Tropiikin kuvia
Date: 2026-04-15T00:00:00+00:00
Keywords: New Guinea -- Description and travel

The Project Gutenberg eBook of Tropiikin kuvia

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Tropiikin kuvia

Havaintoja ja kokemuksia Australian uudesta Guineasta

Author: Lauri Laiho

Release date: April 15, 2026 [eBook #78448]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1928

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78448

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TROPIIKIN KUVIA ***

language: Finnish

TROPIIKIN KUVIA

Havaintoja ja kokemuksia Australian Uudesta Guineasta

Kirj.

LAURI LAIHO

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1928.

Uus-guinealaiselle ystävälleni
Maurice Hyde’lle
omistan tämän kirjan.
L.L.

SISÄLLYS:

Esipuhe.
Tekijän esipuhe.
Ensimmäisen päivän vaikutelmat.
Ent. Saksan Uuden Guinean synty ja myöhäisemmät vaiheet.
Uskoa ja taikuutta.
Kanakit omissa oloissaan.
Pidgin-englantia.
Kanakit ja heidän valkoiset herransa.
Rakkautta päiväntasaajalla.
Aasialaisia, polyneesialaisia ja sekarotuisia.
Suomalaisia ja skandinaaveja Etelämerellä.
Valkoinen mies tropiikissa.
Luoteis-Tyynenmeren saarten tulevaisuus.
Kierroksella tropiikin takalistoissa.
What name?
Etelämeren lumoissa.

ESIPUHE.

»Nimeni on Laiho, voisiko professori myöntää minulle puolen tunnin vierailun?», kysyi ääni puhelimessani eräänä päivänä viime toukokuussa.

»Hyvää päivää, herra Laiho, mitähän asia koskisi?»

»Haluaisin näyttää professorille käsikirjoituksen, joka käsittelee havaintoja ja kokemuksia Uudesta Guineasta.»

»Kuka on sen kirjoittaja?»

»Minä.»

»Oletteko itse ollut Uudessa Guineassa?»

»Kyllä.»

»Tervetuloa sitten kaikella muotoa! Mielenkiintoista tavata Teitä luonani.»

Niin tapahtui tutustumiseni Lauri Laihon kanssa. Kun vieras sitten sovittuun aikaan saapui luokseni, katselin joltisenkin uteliaana sisäänastuvaa nuorta miestä. Vieraallani oli miellyttävä ulkomuoto, hyvin vaaleansiniset silmät, verraten terävät piirteet ja vilkas ja solakka olemus.

Ei kestänyt kauan, ennenkuin olimme syventyneet vilkkaaseen keskusteluun, kysellen ja kertoen kokemuksistamme kaukaisilla Etelämeren saarilla. Kuinka oli herra Laiho sattunut joutumaan niin syrjäiseen maailmankolkkaan kuin Uuteen Guineaan? Mahtaa olla seikkailujenjanoa veressä, vastaa hän. Ensin hän oli oleskellut pari vuotta Melbournessa, Australiassa, mutta, sitten hän oli saanut halun tutustua tropiikin kiehtoviin saariin ja hankkinut itselleen toimen pienen sanomalehden palveluksessa Rabaulissa, entisen Saksan Uuden Guinean territorion hallitus keskuksessa, Uuden Britannian (Neu Pommern) saarella, Bismarckin saaristossa.

Rabaulissa herra Laiho oleskeli yhden vuoden ja kolme päivää, ja sinä aikana hän ehti tehdä joukon hyviä havaintoja Etelämeren elämästä. Rabaul lähimpine ympäristöineen on enemmän sivistynyttä kuin villiä — autoja ja elokuvateatteri —, ja huomaa siellä kaikkialla vielä nytkin selviä merkkejä saksalaisten jättämästä vaikutuksesta. Mutta ei tarvitse tunkeutua kovinkaan syvälle saaren sisäosiin tullakseen kosketuksiin villin luonnon ja pääkallonmetsästäjä-alkuasukkaiden kanssa.

Herra Laihon kirja osoittaa, että hän on kulkenut silmät avoinna matkoillaan, samoin kuin siitä saa sen vaikutuksen, että kaikki kuvaukset perustuvat tekijän omiin kokemuksiin. Hänen työnsä on siis ennen kaikkea havainnollinen esitys tropiikin elämästä. On myönnettävä, ettei tekijä ole voinut tunkeutua esityksessään niin syvälle kuin pitkäaikainen maassaolo ja säännöllinen, vartavasten suunniteltu tutkimustyö edellyttäisivät, jotka seikat olisivatkin luonnollisesti antaneet teokselle toisen luonteen, varsinkin alkuasukkaiden kansatieteelliseen kuvailuun nähden. Mutta se ei ole ollut hänen tarkoituksenaankaan. Tekijä antaa meille sensijaan vilkkaan ja eloisan esityksen tropiikista eurooppalaisen maallikon silmillä nähtynä. Eksoottisen aiheen kiintoisan kuvauksen lopettaa pirteä selostus seikkailusta, joka tekijälle sattuu kotimatkalla laivan ajaessa koralliriutalle Celebes-saaren ja päiväntasaajan välillä. Lukija vakuuttautuu pian tutustuvansa tekijässä kyvykkääseen kertojaan, jolla, on hyvä huomioimisvaisto ja paljon sanottavaa.

Helsingissä, kesäkuulla 1927.

Gunnar Landtman.

TEKIJÄN ESIPUHE.

Etelämeren saaret ovat siksi kaukaisia seutuja meille suomalaisille, ettei ole ihmeteltävää, vaikka tietomme ja käsityksemme niistä ovatkin vaillinaiset, usein jopa virheelliset. Sikäläisiä oloja kuvaava alkuperäinen matkakirjallisuutemme on verrattain köyhä. Mitä Tyynenmeren kansojen oloista tiedämme, perustuu suurimmaksi osaksi romaani- ja kertomakirjallisuuden useinkin mielivaltaisiin kuvauksiin ja harvoihin tieteellisiin teoksiin, joiden yksityiskohtainen perinpohjaisuus ei yleistietoja etsivää lukijaa kiinnosta.

Omien aikaisempien käsitysteni erheellisyys tropiikin elämästä etusijassa rohkaisikin minua yrittämään osaltani hieman valaista sitä hämäräperäisyyttä, minkä oletan vallitsevan muidenkin maanmiesteni tiedoissa paljon puhutuista, mutta vähän tunnetuista »paratiisillisista saarista».

Toimessani Rabaulin ainoan ja »kaikkitietävän» sanomalehden »The Rabaul Timesin» palveluksessa minulla oli mainio tilaisuus läheltä seurata valkoihoisten ja mustien — niinkuin keltaisten ja ruskeidenkin — välisiä suhteita ja tehdä havaintoja elämästä ja oloista Bismarckin saaristossa yleensä. Ettei tekeleestä silti tullut parempaa kuin tuli, johtunee tämäntapaisten aiheiden arvokkaaseen esittämiseen vaadittavan etnografisen ja etnologisen pohjasivistyksen puutteesta. Olen joka tapauksessa koettanut kuvailla sikäläisiä oloja ja elämää sellaisina kuin ne tavallisen maallikon silmillä katsottuna ovat, liioittelematta ja värittelemättä, ja uskallan toivoa, että kirjani puutteellisenakin kykenee osaltaan palvelemaan tarkoitusta, johon ylempänä viittasin.

Käytän tilaisuutta tässä yhteydessä kunnioittavimmin kiittääkseni tunnettua Uuden Guinean olojen erikoistuntijaamme, professori Gunnar Landtmania, joka, paitsi ystävällisesti kirjoittamaansa esipuhetta, ehdotti käsikirjoitukseen arvokkaita parannuksia, sekä professori Kaarlo Hildéniä hänen antamistaan tarpeellisista osviitoista.

Heinäkuulla 1927.

Tekijä.

ENSIMMÄISEN PÄIVÄN VAIKUTELMAT.

Tyynenmeren pitkät mainingit tuudittelevat tasaisesti täysin höyryin jyskyttävää Etelämeren postilaivaa. Aurinko paahtaa kantta, ja väkevä meri-ilma raukaisee…

Näin on jatkunut jo seitsemän päivää eli siitä asti, kun Sydneystä läksimme pohjoista kohti, ja huomenna pitäisi laivan laituroida ensimmäiseen määräpaikkaansa — Rabauliin. Suurin osa matkustajia on »alhaalla etelässä» vilvoittelemassa käyneitä kookos-plantaasien ylivalvojia, työnjohtajia ja mandaattihallituksen virkamiehiä, jotka nyt palaavat takaisin yksinäisille tiluksilleen ja erakkosaarilleen.

Etelämeren valkoihoiset eli saaristolaiset, kuten he itse itseään nimittävät, ovat hilpeäluontoista väkeä ja osaavat elää hetken kerrallaan. Auringon laskettua ja ilman käytyä siedettävämmäksi pannaan iso gramofoni yläkannella soimaan jazzimusiikkia, parit alkavat pyöriä ja viinurit tarjoilevat jäällä sekoitettuja juomia… Se on elämää tropiikin paahtamille miehille, joille jo kenties päivän parin perästä alkaa entinen yksitoikkoinen erakkoelämä pienellä, eristetyllä saarella, ainoina kumppaneina satakunta vaskenkarvaista kanakkia…

Tanssi jatkuu myöhään yöhön, kunnes naiset väsyneinä vetäytyvät hytteihinsä. Etelämeren saaristo on niitä harvoja maailmankolkkia, missä valkoiset naiset vielä nykypäivinä ovat vähemmistönä miehiin verraten — ja niinmuodoin suuresti palvottuja.

