kaikki huoneessa oliat nukkuivat sikeimmässä unessaan. Ei kuulunut huoneesta mitään, jos emme ota lukuun nukkuvien raskaita kuorsauksia. Yht'äkkiä särkyi akkunasta ruutu vähääkään helisemättä, ja kohta konttasi Taavetti kamariin sisälle. Kauvan ei hän siellä viipynytkään, kuin jo tuli takaisin, pieni mytty toisessa kädessä. Hänen yrityksensä onnistuikin kaikin puolin hyvästi, mutta tullessaan tuli hän liijaksi varomattomasti, että akkunassa syntyi kovaa rohinaa, jonka isäntä heti kuuli. Juuri kun Taavetti sai päänsä ulos reijästä, pamahti pistooli, josta syöksähti kirkas tuli pimeään öiseen ilmaan. Tulen valossa tunsi isäntä Taavetin, joka jo mennä jymysi pakoon, että tukka suorana liehui. Kaarloa ei hän huomannut, sillä se seisoi vielä seinän vieressä, mutta kohta lähti hänkin Taavetin perään.

Isäntä alkoi heti tarkastamaan mitä rosvot olivat vieneet. Ensimmäiseksi meni hän katsomaan rahakirstuansa, mutta — voi hirveätä — se oli ihan tyhjänä. Säikähdyksissään törmäsi hän tupaan, jossa kaikki olivat jo hereillä, äskeisen ampumisen tähden. Siellä ilmoitti hän syyn ampumiseensa, sekä sen, miten Kaapari-Taavetti on vienyt rahat. Kun miehet saivat kuulla, mikä vahinko isännälle on tullut, pukivat he kiireesti vaatteet yllensä ja lähtivät etsimään varkaita.

Tuli aamu. Mäkelän Kaarlo oli juuri herännyt aamu-unestaan ja loikoili vielä sängyssään, kun yht'äkkiä aukesi tuvan ovi ja sisään astui Ohkalan isäntä — nimismiehen kanssa. Kaarlo säikähti noiden odottamattomain vieraiden äkkinäisestä tulosta, niin ettei tahtonut tietää mitä tehdä. Hän veti peitettä päällensä ja koetti olla nukkuvinaan, mutta nimismies ei siitä välittänyt. Hyvän päivän sanottuaan, johon sairas vapisevalla äänellä vastasi, astui hän heti Kaarlon vuoteen viereen ja sanoi:

»Nouse jo, mies, tekemään tiliä yöllisistä töistäsi.»

Kaarlo yrähti vaan kerran ja veti peitettä paremmin päällensä.

»Mitä Jumalan tähden hän on tehnyt?» kysyi isäntä ja emäntä yhteen ääneen.

»Kohta saatte kuulla», sanoi nimismies.

»Soh! nouse ylös», sanoi hän Kaarlolle, pukaten häntä samalla kylkeen.

»Mi-mi-mitä minusta ta-tah-dotte», örisi hän ja alkoi kuorsaamaan.

»Nouse ylös», ärjäsi nimismies uudestaan.

»Mitä nyt?» kysyi Kaarlo noustessaan istumaan samalla tuhrien silmiänsä.

»Mitä yöllä on pitänyt tehdä, kun nyt noin nukuttaa?» kysyi nimismies ivallisesti.

»E-ei-hän ne yö-ty-öt niin su-uria ole, ti-etäähän sen», sanoi Kaarlo, tehden itseänsä niin levolliseksi kuin suinkin taisi, vaikka pelotti, että sanat kurkkuun takertuivat.

»Mutta sinullahan ne nyt ovat olleet tavallista suuremmat.»

»Kuinka niin?»

»Etkös sinä ole ollut Kaapari-Taavetilla renkinä ja palvellut häntä niin uskollisesti, että hän on korottanut sinun 'kasööriksensä?'»

»Mi-mitä? — Kaa-a-pari-Taa-a-ve-tilla?» änkytti Kaarlo punaisena kasvoiltaan kuin keitetty rapu.

»Aivan niin.»

»E-en mi-inä ti-e-dä mi-mitä ta-arkoi-itattekaan.»

»Et tiedä», kertoi nimismies. — »Sinähän juuri sen tiedätkin, jonka hallussa kerran ovat tämän Ohkalaisen rahat.»

»Minun ha-al-lus-sani?»

»Juuri sinun.»

»Ei ne mi-inun ha-allus-sa-ani…»

»Kenen sitten, jos ei sinun?»

»Mi-inä e-en ti-ti-e-dä ni-iistä mi-tään.»

»Sinä tiedät; parasta on että annat ne hyvällä pois, sillä muutoin otamme ne väkivallalla.»

»Kuka si-itä on sa-ano-nut, että minulla on Ohkalaisen rahoja?» kysyi
Kaarlo kiivaasti, vaikka pelonsekaisella äänellä.

»Sen on sanonut se, joka ne sinun haltuusi on antanut ja ilman sanomattakin sen jo tiedän: sinun kalpeat kasvosi ovat kyllin riittävä todistaja», sanoi nimismies päättävästi.

»Voi hyvä Jumala!» huudahti sairas vapisevalla äänellä. »Tuonlainen roistoko pojastani tulikin, josta niin paljon hyvää olen toivonut.»

»Niin. Hae nyt rahat tänne, niin pääset vähemmällä», sanoi nimismies vähäisen vaitiolon perästä.

»Ottakaa ne minulta, jos löydätte», sanoi Kaarlo ylpeästi, sillä hän oli saanut äsken kadottaman rohkeutensa takaisin.

»Missä on sinun kaappisi? Siellä kai ovat rahatkin.»

»Sitä ette tarvitse tietää.»

»Minun se tuleekin nyt tietää — sano paikalla, missä se on, muutoin…» ärjäsi nimismies.

»Se on vinttikamarissa», sanoi sairas.

Kiireesti lähtivät miehet osotettuun paikkaan, Kaarlo perässä.

»Te ette saa mennä minun kamariini, ette, vaikka s——na olis…
Kuulitteko: ette saa mennä», kirkui Kaarlo.

»Me emme nyt aiokaan kysyä sinulta lupaa, me menemme luvatta», sanoi nimismies.

Kirkuen, parkuen ja synkeästi kiroten meni Kaarlo perässä.

»Missä ovat kaappisi avaimet? kysyi nimismies kamariin päästyä.»

»Ne ovat pöytälaatikossa, mutta ette te kaapista, ettekä mistään minun hallustani löydä niitä rahoja, ette vaikka kuinka tarkoin etsitte», sanoi Kaarlo voittoriemulla.

»Missä ovat sitten rahat?»

»Äsken sanoin jo, etten tiedä niistä mitään.»

Nimismies tarkasteli kaapin jokaista laatikkoa ja soppea, mutta sieltä ei löytynyt sitä, jota etsittiin, kaikenlaista roskaa ja romua tuli vaan käsiin. Kaarlo seisoi nimismiehen takana tyyneenä ja pelotonna, suu imelässä naurun hymyssä.