Auringon seuraavana aamuna noustua pilvettömälle taivaalle ilmestyvät rannattoman ulapan näköpiiriin Duke of York-ryhmän laakeat saaret, ja taempana häämöittävät sinisenharmaina kyhmyinä Gasellinniemen kolme vuorenhuippua. Laiva lipuu Uuden Britannian ja Uuden Irlannin välisestä, St. Georgen kanavassa mutkittelevaan Blanche-lahteen. Satama on täysin suojassa tuulilta ja hyökyaalloilta ja erikoisen syvä, väitetäänpä koko laajan satamalahden lepäävän luhistuneen kraatterin päällä.

Pari laituria makasiinirakennuksineen ja joitakin pieniä moottorikuunareita pistää silmään tropiikin viheriöivää taustaa vastaan. Jossakin tuolla viidakon takana siimeksessä pitäisi sijaita Rabaulin kaupungin. Lähemmäksi tultua löytää etsivä katse jonkin valkoiseksi maalatun bungalowin päädyn pilkistävän tuuheiden akaasiain ja korkeiden kasuarinapuiden oksien lomitse.

Laiturilla seisoo kaksi erillistä ihmisparvea: hohtavan valkoiseen vaatekertaan pukeutuneet eurooppalaiset ja erivärisillä vyötäisvaatteilla verhotut tummapintaiset kanakit. Postilaivan tulo on aina suuri tapaus täällä maailman sivulla; kaikki, jotka vain voivat, rientävät silloin laivarantaan. Valkoihoiset huutelevat kuulumisia laivassaolijoille, mutta kanakkien parvi seisoo äänettömänä: ei ole hedelmillä lastattuja kanootteja, rahansukeltajia eikä kuriositeettien kaupustelijoita parveilemassa laivan kupeilla, kuten useimmissa muissa Idän satamissa. Kanakit ovat haluttomia sellaiseen touhuiluun, heiltä puuttuu yritteliäisyyttä, ja lisäksi, heidän ei ole tarvis: kopra kasvaa palmun latvassa ilmankin — ja koprasta maksetaan hyvin.

Tuttava australialainen on vastassa autonsa, malaijikuljettajan ja parin kanakkipalvelijan kanssa. Kanakit kantavat tavarat autoon, malaiji istuutuu ohjaajan paikalle. Tulokas mittailee tätä Etelämeren hintelää poikasta hieman tutkivin katsein, ennenkuin istuutuu auton takaistuimelle. Myöhemmin hän saa tietää, että malaijeja pidetään Etelämerellä rotuasteikossa yhdenarvoisina kiinalaisten kanssa, tottuupa vielä istumaan täysin levollisena usein hurjaa vauhtia kiitävässä vaunussa, jonka ohjausratasta pyörittelee näiden saarten alkuperäisin poika, tummapintainen kanakki.

Ajaa huristetaan tuuheiden mangopuiden kaartamaa viertotietä halki Malakunan esikaupungin. Huolimatta tärkeydestään Luoteis-Tyynenmeren saaristossa Rabaul ei kuitenkaan tee ensinkään kaupunkimaista vaikutusta, ellei oteta lukuun erillään olevaa, tiheään asuttua kiinalaiskorttelia. Parin neliökilometrin alueella sijaitsee eurooppalaisessa kaupunginosassa viitisenkymmentä puutarhoilla ympäröityä bungalowia, joista suurempia käytetään virastotarkoituksiin, pienempiä taas yksityisasunnoiksi. Onpahan kuin pienoinen puutarhayhteiskunta.

Ulkomaalaisen maassaoloa koskevien virallisten asiain tultua järjestetyiksi ajamme jälleen korkeiden kasuarinapuiden reunustamaa kujannetta ja edelleen ylös parin kilometrin pituista mäkeä Namanulan esikaupunkiin, missä minulle on varattu pieni sievä, kahden huoneen bungalow. Virkistävän kylmän kylvyn saatuani alan katsella uutta ympäristöäni.

Minulle varattu kanakkipalvelija on jo ennakolta saanut tiedon uuden »masterin» tulosta. Siinä hän nyt ihmettelee kumppaniensa, naapuritalon mustien kanssa matkatavarain paljoutta, hokien pidgin-englanniksi [Pidgin-englanti on köyhäsanaista, taivuttamatonta englantia, jota puhutaan yleisesti Etelämerellä. Tästä enemmän edempänä.] tuon tuostakin, uuden vaatekerran tai kirjapinkan ilmestyessä pöydälle: »Runsaasti liian paljon jotakin.» — Australialaiset näet eivät tuo mukanaan mitään sellaista, mitä eivät välttämättä tarvitse tropiikissa. Metalliesineet ruostuvat tai muuttavat väriänsä, kellot lakkaavat käymästä, villavaatteet homehtuvat, ja kaikki muut vaatetavarat ja pikkuesineet joutuvat joko rottien, kookos-kovakuoriaisten, koiperhosten tai kanakkien saaliiksi. — Yksityisiä englantilaisia sanoja harvaan lausuen saan Tukaveon — hän oli jo etukäteen piirtänyt nimensä nähtäväkseni — ymmärtämään, että tahdon saada tavarani järjestetyiksi laatikkoihin, kenkäni maalatuiksi valkoisiksi ja niin edespäin. Ensimmäinen kielellinen vastoinkäymiseni hänen kanssaan johtuu omasta tietämättömyydestäni; kukaan ei ollut vielä ehtinyt selittää minulle Gasellinniemen kanakkien tapaa vaihtaa kerakkeita sanojen alussa. Niinpä Tukaveo näyttääkin hieman loukkaantuneelta, kun hänen kohteliaaseen tarjoukseensa, haluanko sea (engl. merta) vastaan kieltävästi ja pudistan päätäni. Kymmenisen minuutin kuluttua poika kuitenkin palaa takaisin tuoden suuren kupin englantilaiseen tapaan valmistettua väkevää teetä ja joitakin keksejä. Hän oli siis tarkoittanut tea (engl. teetä).

Namanula sijaitsee kahden lähekkäin olevan vanhan tulivuoren välisellä kunnaalla, noin sata metriä merenpinnan yläpuolella. Tältä vuorten väliseltä kunnaalta on avoin näköala niin Blanche-lahdelle kuin vastakkaisella puolella aaltoilevalle St. Georgen kanaalille; samoin saapuvat vilvoittavat tuulenhengähdykset kummaltakin mereltä esteettömästi hellettä lieventämään. Paikan oivallisuuden vuoksi saksalaiset valitsivat sen Rabaulin perustaessaan kuvernöörin asumapaikaksi ja rakennuttivat sinne sitäpaitsi isohkon sairaalan eurooppalaisia potilaita varten; sittemmin on sinne noussut kymmenkunta yksityisten asumaa bungalowia. Täytyy ihailla sitä tarmon ja yritteliäisyyden näytettä, mikä silloisilta saksalaisilta insinööreiltä on vaadittu heidän rakentaessaan oivallisen autotien Rabaulista tänne, halki jyrkkämaastoisen ja sankkaa viidakkoa kasvavan rinteen, jota vielä lisäksi maanjäristykset aika ajoin ravistelevat.

Toinen, pienempi tie, myöskin saksalaisten perua, vie Namanulasta kuvernöörin bungalowin ohitse, edellistä jyrkempiä rinteitä kiemurrellen, halki miltei läpinäkymättömän viidakon alas Rabauliin. Tätä tietä sanotaan morsiuspoluksi, ja sitä voi kulkea vain jalan tai ratsain. Huipulta, kuvernöörin asunnon kohdalta aukenee katsojan silmäin eteen muuan maailman kauneimpia näköaloja; kolme, neljä kerrosta vehreyttä uhkuvaa tiheää viidakkoa, jonka latvoja silmä viihtyen hyväilee, epäröiden minne seuraavassa hetkessä kohdistua — lahden pohjukassa, viidakon alla lepäävään rauhalliseen kaupunkiin ja sen valkoisiksi maalattuihin, peltikattoisiin rakennuksiin, vaiko sen takana tyynenä välkkyvään Blanche-lahteen, vaiko vastakkaisella rannalla äkkijyrkkänä kohoavaan, silmänkantamattoman laajaan vuoritasankoon. Maisema on liian suurenmoinen — kameran tähystyslasi mitättömän, pieni…

Katsoja vetäytyy pois raukaisevasta auringonpaisteesta ja painuu viidakon viileään puolihämärään: kostean mullan ja vehmaan lehvistön tuoksua, salaperäisiä ääniä, lintujen viserrystä… leipäpuun suurikokoinen, kuivunut lehti putoaa rasahdellen oksalta toiselle, säikähtyneet sisiliskot kahisevat lakastuneiden lehtien seassa, vankkarakenteiset hämähäkinseitit tarrautuvat kulkijan hiestyneisiin kasvoihin… Jostakin kaukaa kuuluu kanakkien yksitoikkoinen joiku, jota tum-tum rummun kumajava kaiku säestää.

Morsiuspolku päättyy kalmistoon — niinkuin sopiikin. Tuskin missään muualla tapaa niin rauhallista vainajien kaupunkia kuin Rabaulissa: miltei pystysuorina kohoavat viidakkoa kasvavat vuorenrinteet sen kolmella sivulla, jykevien satajuuristen viikunapuiden neljännellä sivulla erottaessa sen kasvitieteellisestä puutarhasta. Ei kantaudu kaupungin kohu sinne, ei edes vilvoittava tuulenhenki pääse pujottautumaan tähän hiljaisuudelle pyhitettyyn soppeen. Siellä lepäävät eurooppalaiset, japanilaiset, kiinalaiset ja malaijit samassa kolkassa, tosin kukin rotu omalla pienellä alueellaan. Alku asukkaat, kanakit, sensijaan »istuttavat» — kuten heillä on tapana sanoa — kuolleensa muualle.