Mikä saatti tuon äsken niin rauhattoman ja pelon valtaaman Kaarlon jälleen niin tyyneksi ja levolliseksi? Kaarlolla oli ennenkin varastettua tavaraa, muun muassa pappilan iso hopeamalja, jota myöskin aikoinaan oli ankarasti etsitty. Tuon maljan muisti hän olevan piironkinsa päällä, josta se ensimäiseksi olisi tullut nimismiehen käsiin. Mutta kun kamariin tultiin, huomasi hän iloksensa maljan olevankin poissa koko kamarista; nyt vasta muisti hän sen vieneensä toiseen — parempaan talteen. Tämä seikka se oli, joka niin äkkinäisen muutoksen teki Kaarlossa.

»Täältä emme löydä rahojanne», sanoi nimismies Ohkalaiselle, »mutta ehkä ne kerran vielä tulevatkin ilmi, vaikka ne nyt noin kavalasti osataan peittää», jatkoi hän sitten.

»Ei koskaan niitä löydy minun hallustani», sanoi Kaarlo yhä enenevällä voittoriemulla.

»Harvoinpa onnistuvat noin rumat rikokset ilmitulematta; ainakin ajanpitkään käy useinkin niin», sanoi Ohkalainen surullisesti.

»Meidän täytyy jättää tämä mies rauhaan, koska emme löytäneet häneltä sitä, mitä etsimme, vaikka hyvin tiedän, että sinulla rahat ovat.» Viimeisen osan lauseestaan sanoi nimismies kääntyen Kaarlon puoleen, luoden samalla ankaran, läpitunkevan silmäyksen häneen.

Sitten he lähtivät.

Juuri kuin vieraat lähtivät ja Kaarlo seisoi vielä pihallaan katsellen tyyneesti heidän jälkeensä, tuli talon palvelustyttö portaille ja sanoi hätäisesti:

»Isäntä kuolee kohta… Tulkaa kiireesti tupaan, hän käskee teitä.»

»Mitäpä minä kuolemalle teen; sen se vie, jonka vie, siinä ei auta», sanoi Kaarlo kylmästi.

»Voi, voi. Tulkaa nyt kiireesti… hän kuolee kohta… hän käskee teitä. — Joutukaa, joutukaa», hätäili tyttö.

»Mene nyt jo sinä, minä tulen kohta.»

Tyttö riensi tupaan, mutta ennenkuin hän ehti sairaan vuoteen viereen, oli isäntä — kylmänä. Kuolema oli tehnyt tehtävänsä.

Noin kivikova, noin syvästi paatunut oli jo Kaarlo paran nuori sydän, että hän voi iloita mustan ja törkeän rikoksensa onnistumisesta silloin kuin isänsä temmattiin pois ajallisesta elämästä, Kaikkivaltiaan vanhurskaan tuomioistuimen eteen, tekemään tiliä niistä leivisköistä, jotka hänen käytettävänänsä olivat olleet. Niin paatunut ja kylmä oli hänen sydämensä, ettei täyttänyt kuolevan isänsä viimeistä pyyntöäkään, että olisi mennyt kuulemaan hänen viimeisiä sanojansa, vaan vartoi ulkona, kunnes sai kuulla isänsä kuolleeksi.

Ensi sunnuntaina saatettiin Mäkelän isäntävainajan maalliset jäännökset maan mustiin multiin.

VIII.

Vähääkään ei Mäkelän Kaarlo surrut isänsä kuolemaa, eipä kummakaan, sillä olihan hän nyt Mäkelän isäntä, joksi hän jo kauvan oli toivonut pääsevänsä, saadaksensa elää paremmin oman mielivaltansa mukaan. Niin kauvan kuin isäntä eli, täytyi hänen viimeiseltä totella isänsä tahtoa; sepä tiettykin, sillä vainaja itsekin — vaikka liiaksi myöhään — oli tullut huomaamaan, mihin väärä kasvatus vie. — Vääräksi oli isäntä jo havainnut tuon oman kokemuksensa nojalla kasvattamisen. Hän oli jo koettanut ohjata Kaarloa synnilliseltä polultaan oikealle tielle, mutta se ei ollut onnistunut. Toivossa, että hänen kuolinvuoteellaan antamat neuvonsa painuisivat pojan sydämeen, oli hän kutsuttanut hänet luoksensa, mutta niitä neuvoja ei hän mennyt kuulemaankaan, kuten edellä olemme nähneet. — Nyt kun ei Kaarlolla ollut enään ketään komentajaa, sai hän elää aivan oman mielivaltansa vääräin ohjausten mukaan, sillä äidin puheista ja varoituksista ei hän piitannut mitään. Tuota saatua vapauttaan käyttikin hän nyt kaikin tavoin hyväksensä eli oikeammin pahaksensa. Tavalliset talon työt jätti hän syrjään, mutta alinomaiset kylän kulut ja renttu-retket tulivat sen sijaan hänen varsinaisiksi toimiksensa. Joka paikassa alkoi tuo Mäkelän nuori isäntä saamaan uusia tuttavia, joilla, jos ei yhdellä niin toisella, oli antaa jotakin suuhun sopivaa. Heidän kanssansa kulutteli hän nuoruutensa päiviä kaikenlaisilla huvituksilla, jotka eivät suinkaan hyvään päin vieneet. Heidän seurassaan alkoi hän yhä enemmän ryyppimään ja muuhun hurjaan menoon. Muutaman ajan käytyänsä tovereinsa koulua, oli hän täysin oppinut rapajuoppo.

Usein koki hänen äitinsä saada lempeillä varoituksillansa häntä parantamaan synnillistä elämäänsä, mutta kaikki oli turhaa. Ei minkäänlaiset kiellot, ei minkäänlaiset neuvot eikä varoitukset pystyneet tuohon väärinkasvatettuun ja paatuneeseen poikaan. Monta kertaa olisi luullut äidin ijäksi vihastuvan tuohon tottelemattomaan ja uppiniskaiseen lapseensa, mutta eipä hän sitä tehnytkään. Hänen rinnassansa kyti vielä äidinrakkaus tuota onnetonta ja väärällä jäljellä olevaa poikaansa kohtaan. Hän tiesi suuren tehtävänsä jota hän nyt kaikin voiminsa koki täyttää; tiesi myöskin sen suuren edesvastauksen, mikä hänellä on lapsensa kasvatuksesta, jonka haltijaksi Jumala on hänet uskonut. Tuosta kaikesta lepäsi rasittava suru äitiparan murtuneella sydämellä. — Voi kuinka mielellänsä hän olisi ohjannut lastansa oikialle tielle, mutta puuttui voimia. »Nuorena olisi ollut vitsa väännettävä», sen hän tiesi hyvin, mutta sitä ei hänen silloin oltu annettu tehdä ja ei enään vesa vääntynyt. Murtunein mielin sanoi kerran äiti pojalleen, kun olivat jääneet kahden kesken tupaan:

»Sinä et voi arvatakaan, kuinka minun sydämeni on täynnä surua sinun tähtesi… Kun minun pitää omin silmini nähdä sinun tuollaisena renttuna, sinun, josta minä lapsena ollessasi niin paljon toivoin.»

»Ei teidän tarvitse minua surra, ei vähääkään», sanoi Kaarlo ylpeästi. »Elin minä hyvin eli huonosti, itse minä asiani vastaan», jatkoi hän laulun tapaisella nuotilla.

»Heitä edes pois tuo alinomainen juomisesi ja rupea tekemään työtä, sillä ei yksi talo kauvan kestä tuonlaista elämää, kun ei koskaan mitään tule, mutta menee vain joka päivä», varoitteli äiti.

Tuolle äitinsä viimeiselle puheelle nauroi Kaarlo niin imelästi kuin suinkin osasi, katkeroittaaksensa yhä enemmän tuon hyvää tarkoittavan äitinsä jo kylläkin katkeraa mieltä.

»Vai en minä saisi tavarallani elää kuinka haluan… Olispa siinäkin päässä älliä, jos akkain komennon jälkeen rupeaisi elämään, hah, hah, haa, olispa jo…» sanoi Kaarlo nauraen täynnä pirullista kiukkua.

»Vielä kerran välittäisitkin minun puheestani ja eläisit komentoni jälkeen, jos et ennen, niin ainakin silloin, kuin keppikerjäläisenä kuljet pitkin tietä, mutta silloin se on myöhäistä.»

»Puhukaa pesimille», sanoi Kaarlo ja lähti vihoissansa pihalle, mennessänsä laulella remputtaen:

»Mitäs minä muuta kun
Juon ja rallaan
Omalla tavaralla ja ralla,
Nuoren pojan ei sovi olla
Akkain vallan alla ja alla.»

Sitten laitti hän hevosen valjaisiin ja lähti etsimään tovereitansa.

IX.

Eräänä sunnuntaina, ennen Juhannusta, laitti Kaarlo itsensä mitä parhaaseen asuun. Mustat trikoovaatteet puki hän yllensä, kiiltävät anturasaappaat veti jalkaansa, pani sievän nalli-hatun päähänsä; pistipä vielä taskukellon komeine perineen liivinsä taskuun ja komean letkavarsi-piipun hampaisiinsa. — Semmoisena lähti hän sitten kävelemään Ojalaan päin.

Mennessänsä koetti hän hyräillä jotakin tutunomaista laulua, mutta se ei tahtonut onnistua, sillä ajatuksensa liitelivät Ojalassa. Ojalan kamarissa oli hän istuvinaan, haastellen Ainon kanssa lemmen asioista. Mutta noista lempeistä aatelmistaan herätti hänet suuri, musta käärme, joka aivan hänen jalkainsa juuresta lähti loikeroimaan metsään. Tuota häiritsiäänsä lähti hän tavottamaan kiinni, mutta ei monta askelta ehtinyt astumaan, kun kuuli aivan läheltänsä jotakin puhetta. Hän koetti hiipiä niin hiljaa kuin suinkin taisi sinne päin, josta oli ääntä kuulevinaan, mutta ei kuulunut enää mitään, ei hiiskaustakaan. Aikomuksessa mennä tarkemmin tutkimaan astui hän jo askeleen eteenpäin, mutta samalla kuului taaskin ääntä, joka sai Kaarlon seisahtumaan. Nyt seisoi hän yhdessä kohti hiljaa kuin hiiri jauhoropeessa, teroittaen kaiken kuuloaistinsa niin tarkaksi kuin voi ja kohta kuulikin hän tutun äänen, joka sanoi:

»Ei se ollut mikää… tuuli tai joku muu ratisutti puita.»

»Niinpä taisi vaan ollakin, mutta minä säikähdin niin kovasti… hyi, oikein vilun väreet raastelevat ruumistani…» sanoi toinen, jonka ääni myöskin kuului tutunomaiselta.

Kaarlo koetti tirkistellä jokaisesta puun ra'osta, nähdäksensä kuka toinen oli, sillä toisen hän tunsi aivan hyvin — se oli suutarin Vilho. Hän koetti ottaa muutamia askeleita niin varovasti kuin suinkin taisi päästäksensä likemmäksi puhujia. Monta askelta ei hänen tarvinnut astuakaan, kun hän sai taaskin seisahtaa ja nytkös oli edessänsä harmittava näky: Vilho istui sammaleisella mättäällä, erään isonlaisen kiven takana, Ojalan Aino vieressänsä nojaten hänen rintaansa vastaan. Siinä he haastelivat seuraavaa:

»Kummankin tulee lupauksensa pitää pyhänä ja liittomme salassa sopivampaan aikaan… eihän meillä vielä niin vihalaisen kiirettä ole», sanoi Vilho hymyillen.

»Saahan tuota nyt salatakin… mutta minä luulen, ettei isäni olisikaan vastaan puuhastamme, vaikka saisikin sen tietää», sanoi Aino hilpeästi.

»Minä luulen, että ukko lujasti vastustaisi, eikä ihmekään… minä poloinen kun olen vaan köyhä. Mäkelän Kaarloon verraten», sanoi Vilho surullisen leikillisesti», sillä hän tiesi, että Mäkelän isäntä vainuja oli Ainoa Kaarlolle toivonut heidän vielä pieninä ollessaan.

»Älä sano niin, Vilhoni. Mäkelän Kaarloa kaikkine oikein ja väärin saatuine rikkauksineen en ottaisi sinun ehdollasi, en vaikka…» sanoi Aino lujasti.

Tuo keskustelu ei ollut Kaarlolle mieleen — tietääpä tuon. Hän oli saanut kuulla kylläksensä. Kerran vaan kimakasti vihellettyään lähti hän juoksemaan Ojalaan päin. »Vai ei ukko vastusta, kun tietää saa. — Hm — vai ei — sepähän nähdään», mutisi hän mennessään.

Ojalan isäntä seisoi portailla, kun Kaarlo saapui pihaan. Vastattuaan tulijan tervehdykseen, käski isäntä vieraansa huoneesen tupakoimaan, ja käskyä tottelikin Kaarlo mielellänsä. Tulihan hänelle nyt hyvä tilaisuus puhua asiansa, puhua ne mitä hän tullessaan oli nähnyt ja kuullut ja omiaan lisäksi.