Kalmiston ja kaupungin välillä on laaja kasvitieteellinen puutarha, niinikään saksalaisten aikoinaan alulle panema. Kuten odottaa sopiikin, näkee siellä kasveja ja puita jos jotakin heimoa ja luokkaa; onpa joukkoon eksynyt eräs eläinkunnan edustajakin: joskus ammoisina aikoina ovat maanjäristykset nostattaneet merenpohjasta jättiläisvalaan luurangon ja sijoittaneet sen keskelle nykyistä puistoa, missä se yhä vielä muotonsa säilyttäneenä on kestänyt vuosikymmenien sateet ja auringonpaisteet.

Kasvitieteellisen puutarhan välittömässä yhteydessä on Rabaulin kiinalaiskortteli. Sen tiheään rakennetut asumukset ja suorakulmaiset kadut muistuttavat enemmän kaupunkia kuin eurooppalaisten asuma varsinainen Rabaul, jossa talot ovat siroteltuina hajalle ympäri lahden perukkaa.

Samoinkuin Rabaul on Uuden Britannian ja koko Bismarckin saariston tärkein keskus, on Rabaulin kiinalaiskortteli näille seuduille muuttaneen aasialaisen rodun valtapaikka. Sen pääkadun varrella ei ole ainoatakaan asuntotaloa, vaan ovat kaikki varatut joko kauppapuodeille, räätälinliikkeille, pesulaitoksille tai ruokaloille — onpa siellä pari kiinalaista hotelliakin. Kauppojen hyllyt ovat täynnä liha- ja kalasäilykepurkkeja sekä kaikenlaista rihkamaa alkuasukkaille. Ja kauppa näyttää käyvän hyvin: kaikkien myymäläin ovet ovat auki, ja oviaukoissa tungeksii ostonhaluisia kanakkeja ja kanakkinaisia palmunlehvistä punottuine vasuineen, useimmilla naisilla on sitäpaitsi lapsi selässä tai rinnalla roikkumassa.

Markkina-aika on päättynyt, kanakit ovat myyneet kaupunkiin tuomansa hedelmäkantamukset ja valmistautuvat nyt palaamaan takaisin kyliinsä ostoksineen, kellä lihapurkki, kellä pullo lamppuöljyä, uusi hakkuuveitsi, vyötäisvaate ynnä muuta pientä rihkamaa vasussaan.

Kiinalaiskortteli ei houkuttele ainoastaan yksinkertaisia kanakkeja. Eurooppalaisetkin näyttävät viihtyvän sen itämaisessa ilmakehässä, varsinkin sen hotellit ja biljardihuoneet ovat valkoisten suosimia. »Fan-Tan», eräänlainen nappipeli, on yleisin niistä kiinalaisten harjoittamista uhkapeleistä, joissa eurooppalaiset menettävät rahansa.

Tropiikin päivä ei ole pitkä. Aurinko laskee muutamaa minuuttia jälkeen kuuden ja pimeä seuraa melkein välittömästi. Pimeä ei kuitenkaan kestä kauan, sillä miltei neljännestunnissa on täysikuu noussut keskelle kuulakkaan sinistä tähtitaivasta. Sen valju hohde ei jää paljonkaan jäljelle Suomen hämäristä keskitalven päivistä. Kuu on niin lähellä maata, että kuuleman mukaan on vaarallista asettua nukkumaan sen loisteeseen: voi tulla »kuunlyömäksi».

Rabaulissa on sellainenkin nykyajan laitos kuin elokuvateatteri: keskiviikko- ja lauantai-iltaisin on yksi näytäntö eurooppalaisille ja aasialaisille, ja torstai-iltana kanakeille. Hyvän tavan mukaan antavat eurooppalaiset palvelijoilleen shillingin viikossa tähän huviin. Sattuu olemaan mustien ilta, mutta pistäydyn sisään — puolta korkeammasta pääsymaksusta kuin kanakit. Aateluus velvoittaa!

Alemmat, muina iltoina aasialaisille ja malaijeille varatut penkkirivit ovat ahdinkoon asti täynnä päiväntasaajan tummapintaisia lapsia. Neekerinhaju on vahva. Ylemmät, eurooppalaisille varatut tuolirivit ovat tyhjinä, niihin ei alkuasukkaiden sallita istua. Myöhemmin tulin huomaamaan, kuinka rikas kiinalainen kauppias, joka omisti puolet koko teatteria, sai tyytyä istumaan alemmilla penkkiriveillä muiden aasialaisten ja malaijien seurassa.

Ohjelma käsittää vuoden, parinkin vanhoja viikonkuvia, pilakuvia ja paikallisia, mustista itsestään otettuja valokuvaesityksiä. Hollywoodin kiihoittavia draamoja ja moraaliltaan epäilyttäviä näytelmiä ei, viisaasti kyllä, näytellä alkuasukkaille. Väliajalla tarjotaan mustille vieraille väkevää teetä läkkipeltituopeissa sekä pieni »pulla» ja sitäpaitsi yksi Capstan-savuke. Teatterissa, jossa kaikki ikkunaluukut ovat auki, saa tietysti tupakoida vapaasti.

Kuu on kadonnut näkyvistä. Taivas peittynyt pilviin. Sysimustaa tietä ajaessa välähtää ohitse tuhansien valokärpästen piirittämiä akaasiapuita… Sade rapisee vaunun katolla… ukkonen jyrähtelee kauempana. Hajanaisia mielikuvia sujahtelee aivoissa… täällä alhainen rotu — huoleton elämä ja yltäkylläisyys… siellä kaukana korkeampi rotu — puute ja elämänhuolet.

Tukaveo on lamppua täyttäessään tipahuttanut jonkin pisaran öljyä lampun kupeelle, ja siihenkös nyt on kertynyt sadoittain pieniä hyönteisiä — surmansa saamaan. Yhä uusia joukkoja parveilee lampun kuvun vaiheilla ja yhä enenee öljyisellä uurnalla tukehtuneiden pikkuolioiden luku. Pienen pieniä ne ovat, kuin meidän hyttyset. »Lentäviksi muurahaisiksi» englantilaiset niitä nimittävät. Niitä esiintyy vain sateen aikana, auringon paistaessa ne syntyvät siivettöminä, mutta täyttävät silloinkin kaikki mahdolliset ja mahdottomat paikat, etenkin voi- ja sokeriastiat. Jokainen noilla seuduin vähänkin aikaa elänyt eurooppalainen voi huoletta kerskua syöneensä muutamia satoja muurahaisia.

Kirjoittamisesta ei tule mitään: hyönteiset peittävät paperin, kynän, mustepullon, kaiken, mitä on lampun himmeässä valopiirissä. Vikiseepä joukossa jokin pahanilkinen moskiittokin, ahdistellen varsinkin korvalehtiä ja paljaita kyynärpäitä. Kaikella hyvällä on varjopuolensakin.

Väsyneenä, mutta kuitenkin tyytyväisenä rikassisältöiseen päiväänsä vastatullut kömpii moskiittoverkon suojaan vuoteeseen.

ENT. SAKSAN UUDEN GUINEAN SYNTY JA MYÖHÄISEMMÄT VAIHEET.

Jo ammoisina aikoina ennen Kristuksen syntymää arvellaan babylonialaisten merenkävijäin ulottaneen retkensä aina Tyynellemerelle saakka. Mutta ensimmäinen, jonka varmasti tiedetään käyneen Etelämerellä v. 1520, oli portugalilainen Magelhaens, jonka retken Espanjan hallitus kustansi ja josta oli seurauksena Filippiinien valtaus. Oletetaan M:n mainitulla retkellään ainakin nähneen muitakin luoteis-Tyynenmeren suurimpia saaria. Nykyisen Uuden Guinean saaren löytäjäksi mainitaan espanjalainen Saavedra, joka v. 1527 löysi Uuden Guinean, Uuden Britannian ja Uuden Irlannin, luullen niitä kaikkia yhdeksi saareksi, jolle hän sitten antoi nimen Papuasia. V. 1645 hänen maanmiehensä Juguo Ortez totesi papualaisten muistuttavan Afrikassa olevan Guinean rannikon neekereitä ja nimitti saaren Uudeksi Guineaksi.

Ominaista senaikaiselle löytöretkeilylle oli, että retkeilijät useimmiten etsimänsä saaren tai mantereen asemesta löysivät jonkin toisen tuntemattoman maan. Taruperäisten kuningas Salomonin kaivosten ja Australian mantereen etsinnät viitoittivat reitin Etelämeren saaristoon. Niinkin pienet saaret kuin Uusi Britannia ja Uusi Irlanti löydettiin aikaisemmin kuin Australian mannermaa.

Vasta 1800-luvun puolivälissä Australian asutuksen lisääntyessä alkoivat sikäläiset kauppamiehet tehdä pienillä kuunareillaan retkiä Uuden Guinean ja Salomonin saarille ostaen asukkailta kopraa ja houkutellen näitä mukaansa työvoimaksi Queenslannin sokeriruokokentille. Tämän vuosisadan alussa alkanut »Valkoinen Australia»-politiikka ja sitä seurannut lakimääräys, joka kieltää australialaisia työnantajia käyttämästä värillistä työvoimaa, ovat saaneet aikaan sen, että silloin »ryöstetyt» kanakit ovat jo aikoja sitten palautetut kotisaarilleen tai ainakin niille tienoille.

Ensimmäisen sysäyksen luoteis-Tyynenmeren saarten varsinaiselle valtauspolitiikalle antoi saksalaisten kauppamiesten ripeä esiintyminen noin 40 vuotta sitten. Tohtori Finsch on näistä saksalaisista »siviilivalloittajista» parhaiten tunnettu. 1880-luvulla hän purjehti Uuden Guinean pohjoisrannikkoa pitkin jättäen siellä täällä maihin pienen varaston hiiliä merkiksi siitä, että Saksalla oli kaupallisia harrastuksia niillä seuduin. Tämä herätti levottomuutta Suur-Britannian siirtomaapoliitikoissa, ja melkein samanaikaisesti kuin tri Finsch pohjoisrannikolla toimitti valtauksia, purjehti englantilainen risteilijäalus etelärannikkoa myöten tehden siellä valtauksia Englannin kruunulle. Silloin liitettiin m.m. Papua Suur-Britannian siirtomaihin, vaikka se myöhemmin, v. 1912, annettiin Australian valvontaan.

Mutta saksalaisilla oli etumatkaa tässä kilpavaltauksessa, ja he toimivat ripeästi. Varhaisempien espanjalaisten ja brittiläisten löytöretkeilijäin antamat, samoinkuin alkuasukkaiden omat paikannimet, saksalaistettiin kaikki. Silloin syntyivät Keisari Wilhelmin maa, Bismarckin Arkipelagi, Uusi-Pommeri, Uusi Mecklenburg, ynnä monet muut saaret, jotka yhdessä muodostivat Saksan Uuden Guinean. Samaan ripeään tahtiin alkoi näiden saarten taloudellinen elämä vaurastua heti, kun Saksan hallitus oli ottanut ne suojelukseensa ja saksalaiset kauppayhtiöt olivat alkaneet ostaa alkuasukkailta suuria maa-alueita pilkkahintaan. Hallitus rohkaisi ja avusti lainoilla emämaasta tulleita siirtolaisia hyvään alkuun. Satamia ja kauppa-asemia perustettiin, myrkyllisiä soita — moskiittojen tyyssijoja kuivattiin, säännöllinen laivayhteys emämaan kanssa järjestettiin, lyhyesti — kaikki saksalaiseen malliin.

Mutta samalla olivat seikkailun ja romantiikan ajat ohi, ainakin siinä merkityksessä, missä olemme tottuneet niistä lukemaan Etelämeri-romaaneissa… Vielä saattaa silti kuutamoisina öinä, fosforihohtoisten maininkien loiskuessa laakeille rannoille juhlallisessa rytmissä, kaakkoistuulen suhistessa palmujen latvoissa ja lentävien kettujen raskaasti viuhkoessa ilmaa kuin mitkäkin kummitukset, loihtia mieleensä kuvia entisaikojen merenkävijäin ja onnenetsijäin uskaliaista retkistä ihmissyöjäin saarilla, koralliriutoilla haaksirikkoutuneista aluksista ja salaperäisesti kadonneista miehistöistä…

Tosin on ihmissyöjiä olemassa vielä meidänkin päivinämme Etelämeren suurimpien saarten, niinkuin Uuden Guinean, Uuden Britannian, ja Uuden Irlannin keskiosissa, jonne valkoisen miehen on vaikeata päästä tiettömien vuorten yli, samoinkuin sieltä rannikolle tunkeutuminen on liian rasittavaa tropiikin laiskoille alkuasukkaille. Rotumme kunnian nimessä täytyy sentään myöntää, etteivät maastoesteet sen paremmin kuin ihmissyöjätkään olisi pidättäneet eurooppalaisia jo aikoja sitten tunkeutumasta saaren sisäosiin, jos siellä vain olisi tiedetty olevan riittävästi taloudellisia houkuttimia. Etelämeren elinkeinon ja kaupan tärkein tekijä, kookospalmu, ei viihdy kaukana suolaisen meren lähettyviltä. Toiset kansantaloudellisesti vähemmän tärkeät vaikuttimet, niinkuin mineraalien etsintä, saattavat aika ajoin houkutella harvoja uskalikkoja antautumaan alttiiksi vuoristolaisten keihäänheitoille. Moroben kultalöydöt Uuden Guinean saaren itäosassa, noin yhdeksän päivän matkan päässä rannikolta, ovat tällaisen löytöretkeilyn tulos. Lähetyssaarnaajat ovat ainoat, jotka puhtaasti altruististen vaikuttimien kannustamina, usein henkensä kaupalla, tunkeutuvat ihmissyöjien asuinsijoille vallaten vuosi vuodelta yhä suuremman alan uskonnolle ja sivistykselle.

Mies, joka on tehnyt entisen Saksan Uuden Guinean rauhallisen sivistykselle valtaamisen hyväksi enemmän kuin kukaan muu, oli australialainen lähetyssaarnaaja, tohtori Brown. 50 vuotta sitten hän purjehti muutamien fidšiläisten alkuasukassaarnaajien kanssa Duke of Yorkin saaristoon, perustaen sinne Uuden Guinean ensimmäisen metodisti-lähetysaseman. Sieltä hän pian laajensi toimintansa Uuden Britannian ja Uuden Irlannin saarille uskaltaen usein yksin ja aseettomana taisteluhaluisten villien joukkoon. Mainittujen saarten asukkaat olivat jo sitä ennen olleet jonkin kerran kosketuksissa häikäilemättömien ja tekojaan punnitsemattomien kauppamiesten kanssa, joten heillä oli omat ennakkoluulonsa valkoisesta miehestä. Brown alkoi kuitenkin raivaustyönsä rauhallisin keinoin perustaen kirkkoja ja lähetysasemia. Myöhemmin oli hänen periaatteistaan huolimatta usein joukkoineen pakko tarttua aseisiin ja rangaista murhanhimoisia opetuslapsiaan. Muistelmissaan Brown myöntää, että ainoa mahti, jota villit kunnioittivat, oli raaka ylivoima. Kirjoittajan vuonna 1926 ollessa Rabaulissa vietettiin siellä suurin juhlallisuuksin metodistilähetysaseman 50-vuotisjuhlaa, joka samalla muodostui kunnianosoitukseksi tri Brownin työlle. Myöhemmin on näille saarille perustettu muidenkin uskontokuntien lähetysasemia.

Bolivialainen markiisi de Ray oli toinen, joka teki nimensä tunnetuksi Etelämeren kansoittajana, vaikka hänen siirtolasuunnitelmansa epäonnistuikin täydellisesti. V. 1879 hän varusti retkikunnan, johon kuului yli kolmesataa eri kansallisuutta olevaa eurooppalaista, purjehtiakseen Uuden Irlannin saarelle ja perustaakseen sinne siirtolan. Retken osanottajat olivat kaikki yhtä innostuneita kuin sen johtajakin, mutta kenelläkään ei ollut kokemusta tropiikin erikoislaatuisesta elämästä ja vaatimuksista. He lastasivat laivansa kallisarvoisilla koneilla, joiden käyttämiselle mainitulla saarella ei ollut mitään raaka-aineiden tarjoamia edellytyksiä. Sanotaanpa retkikunnan kuljettaneen mukanaan useampia satoja tuhansia tiiliäkin. Heillä oli satoja kirveenteriä, mutta he olivat unohtaneet varret kotiin. Kiniinin sijasta he olivat ottaneet mukaansa madonnankuvan, ja lääkärien sijasta pappeja. Ensimmäinen viljelykselle valittu alue osoittautui liian mäkiseksi. Makeanveden puute oli ainaisena uhkana. Kuume, ihotaudit ja heikko ravinto lopettivat monta retkikunnan jäsentä jo Uudessa Irlannissa. Kaksi vuotta turhaan yritettyään retkikunta päätti siirtyä melkein hylyksi käyneellä laivallaan Uudessa Kaledoniassa olevaan ranskalaiseen siirtolaan. Vielä tällä matkalla kuoli useita janoon ja heikkouteen. Loistavin toivein lähteneen retkikunnan rippeet siirtyivät lopulta Uudesta Kaledoniasta Australiaan, missä heitä on muutamia vielä elossa. Markiisi de Ray joutui kevytmielisestä kanssaihmistensä elämän vaarantamisesta vankilaan ja kuoli lopulta mielisairaalassa.

Kaikkein tunnetuimpia nimiä luoteis-Tyynenmeren saaristossa on Mrs. Forsaythin liikanimi »Kuningatar Emma». Nimi oli alkujaan annettu pilkallisessa mielessä, mutta tämä merkillinen nainen kohosi älynsä ja kauneutensa avulla uuden nimensä arvoiseksi. Hän oli syntyjään samoalainen sekarotuinen, jätti miehensä Samoaan ja purjehti erään uus-seelantilaisen kanssa Uuden Britannian saarelle, missä hän alkuasukkaiden uhkauksista välittämättä astui joukkoineen maihin vuonna 1849. Heimopäälliköiltä Emma osti maata rihkamalla ja tupakalla, pannen alulle ensimmäisen kookosplantaasin Bismarckin saaristossa. Kerrotaan hänen aikanaan ostaneen m.m. Mortlock-saaret viidellä tupakkanaulalla — nykyjään niiden arvo lasketaan miljoonin markoin.

Siihen aikaan kookosplantaasien alullepaneminen oli verraten helppo asia: eurooppalainen saapui seudulle ensin vaihtamaan rihkamansa ja tupakkansa alkuasukkaiden kopraan, katseli itselleen sopivan maa-alueen, sadasta aarista ylöspäin, ja lunasti alueen päälliköiltä mitättömästä maksusta. Sitten hän saattoi palkata parisen sataa kanakkia raivaamaan alueen ja istuttamaan siihen kookospähkinöitä. Ensimmäiseen sadonkorjuuseen saakka hän saattoi jatkaa kauppiastointaan ansaiten siten riittävästi kaikkien plantaasin aiheuttamien kulujen peittämiseksi. Kun palmut sitten viiden, seitsemän vuoden kuluttua kantoivat ensimmäisen sadon, oli hänen tulevaisuutensa taattu. Hän voi viettää päivänsä verannallaan telttatuolissaan loikoen romaanin ja viskylasin ääressä: pähkinät kasvoivat palmuissa ja kanakit tekivät työn. Kymmenen, viidentoista vuoden kuluttua plantaasin perustamisesta hän voi sanoa itseään varakkaaksi mieheksi missä maanosassa tahansa, ellei hän siihen mennessä jo ollut tullut keihästetyksi, tai, mikä vielä tavallisempaa — juonut itseään loppuun.