Kun isäntä oli vieraansa kanssa hetkisen aikaa istunut kamarissa, toi emäntä kahvia. Jotakin kunnioituksen tapaista tunsi Kaarlo rinnassansa noita Ainon vanhuksia kohtaan, joiden kanssa hän haasteli kaikenmoisista asioista. Sykkivin sydämin odotti hän emäntää poistuvaksi, saadaksensa pikemmin ajaa asiansa, sillä emännän aikana ei hän olisi viitsinyt sitä tehdä. Pian lähtikin emäntä askareillensa ja kahden jäivät miehet kamariin.

Nyt katsoi Kaarlo sopivan ajan tulleen. Hän laitti itsensä oikein levolliseen asemaan, aukaisi takkinsa napista, että loistavat kellonperät olisivat paremmin näkyneet, karisti kaikki pelon väreet itsestänsä ja alkoi oikein miehevällä äänellä:

»Minä olen tullut pyytämään teiltä emäntää itselleni, sillä ilman semmoista ei tahdo talon asuminen oikein käydä päinsä.»

»Vai niin. — Mutta minä en voi mitenkään antaa vaimoani sinulle», sanoi isäntä, suu naurun hymyssä.

Nyt havaitsi Kaario puhuneensa tyhmästi; häntä oikein tahtoi hävettää; mutta hän rohkasi itsensä ja sanoi taas:

»Tarkoitukseni olikin, että olen tullut pyytämään Ainoa vaimokseni.»

»Se on aivan eri asia; saadaanhan siitä nyt puhua vähän enemmänkin — missä mennee koko tyttö?» sanoi isäntä.

»Kyllä minä tiedän missä Aino menee», ehätti Kaarlo sanomaan.

»Olette kai jo olleet kaupoissa?» sanoi isäntä nauraen veitikkamaisesti.

»En minä ole ollut varmasti, mutta kyllä joku toinen», sanoi Kaarlo vähän kiertelevästi.

»Mitä tarkoitat, en minä ymmärrä?» sanoi isäntä vakavampana.

»Sen uskon, ett'ette ymmärrä; en minäkään olisi ymmärtänyt, mutta kun satuin näkemään», kierteli yhä Kaarlo.

»Mitä sinä olet nähnyt? — sano nyt jo minullekin», pyysi isäntä.

»Te ette todellakaan tiedä mitään?»

»Kyllä minä tiedän yhtä ja toista, mutta en tuota sinun salaisuuttasi.»

»Niin, — Minä vaan pelkään, että saan Ainolta…»

»Rukkasetko?» keskeytti isäntä, »miten niin?»

»Niin luulen.»

»Älä usko joutavia… Onhan siinä asiassa minullakin vähäsen valtaa», sanoi isäntä.

»Sen uskon, mutta…»

»Mutta — mitä?»

»Ainolla on jo toinen, jota hän rakastaa», uskalsi Kaarlo viimein sanoa.

»Hm — joutavaa… Kukahan tuota on höpissyt?»

»Ei kukaan. — Minä, minä itse tiedän, kun olen omin silmin nähnyt, omin korvin kuullut.»

»Missä?» kysyi isäntä ja kasvonsa kävivät hyvin totisiksi.

»Tuolla — kun suoraan sanon — metsässä, tien vieressä. Kun minä tulin, näin suutarin Vilhon istuvan Ainon kanssa, haastellen vilkkaasti lemmen asioista. Minua eivät he nähneet, mutta minä sain heitä katsella ja kuunnella salaa mielin määrin», selitti Kaarlo.

»Jos puheesi on totta, niin silloin varjelkoon tyttö itseänsä…» uhkaili isäntä.

»Totta se on, ihan totta… Mutta eihän se ole Ainon, vaan Vilhon syy.
Miksi hän nuorta tyttöä viekottelee», koki Kaarlo puolustaa Ainoa.

»On siinä Ainonkin syylä… on kun onkin. Miksi hän kaikkein renttuin liverryksiä ja laverruksia uskoa? — Hm vai senlaisen miehen kanssa hän seurustelee… hyvä, että sain tietää, ehkä siitä piankin loppu tulee, jahka tässä ehditään…» puhua lopotteli isäntä ja suuttumuksen puna levisi hänen kasvoillensa.

Kun isäntä lopetti puheensa, astui Aino kamariin. Hän aikoi mennä kaapista jotakin ottamaan, mutta huomattuansa Kaarlon aikoi hän heti lähteä takaisin.

»Äläpäs mene, minulla on vähän asiaa», sanoi isäntä, keskeyttäen Ainon poismeno-puuhan.

»Mitä asiaa?» kysyi Aino ja hänen kasvonsa kävivät punaisiksi kuin kesäillan rusko.

— »Missä olet näin kauvan viipynyt? — olemme saaneet sinua väsyksiin asti odottaa», sanoi isäntä teeskennellyllä lempeydellä.

»Tuolla — metsässä olemme käy…»

»Olemme, sanoit. — Kenen kanssa? — sanoppas…»

»Yksin mi…»

»Yksin sinä», kertoi isäntä, keskeyttäen Ainon puheen. »Älä tule minulle valehtelemaan», jatkoi hän vielä puiden nyrkkiä Ainolle.

Entistä punaisemmaksi tuli nyt Aino kasvoiltaan. Kaarloon loi hän suurinta halveksimista osoittavan katseen. Hän tiesi nyt olevansa pulassa, josta ei kovin hevillä selviäkään.

»Yksin todellakin minä olen ollut», sanoi Aino pelon sekaisella äänellä kokien peitellä asian todellista laitaa.

»Minä sanoin jo, että et saa tulla minulle valehtelemaan, luuletko, etten minä tiedä kaikkea?»

Aino paralla ei ollut sanaa suuhun tulevaa. »Noin vähän aikaako se liittomme saikin olla salassa… Pitäisikö minun nyt hyljätä ja siten onnettomaksi saattaa hän, joka minulle on maailmassa kalleinta…? Ei, sitä en tee milloinkaan, ei vielä viimeisessäkään hädässä… Ennen syöksen itseni virran pyörteisiinkin, ennenkuin hyljään armaani ja otan toisen — paljonkin ennen teen sen», ajatteli Aino itsekseen. Sitten voitti hänet valtava itku, joka hyrskien ja raivoisana kuin koski tunki ulos hänen sydämensä syvyydestä. Peittäen kasvonsa esiliinaansa, kääntyi hän seinään päin ja antoi kyyneltensä vapaasti vuotaa, ja se lievitti paljon hänen suurta suruansa.

»Itku se on aina sinulla varana, kun vähän kovempi eteen tulee. Olisit nytkin pysynyt kotona, niin ei olisi tullut mitään itkemisen ainetta… Enkä minä vaadi sinua aina kotonakaan istumaan, mutta sen vaan sanon, että suutarin Vilhon kanssa et saa enään seurustella; jos sitä vielä teet, niin — sinä tiedät, mitä siitä seuraa», kiivaili isäntä.