Mutta, kuten sanottu, sitten tulivat saksalaiset lakeineen ja järjestyksineen. Maa tuli valtion omaisuudeksi. Kookosviljelijäksi yrittävän piti ensin ostaa maa kanakkipäälliköiltä, sitten alistaa tarjouksensa hallituksen hyväksyttäväksi ja maksaa siitä vielä kohtuullinen korvaus kruunulle. Hallitus saattoi myöskin evätä tarjouksen, milloin se arveli kaupanalaisen maa-alueen riistävän joltakin kanakkiheimolta vastaiset elinmahdollisuudet.

Siihen tapaan jatkuivat olot Saksan Uudessa Guineassa aina maailmansodan syttymiseen saakka. Mainittu siirtomaa-alue käsitti silloin Keisari Wilhelmin maan, Bismarckin Arkipelagin, Saksalaiset Salomonin saaret, Nauru-saaren, Karoliinit, Maršall-saaret ja Marianne-saaret (Guamia lukuunottamatta).

Joitakin päiviä sodan julistamisesta alkoivat Australian, Uuden Seelannin ja Japanin risteilijät kukin taholtaan lähestyä Saksan Uutta Guineaa hävittääkseen ensi sijassa alueella sijaitsevat neljä voimakasta radioasemaa ja puolisen tusinaa sotalaivoja. Tässä tehtävässään he ylivoimaisina onnistuivatkin helposti. Saksalaiset olivat japanilaisten tai australialaisten hyökkäystä odottaen muuttaneet hallituksen Rabaulista Tomaan, helposti puolustettavaan vuoristoseutuun. Joukko ampuma-aseiden käyttöön koulutettuja alkuasukkaita oli luvannut pysyä uskollisina saksalaisille, joilla sitäpaitsi oli upseereja ja ampumatarvikkeita, risteilijöitä ja apulaivoja siellä täällä saariston monissa satamissa: saksalaiset olisivat voineet tehdä tehokasta ja pitkällistäkin vastarintaa. Mutta todennäköisesti olivat hallitusviranomaiset saaneet emämaasta määräyksen luovuttaa alueet vastarinnatta niin edullisilla ehdoilla kuin mahdollista. Tomaan siirtynyt hallitus antautui syyskuun 15. ja muiden saarten piiripäälliköt seurasivat esimerkkiä. Vain joissakin paikoin tekivät saksalaiset joukot lievää vastarintaa.

Mainitsemisen ansaitsevat saksalaisen tutkimusmatkailijan, kapteeni Herman Detznerin [Kapteeni Detzner (nyt tohtori) piti esitelmän tässä mainitusta retkestään Helsingissä vuonna 1924] vaiheet Uuden Guinean saarella sodan aikana. Kapteeni Detzner oli vähän ennen sodan syttymistä lähtenyt uhkarohkealle tutkimusretkelle Uuden Guinean »pimeihin» osiin, aikoen taivaltaa halki koko »mantereen» ainoana turvanaan parikymmentä alkuasukaskantajaa ja asemiestä. Detzner sai kuulla sodasta vasta kolme kuukautta sen jälkeen, kuin se oli syttynyt, ja hän kiiruhti silloin uskollisine alkuasukasjoukkoineen takaisin rannikolle liittyäkseen saksalaisiin puolustusjoukkoihin. Saatuaan kuulla maanmiestensä antautuneen brittiläisille valtausjoukoille Detzner palasi takaisin sisämaahan, pysytellen siten koko sodan ajan poissa brittiläisten miehittämiltä seuduilta. Mutta matka halki Uuden Guinean saaren on yhä suorittamatta.

Saksan Tyynenmeren siirtomaat joutuivat ympärysvaltojen huostaan siten, että australialaiset joukot miehittivät päiväntasaajan eteläpuolella sijaitsevat alueet, paitsi Samoaa, jonka Uuden Seelannin joukot valtasivat, ja japanilaiset saivat päiväntasaajan pohjoispuolella olevat saaret. Samassa järjestyksessä on alueiden hallinta vielä nytkin, tosin sillä erotuksella, että ne kuuluvat mainituille valloille vain mandaatteina Kansainliiton ollessa ylimpänä määrääjänä.

Saksalaisten ja australialaisen valtausjoukon välillä v. 1914 tehdystä sopimuksesta, jossa sanotun valtausjoukon komentaja eversti Holmes takasi saksalaisille tilanomistajille ja muille yksityisille täydellisen koskemattomuuden hengen ja omaisuuden suhteen, on paljon puhuttu ja väitelty. Saksalaiset syyttävät brittiläisiä sanansa syömisestä. Versaillesin rauhansopimuksen nojalla Australian hallitus nimittäin takavarikoi yksityisten saksalaisten kookos-plantaasit, lukuunottamatta muutamia harvoja poikkeuksia, jolloin tilanomistaja oli naimisissa alkuasukkaan tai sekarotuisen kanssa. Useimmat näistä plantaaseista olivat juuri ennen sotaa alullepantuja, ja omistajiensa huolellisesti vaalimia, joten ne takavarikoimisasetuksen tullessa voimaan olivat parhaassa pähkinäsadossa. Tuntui tietysti katkeralta nähdä toisten korjaavan monivuotisten ponnistustensa tuloksen. Australialaiset puolustavat itseään sillä väitteellä, ettei eversti Holmesilla ollut valtuuksia tehdä moista koskemattomuuslupausta. Mainittu eversti sai muuten palatessaan takaisin Australiaan yleisön taholta osakseen paljon moitetta saksalaisia kohtaan osoittamastaan hempeydestä. Australialaisten valtausjoukkojen kunniaksi on sanottava, että niiden kohtelu voitettuja saksalaisia kohtaan Uuden Guinean alueella oli koko sodan ajan ihmeteltävän humaanista. Takavarikoimismääräys tuli nimittäin voimaan vasta sodan päätyttyä.

Australian hallitus on velvollinen lähettämään vuosittain Kansainliitolle raportin toiminnastaan tällä mandaattisella territoriaalilla. Vuoteen 1922 oli ent. Saksan Uusi Guinea tullut maksamaan Australian hallitukselle noin miljoonan puntaa. Vasta viime vuosina, varsinkin siviilihallituksen tultua siellä voimaan v. 1921, se on ruvennut paremmin kannattamaan. Nyt, valtion takavarikoimiskomitean v. 1926 ryhdyttyä myymään saksalaisilta takavarikoituja istutuksia yksityisille, on syytä uskoa, että se ennen pitkää vaurastuu varakkaaksikin siirtomaaksi.

USKOA JA TAIKUUTTA.

Kanakit uskovat kuolleittensa henkien aika ajoin palaavan takaisin niille paikoin, missä heidän ruumiinsa ovat haudattuina. Toiset heimot uskovat henkien käyvän määrätyissä paikoissa, synkkien laaksojen ja rotkojen pitäisi olla niiden viihtyisimpiä olinpaikkoja. Yleensä ei ole turvallista olla missään ulkosalla pimeän tultua, jonka vuoksi kanakit tavallisesti sulkeutuvat yön tullen majoihinsa. Yhdessä joukossa kulkien ja loimuavaa soihtua kantaen uskaltavat kanakit tarvittaessa ulos yölläkin, mutta silloinkaan he eivät unohda vähän väliä kiljaista täyttä kurkkua — henkiä karkoittaakseen.

Joidenkin heimojen käsitys hengistä on edellistä hiukan kehittyneempi: lukemattomat henget ovat yhdistyneet yhdeksi suureksi yksiöksi, joka tunnetaan nimellä Tamburan. Tämä suuri henki asuu eri paikoissa eri aikoina, useimmiten suurissa puissa, vaihdellen uuden kuun ja täysikuun aikojen mukaan. Tamburan edustaa sekä hyvää että pahaa; se voi tehdä ihmiset onnellisiksi, antaa heille sotavoittoja ynnä muuta hyvää. Mutta jos Tamburan vihastuu, silloin on kylän miesten kokoonnuttava henkimajaan tanssimaan »sing-singiä» [yleisnimitys alkuasukkaiden tansseille] ja toimittamaan muita merkillisiä menoja. Näihin tilaisuuksiin on naisilta pääsy kielletty kuolemanrangaistuksen uhalla.

Luonnonlaeista täysin tietämättöminä kanakit ovat äärimmäisen taikauskoisia. Kaikkiin onnettomuuksiin ja vastoinkäymisiin on syynä joku vihamies, joka toimii joko omin neuvoin tai poppamiehen avustamana. Muita vähän älykkäämmät yksilöt ovat osanneet käyttää hyväkseen tätä salaperäisten voimien kammoa ja ruvenneet poppamiehiksi eli loihtijoiksi. Tarpeellisesta määrästä näkinkenkärahaa he ovat valmiit auttamaan mistä vaikeudesta tahansa. Käsittämättömillä loihtusanoilla poppamies karkoittaa pois kivut, lupaa menestystä vastasyntyneelle lapselle ja toimittaa pois päiviltä vastenmielisen vihollisen. Monenlaisia loihtumenetelmiä on tietysti käytännössä. Kirjoittaja tutustui erääseen paljon käytettyyn keinoon, jossa poppamies täytti bamburuo'on kappaleen sekoituksella, jonka hän oli valmistanut ruohoista, juurista, kalkista ja merikäärmeen palasista. Sekoitus vahvistettiin sitten loihtusanoilla ja kätkettiin maahan uhrin asunnon lähettyville. Tieto siitä, että on joutunut poppamiehen tuomion alaiseksi, alkaa tavallisesti vaikuttaa uhrin mielessä, kunnes se lopulta kasvaa niin suureksi kuolemanpeloksi, että onneton yksinkertaisesti kuolee uskonsa pakottamana, ilman mitään fyysillistä aihetta.

Kanakeilla on lapsen usko. Ikävä vain, että he soveltavat sitä yksinomaan kielteisiin tapauksiin. Ei ole ensinkään harvinaista, että kanakki näkee unta tai saa muuten päähänsä, että hänen on kuoltava. Hän miettii asiaa viikon, parikin, kunnes lopulta menee syrjäiseen paikkaan metsään ja — kuolee.

Kirjoittajan onnistui oleskelunsa aikana Uudessa Britanniassa seurata läheltä erään tällaisen itsesuggestio-kuoleman vaiheita. Alkuasukassairaalaan oli tuotu nuori, kovia tuskia kärsivä kanakkityttö. Laitoksen lääkäri ei kuitenkaan keksinyt tytössä mitään taudin syytä tai tuskan aihetta. Lopulta tunnusti tyttö, että eräs kanakki oli loihtinut hänet. Etsittiin tytön nimeämä kanakki ja tuotiin mies vastaanhangoittelevana sairaalaan. Tyttö kertoi edelleen olleensa viime aikoina suhteissa jonkun kiinalaisen kanssa, josta mainittu kanakki, väittäen itsellään olevan aikaisempia oikeuksia tyttöön, oli julmistunut ja uhannut kostaa tytölle. Edellisenä päivänä oli kanakin onnistunut repäistä tytön lava-lavasta [naisten vyötäisvaate] tilkku, jolla sitten oli kiireesti koskettanut tytön jalassa olevaa haavaa — niitä on kanakeilla tavallisesti aina jossakin raajassa. Nyt väitti tyttö kuolevansa, ellei tilkkua upoteta »soodaveteen» — kanakit nimittävät näet merta soodavedeksi. Meidän, valkoisten mielestä asia oli helposti järjestettävissä: mentiin kanakin majaan ja pakotettiin poika ottamaan tilkku esille kätköistään. Mutta kun sitten kehoitimme poikaa heittämään verisen tilkun mereen, silloin teki poika tenän. Poliisimestarin auktoriteetin pakottamana kanakki lopulta kantoi tuon kohtalokkaan rievunpalan mereen. Parahti vain kerran: »Now me die finish!» (Nyt minä kuolen) ja juoksi pois. Saatuaan kuulla asian onnellisesta vaiheesta, tuli tyttö parissa tunnissa entiselleen. Mutta kanakki kuoli vielä samana yönä.

Tämän syvälle juurtuneen taikauskon tuotteita ovat myöskin kanakkien salaiset seurat, joita salaperäisyytensä vuoksi voisi melkein verrata valkoihoisten vapaamuurariseuroihin. Mutta vapaamuurariuden altruististen periaatteiden sijasta on kanakkien salaseurojen tarkoituksena itsekäs omanvoitonpyynti. Jäseneksi pääsy on vaikea ja salainen. Uudessa Britanniassa vaikuttava Duk-Duk on kuuluisin näistä mustien mystillisistä yhdistyksistä. Heidän erikoistansseihinsa eivät muut kuin jäsenet saa ottaa osaa. Duk-Duk-pukuun kuuluu palmunlehdistä punottu päähine, joka peittää kasvot täydellisesti, sekä samasta aineesta valmistettu hame, joka tanssin rytmissä heilahtelee tasaisesti kuin meidän naisten »pliseeratut» hameet. Salaseuralaiset ilmestyvät äkkiarvaamatta sing-sing-tansseihin, ja heidän esityksestään tulee aina juhlan jännittävin numero. Kerran vuodessa on Duk-Duk-seuralla suuri juhla, silloin tanssitaan metsään varta vasten hakatulla aukealla kokonainen viikko yhteen menoon — olipa sitten sade tai pouta.

Kanakeilla on paljon legendoja, mutta suurin osa niistä on lapsellista lorua. Mainitsemisen arvoinen on Uuden Irlannin legenda, joka tavallaan selittää tällä saarella vallitsevan ruumiinpolttotavan. Muiden saarten kanakit »istuttavat» kuolleensa, mutta Uuden Irlannin kansa polttaa vainajansa istuvassa asennossa tuolilla, jonka alle ja ympärille rakennetaan rovio.

Legenda kertoo: Oli vanha vaimo, jolla oli hyvin kaunis ja nuori tytär. Vaimo eli yksinomaan tytärtään varten. Eräänä päivänä lapsi juoksi metsään, ja ennenkuin äiti ehti huomata tyttärensä katoamisen, oli suuri sika löytänyt tyttösen ja syönyt suuhunsa. Isku oli äidille liian raskas kantaa: hän sulkeutui majaansa, josta hänen surunvalituksensa kuuluivat monta päivää ja yötä.

Tamburan, suuri henki, kuuli vaimon valitukset ja tuli hänen ovelleen kysymään syytä hänen suruunsa. Tamburan käski vaimon lakata itkemästä ja odottaa mitä tuleman piti, ja lupasi vaimolle vielä, ettei hän ja hänen sukunsa tulisi koskaan kuolemaan. Vaimo totteli ja vaipui uneen, niin että muu maailma luuli hänen jo kuolleen. Mutta Tamburan ajoi takaa sitä suurta sikaa kaksi päivää ja kaksi yötä.

Eräänä aamuna vaimo heräsi virkeänä ja onnellisena, mutta hämmästyi samassa suuresti, kun hänen ihonsa putosi yhtäkkiä hänen päältään kuin auennut lava-lava. Hän tunnusteli kasvojaan ja huomasi rypyt kadonneiksi, tunsi jäsenensä nuorteiksi ja rintansa kimmoisaksi: hän oli kuin viidentoistavuotias. Sitten vaimo meni rantaan, missä tapasi veljenpoikansa ja sisarentyttärensä, jotka luulivat häntä uudeksi Tamburaniksi, niin yliluonnollisen kaunis hän oli. Vaimo kertoi heille ihmeestä ja lisäsi, että hekin voisivat vanhoiksi käytyään tulla uudestaan nuoriksi, jos vain tekisivät kuten hän tahtoi. Sitten hän määräsi heidän kantamaan hänen vanhan ihonsa keskelle salmea, jotta virta veisi sen mereen.

Sisarentytär ei kuitenkaan tahtonut käsin tarttua ihonahkaan, vaan sujutti kepin sen alle, ja käski serkkunsa tarttua kepin toiseen päähän. Rantaan päästyä tyttö irroitti tahallaan otteensa kepistä ja antoi ihon luisua maahan. Poika hätääntyi tästä, mutta kun serkkunsa pilkkasi häntä pelkuriksi, jätti hänkin puolestaan ihonahkan virumaan rannalle.

Kun sisarentytär ja veljenpoika sitten vanhenivat ja tulivat rumiksi ja ryppyisiksi, muistivat he tätinsä lupauksen ja sulkeutuivat majaansa odottamaan ihmeen tapahtumista. Heidän lapsensa alkoivat kuitenkin pian tuntea ruumiinhajua, tunkeutuivat majaan ja tapasivat vanhat syntiset kuolleina. Ensin he eivät tienneet, mitä olisivat tehneet ruumiilla, kunnes muistivat että kylässä oli tapana polttaa kaikki arvoton romu. He tekivät suuren rovion ja polttivat syötäväksi kelpaamattomat ruumiit.

Siitä Uuden Irlannin kansan tapa polttaa kuolleensa.

KANAKIT OMISSA OLOISSAAN.

Luoteis-Tyynenmeren saariston alkuasukkaat tunnetaan yleisessä kielenkäytössä nimellä kanakit. Tämä nimitys on alkujaan koskenut vain Hawaiji-saarten alkuasukkaita, mutta se on sittemmin laajentunut käsittämään kaikki Tyynenmeren tummaihoiset kansat. Koska Hawaiji-saarten alkuasukkaita ei enää ole olemassa, ei nimityksen yleistyminen voi aiheuttaa mainittavaa käsitteiden sekaantumista.

Australian Uuden Guinean kanakit, joita arvellaan olevan 350 000, jakaantuvat melanesialaisiin, mikronesialaisiin ja papualaisiin. Varsinaisen Uuden Guinean saaren asukkaita nimitetään papualaisiksi, Bismarckin saariston ja Salomonin-saarten asukkaita melanesialaisiksi, kun taas päiväntasaajan pohjoispuolella ja lähimpänä sitä eteläpuolella sijaitsevien saarten asukkaat ovat mikronesialaisia.

Sekä papualaiset että melanesialaisetkin voidaan, jos otetaan huomioon kansatieteelliset näkökohdat, jakaa useampiin eri heimoihin. Vielä tarkemman erittelyn tullessa kysymykseen voidaan heimot jakaa kielensä ja tapojensa perustalla kyläkuntiin ja klaaneihin.

Mutta tavalliselle maallikolle ne ovat kaikki »neekerejä». Kaikilla on näet Afrikan neekerien tavoin tumma pinta, paksut huulet ja leveä ja matala nenä. Ihonväri vaihtelee tummanruskeasta nokimustaan, tukka on kihara ja silmät ruskeat. He ovat lyhytkasvuisia, mutta sopusuhtaisia ja verraten hyväryhtisiä.