»Onhan Vilho yhtä hyvä ihminen kuin muutkin… Onhan hän rehellinen ja kunniallinen, jotka ovatkin ihmisen parhaat avut… Miksi en saisi hänen kanssansa seurustella?» uskalsi Aino itkunsa seasta sanoa, sillä hän oli saanut jo rohkeutta.

»Siksi, ett'et saa!… kuulitko nyt, vai…? — Vielä sinä rupeat tässä sen hyvyyksiäkin latelemaan ja sitä puolustamaan, häh!» kirkui isäntä. Kaarlo katsoi ajan sopivaksi pujahtaa ulos, sillä hän pelkäsi, että isäntä rupeaa Ainoa löylyttämään ja sitä ei hän olisi viitsinyt nähdä.

»Älä nyt vielä pois lähde, Kaarlo», sanoi isäntä, kun näki hänen ulos menevän.

»Ei, käyn vaan ulkona», sanoi Kaarlo ja lähti.

»Kyllä se on parasta, että ajoissa heität pois tuon lapsimaisen touhusi, siitä kumminkaan ei tule koskaan mitään, ei kerrassa mitään, sanon vieläkin, — jos nyt vähänkään ymmärrät ajatella, niin käsitäthän tuon aivan hyvin, että se on ihan mahdotonta sinun mennä köyhälle poikakennolle, jolla ei ole muuta omaisuutta kuin vaaterievut yllä», puheli isäntä.

»Köyhyys on hyvin pieni este rikkomaan välini Vilhon kanssa», sanoi
Aino.

»Uskallatko sinä sanoa minulle vastaan, häh!» kirkasi isäntä.

»Uskallan minä sanoa, että Vilholla olen kerran vainiona, jos en hänellä, niin ainakin — Ahdilla.» [Ahti: veden jumala, muinais-suomalaisten uskon mukaan.]

Isäntä ei puhunut enään mitään. Ainon itsensä uhraavaisuus saatti hänet niin syvästi miettimään, että unohti kaikki ympäristönsäkin; piippukin, joka keskustelun ajalla oli käteensä jäänyt, putosi lattialle.

Kaarlo oli oven takana kuunnellut keskustelua, mutta kun se taukosi, lähti hänkin kävelemään kotiinsa päin. Portilla asti hän jo meni, kun isäntä ilmestyi portaille ja kutsui hänet jälleen takaisi.

»Ei nyt tällä kertaa oikein menestynyt asiasi; tuo tyttö hupakko on niin kiintynyt siihen viekotteliaansa, ettei häntä vähillä saakaan siitä erkanemaan… Tule ensi sunnuntaina, siksi koetan saada hänet mielensä muuttumaan», sanoi isäntä.

»No, kyllä minä tulen… Kiitoksia vaan nyt ja — hyvästi», sanoi Kaarlo ja lähti.

Mennessään ajatteli hän itseksensä äskeisiä tapahtumia, joita oli nähnyt ja kuullut; erittäinkin Ainon sanoja: »Mäkelän Kaarlosta kaikkine oikein ja väärin saatuine rikkauksineen en huolisi sinun ehdollasi, en vaikka», ja »Vilholla olen kerran vaimona, jos en hänellä niin ainakin Ahdilla», ajatteli hän. Vielä silloinkin, kuin hän jo kotinsa lähellä meni, kaikuivat nuo sanat hänen korvissaan kieltävinä vastauksina ajatuksilleen, mutta ne haihtuivat jälleen pois mielestä, kun hän katseli suutarin mökkiä, jonka neli-ruutuisen ikkunan illan laskeva aurinko kultasi loistollaan ja jossa tiesi Vilhon iloitsevan onnestansa. Tuota ajatellessaan, puristuivat hänen kätensä nyrkkiin ja veri suonissansa alkoi virtaamaan kiivaammin. Mutta hän rauhoittui, sillä varmana piti hän sen että Vilhon ja Ainon liiton on Ainon isä rikki repivä.

X.

On kulunut viikko. Pitkäksi on se tullut Mäkelän Kaarlolle, pitemmäksi kuin seitsemän nälkävuotta. Levottomalla mielellä odotteli hän kirkonaikaa sivu meneväksi, sillä silloin ei hän olisi viitsinyt lähteä matkaan. Viimeinkin alkoi kellon soittoa kuulumaan ja ihmisiä virtailemaan kirkosta kaikille haaroille. Kun väen tulo taukosi tiellä, lähti Kaarlo kävelemään Ojalaa kohden.

Kun hän oli mennyt muutamia satoja syliä kotiveräjältä, tuli Takamäen muori häntä vastaan tiellä. Kovin oli mummo parka lääpästyksissään, kun sanoi Kaarlolle hyvän päivän.

»Nyt on mailma aivan mullin mallin», sanoi mummo, päästyänsä Kaarlon likelle.

»Miten niin?» kysyi Kaarlo.

»No, kun suutarin Vilho ja Ojalan Aino kuulutettiin», sanoi mummo.

Tuota mummon puhetta ei Kaarlo ottanut oikein uskoaksensa, sillä yleensä sanottiin häntä vähän heikkopäiseksi, joten hän pian horajaa mitä sattuu. — Eihän siihen ollut luottamista.

»Jopa ollakaan, vai jo kuulutettiin… Te kaiketi näitte kuulutuskirjan sakaristossa, koska tiedätte kertoa», sanoi Kaarlo nauraen.

»Äläpäs poika teekään leikkiä, ihan totinen tosi se on… Männikön muori minulle sanoi, joka ei milloinkaan valehtele», vakuutti mummo.

»No, täytyyhän minun nyt uskoa tuo teidän puheenne ainakin — valeeksi, ettei olisi kovin paha mielenne», sanoi Kaarlo ja lähti kävelemään eteen päin.

Kerran vielä katsahti mummo Kaarlon jälkeen ja mutisi jotakin epäselviä sanoja, joita ei Kaarlo voinut erottaa.

Kummallisia tunteita liikkui Kaarlon mielessä mennessään uudestaan kosioretkelle Ojalaan, josta viikko takaperin oli tullut rukkasnippu osaksi. Toivon ja pelvon vaihella astui hän Ojalan tupaan, jossa isäntä pöydän päässä jotakin kirjaa lueskeli. Kuivasti vastasi hän tulijan tervehdykseen nostamatta silmiäänkään ylös kirjasta. Kaarlo alkoi jo uskomaan Takamäen muorin puheen todeksi; mutta kun hänen mieleensä johtuivat nuot isännän sanat, jotka hän oli Ainolle lausunut: »parasta, että heität pois tuon lapsimaisen touhusi, siitä kumminkaan ei tule koskaan mitään», niin haihtuivat hänen mielestänsä nuot epätoivoiset, mieltä rasittavat aatelmat ja rohkeana uskalsi hän kysyä:

»Joko olette saanut tyttärenne mielen muuttumaan?»

»Minulla ei enään olekaan tytärtä», sanoi isäntä surullisen kolkosti, nostamatta vieläkään silmiänsä kirjasta.