Kanakit ovat suurin piirtein katsoen luonteeltaan petollisia ja epäluotettavia. Mutta sehän on vain luonnollinen seuraus järjestämättömistä yhteiskuntaoloista. On huomattava, että tässä ovat kysymyksessä n.s. metsäkanakit, jotka eivät ole tulleet osallisiksi valkoisen miehen vaikutuksesta. Tosin ovat ikivanhat tavat hämärine käsityksineen oikeasta ja väärästä luoneet jonkinlaisen kirjoittamattomien lakien kaavan, jonka noudattamista ei kuitenkaan valvota. Niinpä ovatkin voimakkaimmat, heimon päällikkö ensimmäisenä, suurimpia lainrikkojia. Yksilö saa itse huolehtia turvallisuudestaan. Vaara väijyy häntä kaikkialla: lähin naapurinsa, vieläpä veljensäkin, voi ryöstää hänen omaisuutensa, ja toisen heimon henkipatot voivat syödä hänet suuhunsa sopivassa väijymäpaikassa. Eipä ihme, jos moiset olosuhteet synnyttävätkin petollisuutta ja viekkautta.

Eräs saksalainen lähetyssaarnaaja kertoo kanakkien luonteesta seuduilla, joissa hän on ollut ensimmäisten valkoisten kävijäin joukossa. Hänen mielestään kanakit ovat tunteettomia, pelkureita, saitoja, epärehellisiä, kiittämättömiä ja laiskoja. Kanakki ei ota millään tavoin osaa toisten kärsimyksiin. Äidit eivät hoitele sairaita lapsiaan, vaan jättävät ne omiin koleisiinsa kuolemaan. Vielä tänä päivänä on useilla Uuden Guinean vuoristokansoilla rikkomattomana tapana viedä vastasyntynyt lapsi vuorenlaelle ja jättää se sinne alastomana yökylmään. Jos lapsi aamulla on hengissä, otetaan se perheeseen. Moinen sparttalainen tulikoe ei tietenkään ole mitenkään pätevä päättämään lapsen yleisestä terveydentilasta.

Vanhuksia kohtaan ei kanakki liioin osoita sääliä: tarpeettomiksi käyneet eläjät saavat kuolla omia aikojaan. Jos samaan totemiin (heimoon) kuuluva tyttö ja poika tavataan sukupuoliyhteydessä, rangaistaan heidät tavallisesti kuolemalla, usein rääkkäämällä.

Samaa tunteettomuutta osoitetaan eläimiä kohtaan: eläviltä kanoilta kynitään höyhenet ja leikataan jalat. Lentävät ketut paistetaan elävinä. Porsaatkin, jotka tavallisesti jakavat ruoan ja asunnon isäntäväkensä kanssa, heitetään nuotioon elävinä, jotta niiden harjakset palaisivat. Porsaista puheen ollen, kirjoittaja sattui kerran näkemään syrjäisessä kanakkikylässä huvittavan idyllin, joka kameran puutteessa jäi ikuistamatta: kanakki-äiti piteli oikealla käsivarrellaan pientä lasta ja vasemmalla vielä pienempää porsasta, nuorten eläjien imiessä ahnaasti — kumpikin puoleisestaan nännistä!

Kanakkien sodankäynti on kavalaa väijytyssotaa, johon tiheä viidakkokasvillisuus ja maaston epätasaisuudet ovat osaltaan olleet vaikuttamassa. Mutta yleensä ei kanakki hevillä pane elämäänsä vaaralle alttiiksi taisteluissa. Myrkky ja väijytykset ovat tavallisimpia keinoja vihollisen toimittamiseksi pois tieltä.

Lähetysasemien läheisyydessä ja muualla, missä eurooppalaisia on pitemmän aikaa oleskellut, ovat kanakit joko vapaaehtoisesti tai viranomaisten pakotuksesta luopuneet pahimmista tavoistaan. Sitäpaitsi on heidänkin joukossaan poikkeuksia. Nykyjään saattaa siellä tavata hyvinkin esimerkiksi kelpaavia kanakki-äitejä ja nuorta polvea, joka toimittaa iäkkäille vanhemmilleen jokapäiväisen »kai-kain» [ruoan yleisnimi]. Plantaaseilla kahden, kolmen vuoden ajan palvelleet kanakit saattavat kotikyläänsä palatessaan jakaa ystäviensä ja sukulaisten kesken koko pienen palkkansa antimet.

* * * * *

Yleisenä luulona muualla maailmassa on, että päiväntasaajan seutujen onnelliset lapset ravistelevat ravintonsa ja vaatetuksensa lähimmästä puusta, loikovat aurinkoisilla rannoilla joikuja hyräillen ja koristellen kiharaista päätään frangipannin koreilla kukilla.

Se on runollinen harhaluulo. Metsäkanakit, s.o. kanakit, jotka eivät ole eurooppalaisten palveluksessa, elävät hyvin alkeellisissa ravinto-oloissa. Heidän pääasiallisin ravintonsa käsittää vain hiilihydraattipitoisia kasviksia, kuten yamssi, taro, kau-kau (makea peruna), kapiak (leipäpuun hedelmä, joka kuitenkin muistuttaa enemmän kylmää perunaa kuin leipää), mommi tapioca, sak-sak (raaka saago), maissibanaani, ananas, kookospähkinä, paw-paw sekä suuren määrän muita, enemmän nimeltään kuin maultaan mielenkiintoisia tropiikin hedelmiä. Näitä he ahmivat sisäänsä suunnattomia määriä. Yleensä onkin metsäkanakeilla paljon enemmän vatsaa kuin rintaa, eikä lihaksia juuri ollenkaan.

Edellämainitut hedelmät ja kasvikset sisältävät hyvin vähän munanvalkuaisaineita, joten ei olekaan ihme, jos kanakit munanvalkuaisnälässään syövät melkein kaikkea, mikä vain kävelee tai liikkuu. Kirjoittaja sattui kerran näkemään, kun kanakkivaimo istui majansa edustalla, piti sylissään pientä, laihaa koiraa, ja poimi kirppuja sen turkista, pistellen nämä herkkupalat sitä mukaa kuin niitä löysi — suuhunsa.

Toinen tärkeä puuttuva aine kanakkien ravintojärjestelmässä on rasva. Alkuasukkaat tekevät melkein mitä tahansa sitä saadakseen. Korkein ylistys, minkä kanakki voi antaa hyvästä ruokalajista on: »Number one kai-kai, plenty crease too much!» (Ensiluokkaista ruokaa, paljon rasvaa!)

Ennen valkoisten tuloa olivat rantakanakit ja metsäkanakit aina sotajalalla keskenään. Metsäkanakit tarvitsivat merivettä suolan puutteessa ja tekivät aika ajoin vedenhakuretkiä rannikolle. Kuuleman mukaan joivat he ensin merestä kylläkseen ja täyttivät sitten puiset astiansa tällä kalliilla nesteellä kuljettaen ne mukanaan. Rantakanakit turvautuivat tavallisesti kanootteihinsa tai muuttivat tykkänään asumaan keinotekoisesti rakentamilleen saarille rannikon läheisyyteen. Näitä kanakkien rakentamia saaria on vielä useita jäljellä, varsinkin Salomoninsaaristossa.

Nykyjään tyydyttävät metsäkanakit suolannälkänsä joutumatta taisteluun rantakanakkien kanssa. Edelliset tuovat mukanaan metsän antimia ja saavat jälkimmäisiltä korvaukseksi »soodavettä». Kerrotaan erään seudun rantakanakkien kohottaneen meriveden hintaa, jolloin metsäkanakit olivat vakavina tiedustelleet, oliko pelättävissä soodaveden kokonaan loppuvan.

* * * * *

Alkuasukkaiden »naimiskaari» on hyvin erilainen eri saarilla. Seuraavassa suppea kuvaus Gasellinniemellä, Rabaulin ympäristössä vallitsevista naimatavoista.

Gasellinniemen kanakeilla ei ole totemia, kuten Uuden Guinean ja Uuden Irlannin asukkailla. He ovat sensijaan jakautuneet moniin pieniin klaaneihin eli heimoihin. Samaan klaaniin kuuluvat eivät saa mennä naimisiin keskenään. Kosiminen tapahtuu seuraavaan tapaan:

Pojan isä ja sedät käyvät tytön äidin ja tätien luona ja sopivat tytön ostohinnasta. Hinta vaihtelee 50:stä 108:aan syleen näkinkenkärahaa riippuen tytön isän arvosta. Tämä summa maksetaan tytön äidille ja lähimmille sukulaisille äidin puolelta, mutta tyttö jää äitinsä luokse, kunnes hän on kasvanut sukukypsäksi, n. 12—14 vuoden vanhaksi, jolloin hänet luovutetaan miehelleen. Tytön äiti ja isä panevat toimeen suuren syömisjuhlan, joka sitten päättää naimisseremoniat.

Leskivaimon hinta on tavallisesti 40—50 syltä, mikä maksetaan naisen äidille ja veljille.

Sukukypsäksi kehittyneen tytön ostamisessa käännytään tavallisesti klaanin päämiehen puoleen. Kosijan on tuotava mukanaan kaksi syltä rahaa ja järjestää kestit. Jos hänen tarjouksensa hyväksytään, pitää hänen sitäpaitsi suorittaa 80 syltä tytön äidille, jonka jälkeen äiti ja heimon päämies yhdessä järjestävät suuren juhlan.

Jos mies haluaa ottaa useampia vaimoja, pitää hänen maksaa toisesta vaimosta 80 ja kolmannesta 60 syltä. Työ talossa vähenee vaimomäärän lisääntyessä, siitä halvempi hinta. Moniavioisuus on kuitenkin nopeasti häviämässä Gasellinniemeltä.

Avioeroja tapahtuu myös — niinkuin suuressakin maailmassa — ja niiden syynä on useimmiten vaimon uskottomuus.

Sattuu myöskin, että kanakki vaatii eroa vaimostaan tämän laiskuuden tai juorukiihkon vuoksi: puutarha ja aviomies kun jäävät hoitamatta. Kun avioero on järjestetty, palaa vaimo äitinsä tai äidinpuoleisten sukulaistensa luokse. Vaimon sukulaisten ei ole pakko luovuttaa takaisin aviomiehen suorittamaa vaimon hintaa. Vaimo sensijaan voidaan määrätä korvaamaan miehelle aiheutuneet vahingot.

* * * * *

Kaikilla niillä seuduilla, missä eurooppalaisia asustaa, käyvät kanakit pukeutuneina. Miesten puvun muodostaa noin kyynärän levyinen ja kolmen pituinen vyötäisvaate »lap-lap». Naisten samanlaisella vaatteella on eri nimi, »lava-lava»; naisilla on sitäpaitsi yläruumiin peittona toinen vaatekappale, joka tekee sekä paidan että puseron virkaa. Niin miehet kuin naisetkin koristelevat mielellään käsivarsiaan ja sääriään kaikilla mahdollisilla nauhoilla ja remmeillä. Usein näkee kanakin kävelevän arvokkaan näköisenä rääsyinen sukka toisessa jalassa, toisen ollessa paljaana.

Kanakit ovat helposti omaksuneet eurooppalaisten esittämän vaatetuksen, vyötäisvaatteen. Halusta he käyttäisivät paitaa ja kaulanauhaakin, mutta siihen eivät terveydenhoitoviranomaiset ole antaneet suostumustaan. Vain kirkkoon mennessään kanakit saavat, pukeutua paitaan, mikä useilla on puhtaasta silkistä. Kylminä sadepäivinä kanakki verhoutuu mielellään isännältään saamaansa vanhaan palttooseen tai sadetakkiin.

Lähetyssaarnaajat ovat saaneet istutetuksi kanakkeihin niin voimakkaan hävyntunteen, että he pitävät syntinä liikkua koskaan ilman vyötäisvaatetta. Uimaan mentäessäkin pitää lap-lap olla vyötäisillä. On miltei mahdotonta nykyjään saada valokuvatuksi heitä ilman tuota välttämätöntä vaatekappaletta.

Uuden Guinean »mantereella», m.m. Markham-laaksossa, on muutamia saksalaisia lähetysasemia, joiden hoitajat eivät vaadi opetuslapsiaan käymään vaatteissa. Onkin todettu kanakkien siellä sairastavan vähemmän tuberkuloosia kuin niillä seuduin, missä heille on tyrkytetty vaatteita.

Monia juttuja on säilynyt niiltä ajoilta, jolloin vaatteet Tyynellämerellä alkoivat tulla muotiin. — Yritteliäs kiinalainen oli uskaltanut perustaa kauppa-aseman syrjäiselle seudulle, missä eurooppalaisia ei vielä ollut liikkunut. Kaikki sujui kuitenkin hyvin: kanakit kantoivat kiinalaiselle kopraa ja saivat korvaukseksi tupakkaa, ongenkoukkuja ja koreita lap-lap-vaatteita. Varsinkin viimeksimainituilla oli niin hyvä menekki, että varasto myytiin loppuun, lukuunottamatta sinisiä kankaita; niitä ei ostanut kukaan. Seudulla löytyi savea kolmea eri väriä, valkoista, punaista ja keltaista, joilla oli helppo maalata lap-lapin pahimmin tahriintuneet kohdat. Sinistä väriä kanakit sen sijaan eivät tunteneet. Mutta nokkela kiinalainen keksi keinon tähänkin: tilasi seuraavassa lähetyksessä hyvän määrän pieniä purkkeja valmiiksi sekoitettua sinistä maalia ja teki, uuden kauppatavaran tunnetuksi asiakaspiirilleen. Silloin tuli sininen muotiväriksi. Kerrotaan samojen kanakkien sentään myöhemmin tulleen tietämään, että noita ihmeellisiä verhoja voidaan pestäkin: joku heistä oli sattunut putoamaan kanootista mereen vaate yllään ja todennut kummakseen, että kangas tuli kuin uudeksi. — Sattuman varassahan suuret keksinnöt yleensä ovatkin.

Noiden kaukaisten, vähän tunnettujen saarten asukkaista saavat eurooppalaiset usein kuulla merkillisiä asioita. Niinpä kirjoitti muuan ruotsalainen turisti matkakirjassaan Etelämeren saarilla esiintyvästä omituisesta hiustaudista, joka muuttaa kanakkien tukan joksikin aikaa valkoiseksi. Vieras oli kaikesta päättäen kohdannut kanakkeja, joilla oli ollut kloorikalkkia tukassaan. Tapa on verraten yleinen kanakkien keskuudessa: kalkki karkoittaa syöpäläiset ja pitää pään viileänä. Hierovatpa jotkut tukkaansa punaista ja keitaistakin kuivunutta savea. Onneksi ei mainittu turisti sentään ollut tavannut näitä »tauteja» potevia.

PIDGIN ENGLANTIA.

Istun varjoisalla verannalla tutkien vasta postista saapunutta sanomalehtipinkkaa. Piintyneet tropiikineläjät eivät juuri muunlaisesta postista väiltäkään kuin sanomalehdistä: parin kuukauden vanhoina ne eivät kovin kiihoita suloisesti raukeata mieltä, kuten henkilökohtaiset kirjeet saattavat tehdä, eikä niihin tarvitse vastata.

Pihan toisella puolella olevassa keittiössä asuintoverini »poika» soittaa huuliharpulla ja vuoroin laulaa: »It's a long way to Tipperary…» Tiedustelen, onko oma »poikani» kotosalla:

»To-Wautu he no stop?» (Eikö To-Wautu ole siellä?)

»Yes!» (Kyllä!)

»Talk'im he bring me one fella tea!» (Käske hänen tuoda minulle kuppi teetä!)

»He no stop!» (Ei hän ole täällä!)

»What name you taik he stop?» (Miksi sitten sanoit hänen olevan siellä?)

»Me talk he no stop!» (Sanoin, ettei hän ole!)

»Oh! You go to…» (Oh! Mene…)

Oma syyni. Miksi panin kysymykseni kielteiseen muotoon! Kanakit ovat hyvin tarkkoja kielteisen sanan suhteen, ja kun australialaiset yleensä käyttävät kielteisiä kysymyslauseita, syntyy tästä hullunkurisia, joskus vakaviakin väärinkäsityksiä.

Mutta tässä on vasta yksi pidgin-englannin vastuksista. Tämä Tyynenmeren »esperanto» on yleisesti käytännössä ja monin paikoin ainoana ilmaisuvälineenä koko sillä laajalla alueella, mikä lännessä rajoittuu Aasiaan, idässä Amerikkaan ja etelässä Australiaan. Se käy siellä täydestä kuin väärä raha. Se on kieltämättä maailman kauheinta kielisotkua. Siinä ei ole mitään kielioppia. Mennyt aikamuoto erotetaan nykyisestä liittämällä lauseeseen sana finish (loppu): »Me kai-kai finish» (olen syönyt). Genetiivi ilmaistaan sanalla belong (kuulua jollekin); »Master belong me» (minun isäntäni). Fella (fellow — veikko, toveri) on tämän kielen tärkein sana, eräänlainen artikkeli ja se esiintyy kaikissa mahdollisissa sanayhtymissä: »Me fella like kai-kai good fella kai-kai» (pidän hyvästä ruoasta). Kai-kai merkitsee ruokaa, ruokkimista ja syömistä. Savee (ymmärtää, pitää, lue: savi) on niin yleinen, että se on kulkeutunut oikeaan englannin kieleenkin slang-sanana. Muistuu mieleeni eräs »savee-juttu» Rabaulista:

Kiinalainen Yep Loy oli varastanut ankkurin eräästä veneestä, mutta oli joutunut kiinni ja tuomittu maksamaan sakkoa. Tuomari julistaa oikeuden päätöksen:

»Yep Loy, Kiinan kansalainen, on ensikertaisesta varkaudesta tuomittu maksamaan sakkoa viisi puntaa.»

Yep Loy vastaa silmää räpäyttämättä:

»No savee!» (Ei ymmärrä!)

Tuomari, ovela skotlantilainen lakimies, selailee hetkisen papereitaan ja toistaa:

»Yep Loy tuomittu maksamaan sakkoa kymmenen puntaa.»

Kiinalainen menee ansaan ja tokaisee paikalla:

»No, five that's all!» (Ei, viisi vain!)

Lik-lik on hyvin monipuolinen sana, vastaten käsitteitä: vähän, pieni, lyhyt, matala, kapea, ohut y.m. Plenty too much (runsaasti liian paljon) ei merkitse suinkaan mitään ylenpalttista, vaan se on yksinkertainen superlatiivi vahvistus. Esim, »lik-lik way» (lyhyt matka), »long way lik-lik» (kohtalainen matka), »long way plenty too much» (hyvin pitkä matka). Stop merkitsee olla olemassa, jatkua. Varsinkin tämän sanan nurinkuriseen käyttöön on eurooppalaisen alussa vaikea tottua. Onhan sana »stop» juurtunut mieleemme käsitteenä pysähtyä, lakata. Kanakki sensijaan saattaa sanoa esimerkiksi: »Rain he stop», vaikka sataa paraillaan kuin saavista kaataen.

Piccanini on lapsi, monkey (apina) on nuorukainen, lapuna on isä. Boy (poika) on miesten yleisnimi, samoinkuin Mary on kaikkien naisten nimi. Varmaankin on joku menneiden aikojen ensimmäisistä merenkulkijoista suvainnut sanoa tapaamiaan alkuasukasnaisia Maryksi, josta sana on säilynyt, samoinkuin bullamacow, joka merkitsee lihaa sen kaikissa muodoissa, raavaanruhosta säilykepurkkisoppaan saakka. Kerrotaan nimittäin kapteeni Cookin löytöretkillään lahjoittaneen jonkin saaren asukkaille härän ja lehmän (bull and cow), jotka sanat alkuasukkaat