»Mitä? — ei olekaan tytärtä?»

»Ei.»

»Mitä tämä nyt on: ei olekaan koko tyttöä ja kumminkin on hän kuulutettu Vilhon kanssa», mutisi Kaarlo itsekseen. Hän ei voinut käsittää koko asiaa, ihmeissään kysyi hän taas: »Missä sitten Aino on?»

»Minä olen ajanut hänet pois luotani», sanoi isäntä, painaen kirjan kiinni.

»Nyt olet, tiedän mä, saanut kuulla minulta kylläkseni, tiedustele muualta tarkemmin», lisäsi hän vielä.

»Voi, vaivainen narri, sanansa syöjä…» sanoi Kaarlo kiukussaan.

Kiivaasti nousi isäntä pöydän päässä seisaalleen; mutta tavallista kiivaammin lähti Kaarlokin ulos, sillä sen hän katsoi parhaaksi.

Kotiinpäin kävellessään täyttyi hänen rintansa katkeralla kiukulla. Kostoa, veristä kostoa Vilholle, mietti hän kaiken aikaa. Kun hän kotiveräjästä astui pihaan ja katsahti vielä suutarin viheliäisen näköistä mökkiä, nousi synkeä kirous hänen rinnastansa.

* * * * *

Oli ilta, saman sunnuntain ilta, jona Kaarlo viimeksi Ojalassa kävi. Luonto oli hiljainen ja rauhaisa. Ei kuulunut enään lintujen viserrystä, ei ihmisten ääniä, eikä mitään, joka olisi hiljaisuutta häirinnyt; tuulen huhahtelevat henkäyksetkin honkain latvoissa olivat jo tauonneet, koko luonto näytti uinailevan.

Hongikossa likellä suutarin mökkiä piileili mies. Tuon tuostakin kävi hän mökin oven takana, tarkoin kuuntelemassa, josko siellä vielä oltaisiin valveella, mutta poistui jälleen honkain varjoon. — Pirullinen hanke näytti hänellä olevan mielessä. — Kaikki oli jo mökissä hiljaista, ei kuulunut muuta kuin nukkuvain raskaat henkäykset ja seinäkellon yksitoikkoinen, taaja naksutus. Honkain varjosta hiipi taaskin mies niin hiljaa kuin suinkin taisi ja asettui seisomaan mökin seinustalle. Siinä otti hän taskustaan tuohen palasen, jonka sytytti palamaan. Palavana pisti hän sen mökin kuivaan kattoon, joka nuolen nopeudella oli ilmitulessa. Tuota tehdessään mutisi mies puoli kuuluvasti: »ähä, suden pentu, nyt taitaakin karvasi kärvähtää.» — Nähtyänsä, että työnsä kaikin puolin onnistui hyvästi, lähti hän juoksemaan metsikköön, josta oli tullutkin. Mutta monta harppausta ei mies ehtinyt ottaa, kun hän aivan likeltä takaansa kuuli äänen:

Älä mene, mies. — Seis paikalla!»

»Voi turkin punainen, nyt olen keksitty», mutisi mies juostessaan. »Teidän kynsiinkö antaisin itseni? — oho, olisipa sekin viisaasti tehty. — — Eivätpä sen sissit kumminkaan tunteneet minua, eivätpä, koska eivät sanoneet nimeäni.» Tuo viimeinen ajatus rauhoitti kokonaan pahantekijän; tyyneellä mielellä juoksi hän eteenpäin hongikon monimutkaisia polkuja pitkin.

Tuskin neljännestunnin verran kului, kun hätäkellot alkoivat kiivaalla, säännöttömällä melullaan kutsua kansaa apuun tulipalopaikalle. Kohta alkoikin väkeä virtailemaan oikein tulvimalla kaikilta haaroilta, kaikenlaisten sammutusaseiden kanssa. Hätäillen ja ihmetellen tulen äkkinäistä syntymistä, tuli Mäkelän Kaarlokin muiden mukana paikalle.

Kun mökki oli jo melkein kaikki poroksi palanut, alkoi kirkolta päin tulevalta tieltä kuulua porokellon helinää, joka läheni lähenemistään. Kaikki tunsivat heti kellonäänen ja samassa tulijan.

»Mitähän nimismieskin nyt enään… kun kaikki alkaa kohta olla porona», sanoi muuan ukko, kuullessaan kellon äänen.

»Ei tiedä mitä tuo tullee», tuumi toinen.

Samalla ajoi nimismies kahden muun miehen seuraamana pihaan. Heti rattailta alas astuttuaan alkoi hän kulkemaan väkijoukossa juuri kuin jotakin hakien. Mäkelän Kaarlo näytti ikäänkuin pakenevan tuota etsivää ruunun palveliaa, mutta viimeinkin pääsi nimismies hänen eteensä.

»Täälläpäs sinut tapasin; minä panen sinut köysiin», sanoi nimismies, luoden vihaisen ja läpitunkevan katseen Kaarloon.

»Mi-mi-inun? — ja mi-in-kä vuoksi? — jos sa-aan lu-lu-va-an ky-sy-ä», sopersi Kaarlo hätäyksissään.

»Kysymättäkin tiedät asian yhtä hyvin kuin minäkin», sanoi nimismies tuimasti.

Kaikki katsoivat ällistyneinä Kaarloon ja vuoroon nimismiestä.

»E-en-hän mi-minä ti-tie-dä mi-mi-itään te-ehneeni, jost-a kö-köysiin ta-arvit-sis pa-anna», koki Kaarlo inttää vastaan.

»Minä tiedän: sinä olet syypää tähän tulipaloon, vai kuinka?

»E-en, he-her-ra va-valle-esma-anni, e-en ol-leen-kaan, — ku-kuka si-sitä o-on sa-sano-nut?» änkytti Kaarlo.

»Tässä ovat ne miehet, jotka ovat sinun nähneet tupaa sytyttämässä», sanoi nimismies, osottaen miehiä, joiden kanssa hän oli tullut.

»Anna nyt koreasti kätesi tänne, että saadaan niihin hamppu-kintaat nyt ensi hätiin; pian saat paremmatkin», sanoi nimismies.

»En to-todellakaan mi-nä o-le mit-ään te-ehnyt: yht'-aikaa me o-ole-emme tä-tänne tu-tul-leet kaikk-i me-ei-dän vä-äki — ky-ysy-kää nii-iltä», koetti Kaarlo sanoa nähtyänsä, että nimismies alkaa nuorittamaan.

»Jaha. — Tässä on teidän renki», sanoi nimismies Kaarlolle. —

»Niinkuin näjet, Kalle — se oli Mäkelän rengin nimi — syyttävät nämät minua tämän tulipalon sytyttäjäksi; — mutta eikö me jokainen tullut yhdessä tänne?» kysyi Kaarlo rengiltänsä.

»Joo; yhdessä me tultiin», vakuutti renki, »mutta vähän ennen kun hätäkelloja aljettiin soittamaan, tuli isäntä kotiin täältä päin», jatkoi hän vielä, katsoen suoraan nimismiehen silmiin.

»Tiesinhän minä sen, että sinun työtäsi tämä on», sanoi nimismies ja sitten jatkoi:

»So, annapas nyt kätesi sitoa, sillä sinua ei uskalla muuten kuljetella.»

Ei ollut enään Kaarlolla sanaa suuhun tulevaa; täytyi antaa kätensä karkeilla hamppunuorilla sidottaviksi.

»Nyt kärryille, mars», sanoi nimismies, saatuansa Kaarlon köysiin.
Estelemättä astuikin vanki hänen viereensä ja pian oltiin matkalla.

Juuri kuin Kaarloa lähdettiin viemään, saapui hänen äitinsä paikalle. Nähtyänsä, missä pelissä poikansa on, ja kuultuansa, minkä tähden se on siihen joutunut, alkoi tuo toivossaan pettynyt äiti itkemään ja surkuttelemaan poikansa kovaa kohtaloa, mutta noita äitinsä vaikerruksia ei Kaarlon tarvinnut kauvan kuulla; sillä ratasten pärinä ja matkan yhä enenevä pituus esti sen.

XI.

Vankien kulettajan avara pirtti tuli nyt Kaarlon asumaksi. Kahlittuna seinään kuin kartanokoira sai hän maata pirtin kovalla penkillä. Siinä mietti hän nykyistä kohtaloansa; mietti entisiä vapautensa päiviä, jolloin oli ollut omassa varassaan. Aina lapsuutensa ajoista asti muistui mennyt elämä hänen mieleensä yhtenä suurena rikoksena, jota ei milloinkaan voisi sovittaa. Vaikka omatuntonsa julisti hänen niin paljon pahaa tehneen, ei hän sittenkään voinut tunnustaa itseänsä kohtaloonsa syypääksi; isävainajaansa syytti hän siitä. Miksi hän oli häntä niin hellitellen kasvattanut, miks'ei hän ollut häntä aikanansa kurittanut. — Niin, miks'ei?

Kauan valvoi Kaarlo, vaikka kaikki muut jo nukkuivat. Hänen sydämensä oli levoton, sillä synkät ajatukset tulevista elämän kohtaloista saivat hänet suremaan. Linnut lehtikoissa ja huoneiden räystäissä lauloivat jo aamuvirttänsä ja aurinko metsän takaa alkoi heittämään ensimäisiä säteitään. Silloin vasta sai vanki unta. Kauvan ei hän saanut nauttia lepoansa, sillä kahleitten kolkko kalskahteleminen herätti hänet. Hän rupesi istumaan penkille, jossa alkoi muistelemaan äskeistä untansa, joka sai hänet entistäkin levottomammaksi.

Hän oli ollut olevinansa jossakin kaukana kotoansa… ehkäpä poissa Suomestakin, sillä kaikki oli siellä aivan toisenlaista ja ihmisetkin puhuivat outoa kieltä… Sitten tuli muuan herrasmies, joka osasi samaa kieltä kuin hänkin. Hän tuli Kaarlon tykö ja sanoi lempeällä äänellä:

»Nyt lähdetään katsomaan työpaikkaasi.»

Sanaakaan puhumatta seurasi Kaarlo pitkän matkaa oppaansa perässä vuorista seutua, kunnes saapuivat ison aukon partaalle… Sinne pimeään, ammottavaan syvyyteen alkoi opas astumaan, mutta Kaarlo ei olisi uskaltanut häntä sinne seurata; vasta sitten kuin opas vakuutti, ettei siellä mitään peljättävää ole, uskalsi Kaarlokin lähteä perässä. Kauan viipyi, ennenkuin he ehtivät aukon pohjalle, niin kau'an, että olisi luullut maan läpi mentävän. — Siellä pohjassa oli avarampi; siellä työskenteli suuri joukko ihmisiä, niiden seurassa paljon Kaarlon omia kansalaisiakin, jotka niin ahkerasti olivat toimessaan, että tuskin joutivat huomaamaankaan vasta tullutta. Kaarlollekin annettiin työ-ase käteen ja muiden mukana sai hänkin alkaa työnsä. Kun hän oli hetken aikaa työskennellyt ison kivilohkareen vieressä, alkoi se vyörymään hänen päällensä. Kaarlo koetti paeta pois alta, mutta se ei onnistunut. Joka kerta kun hän ponnisti viimeisetkin voimansa lähteäksensä juoksuun, kaatui hän aina paikalleen. Kivi oli jo niin likellä että oli allensa rusentamaisillaan Kaarlon, mutta siihen hän heräsi.

Kummallinen oli hänen mielestänsä tuo uni, niin kummallinen, että se pani hänet miettimään kurjaa tilaansa, miettimään niin syvästi, ettei hän enään voinut uneen ummistaa silmiänsä.

Pari viikkoa oli Kaarlo kulutellut aikaansa vankien kuljettajan tarkan peräänkatsannon alla; sitten lähdettiin häntä viemään oikeuspaikalle, vastaamaan teoistansa. Kaiken välin satoi vettä taivaan täydeltä, että perille päästyä oli vanki, samoin kyytimieskin läpimärkänä. — Vilun ja pelonväreet tunkivat hänen sydämensä lävitse, odotellessaan lakituvan eteisessä sisäänkäskyä. — Viimeinkin tuli rättäri ovelle ja käski sisälle. Vanginkuljettajan saattamana käveli vanki tuomarin eteen, joka jotakin suuremmoista kirjaa selaillen kysyi häneltä:

»Tämä nimismies N——ä syyttää sinua murhapoltosta, joka on tapahtunut suutarin, Mikko Kankaan torpassa, kesäkuun ensimäisenä päivänä; mitä sinulla on sanomista puolustukseksi?»

»Että olen mainitusta syytöksestä yhtä puhdas kuin aurinko taivaalla», sanoi Kaarlo jäykästi.

»Sinä siis kiellät sen tehneesi?» sanoi tuomari.

»Kiellän, kun en kuitenkaan ole sitä tehnyt», sanoi Kaarlo entiseen tapaansa, mutta sitä sanoessaan hänen äänensä vapisi.

Vieraatmiehet käskettiin sisälle kuulusteltaviksi. Molemmat sanoivat nähneensä Kaarlon sytyttämässä huoneen kattoa tuleen, josta se heti leveni joka paikkaan.

»Nämät todistavat vihasta ja vainosta», sanoi Kaarlo, kun toinen todistajista oli sanonut, mitä tiesi.

»No, mitä vääryyttä sinä heillekin olet tehnyt, että ne nyt vihasta sinun päällesi todistavat?» kysyi tuomari nauraen.

»En mitään.»

»Ei tietystikään ne sitten vihasta todista», sanoi tuomari.

Kun molemmat vieraatmiehet saatiin kuulustelluksi, saivat kaikki asianomaiset astua ulos.

Vapisevin sydämin odotti Kaarlo tuomiotansa. Hänen kasvonsa kävivät välistä tulipunaisiksi, välistä lumivalkeaksi. Sieltä täältä, väkijoukosta kuului tuon tuostakin tuo Kaarlolle hirveä, sydäntä tärisyttävä sana »Siperia», joka yhä enemmän sai hänet vapisemaan.

Tovin aikaa oltuansa ulkona, sai vanki astua lakitupaan kuulemaan tuomiotansa. Tuomari otti nyt oikein arvokkaan näköisen aseman ja alkoi:

»Rikoskaaren yhdennentoista luvun, toisen pykälän nojalla, tuomitaan Kaarlo Matinpoika Mäkelä kahden vieraanmiehen todistuksen mukaan murhapoltosta elinkautiseen pakko-työhön Siperiaan.»

Pahalla on paha palkka, sanotaan, niinpä tässäkin, Kaarlo oli ollut kaiken ikänsä paha, pahempi kuin muut saman ikäisensä. Hän oli elänyt isävainajansa väärän kasvatuksen mukaan, jotka jo nuorena ohjasivat hänet väärälle polulle, polulle jolta on vaikea palata, jos ei ole taitavaa ja valpasta opasta. Kaarlolla oli ollut sekin — oma äitinsä, joka häntä koetti ohjata oikealle tielle; mutta tuon oppaansa hyvät neuvot hän ylpeästi hyljäsi, vaeltaen vaan omaa, väärää polkuansa, joka johti auttamattomasti hukkaan.

* * * * *

Oli Juhannus, tuo keski-kesän ihanin aika, kun Mäkelän Kaarloa lähdettiin viemään kotoansa — kotoansa, sanoin, sillä kotonansa sai hän vielä käydä viimeisen kerran, mutta sitten ei enään milloinkaan. Kaikkein silmissä kiilsi kirkkaita kyyneliä, kun tuo kovasti raudoitettu vanki antoi heille ikuiset jäähyväisensä; mutta kaikkein enimmän kuitenkin suri vangin oma äiti poikansa kovaa kohtaloa; hän itki niin kovasti, ettei voinut sanaakaan puhua. — Kauvan ei Kaarlo saanut viipyä kotonansa, sillä kyytimiehensä kärryille täytyi taas istua, joka heti lähti ajelemaan kirkolle päin. —

Kun matkue saapui Ohkalan kohdalle, oli siinä iso joukko kansaa pihalla.

»Mitkähän markkinat tuolla on, koska on noin paljon väkeä?» kysyi
Kaarlo kolkosti.

»Siellä vietetään Ojalan Ainon ja suutarin Vilhon häitä», sanoi kyytimies yksitoikkoisesti.

Kaarlo hämmästyi tuon puheen kuultuansa, ettei tahtonut olla mitä sanoa. Hän ei ollut kuullut puhuttavankaan Vilhon ja Ainon kaupoista muuta kuin sen, mitä Takamäen muori oli tiellä hänelle kertonut.

»Minun pitäisi saada puhutella morsiusparia; olisitteko hyvä ja ajaisitte sinne», pyysi Kaarlo.

»No, saahan tuota nyt… näyttääpä tätä päivää vielä olevan», sanoi kyytimies, tirkistäen aurinkoon.

Kun Kaarlo astui tupaan, hiljeni heti hälisevä joukko. Kaikki katselivat häntä kuin lehmä uutta konttia; koettipa muutamat päissään olevat poikaviikarit puhua kaikenlaisia pisto- ja kompa-sanojakin, mutta niistäkös vanki viisi veisasi; suoraan kamariin hän vaan käveli, jossa juuri Vilho sattui olemaan. Saatuansa häneltä kynän, mustetta ja paperiliuskan, alkoi hän kirjoittamaan. Sanat tulivat melkein kuin itsestään, vaikka hänen kätensä hieman vapisi. — Kun kirjoitus tuli valmiiksi, meni hän Vilhon luo ja kysyi, josko tämä voi antaa hänelle anteeksi.

»Minulla ei ole enään mitään anteeksi antamista, kaikki olen jo ennen antanut», sanoi Vilho puristaen vangin tarjoamaa kättä hellästi.

»Minä onneton olen kaiken ikäni rikkonut sinua vastaan, muuta en ole tehnytkään; mutta nyt tahdon sinua niistä palkita», sanoi Kaarlo samalla ojentaen äsken kirjoittamansa paperin Vilholle.

Tuo paperi ei ollut suuri, mutta se sisälsi paljon. Se oli testamentti. Siinä määräsi Kaarlo Vilhon kaiken kiinteän ja irtaimensa ainaiseksi omistajaksi, sillä ehdolla, että Vilho antaisi hänen äidilleen murheettoman elinkautisen eläkkeen.

Silmäiltyänsä paperin sisällön, ojensi Vilho sen takaisin Kaarlolle ja sanoi, ettei hän ota mitään palkkiota.

»Ota edes lahjaksi, Vilho hyvä, ota, se on minun viimeinen pyyntöni, jos et sitä täytä, en saata uskoa, että sydämestäsi olet antanut anteeksi», sanoi Kaarlo, tarjoten uudestaan paperin Vilholle.

»Lahjaksi on tämä liijaksi iso, mutta koska sen noin sydämestäsi tahdot antaa, otan sen suurimmalla kiitollisuudella vastaan», sanoi Vilho tarttuen Kaarlon käteen.

»Ei, se ei ole kylläksikään, sovittamaan kaikkia niitä rikoksia, mitä olen sinulle tehnyt», sanoi Kaarlo.

Vilho riensi tupaan, mutta palasi heti takaisin, tuoden Ainoa mukanaan, jolle heti ilmoitti, minkä hyvän työn Kaarlo oli heille tehnyt. Sovinnon lämmintä kättä, joka samalla oli hyvästijätön merkki, löivät he nyt kaikin. Sitten itkien ja halaillen erkanivat he kuten veljekset, jotka ijäksi eroavat toisiatansa.

Kyytimies lähti vangin kanssa ajaa kitkuttelemaan eteenpäin. Ensin kulki tie aukeata niittyä, mutta sitten kääntyi se synkkään metsään… Kirkonkellot soivat niin surullisesti, juurikuin hyvästi-jätöksi tuolle onnettomalle, maanpakoon tuomitulle ja elämän myrskyissä sortuneelle nuorukaiselle… Metsän laidasta katsahti Kaarlo vielä kerran armaita synnyinseutujansa, jotka hänen nyt täytyi ainaiseksi jättää…

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ISÄN TOIVO ELI RIKKAUS JA RAKKAUS ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE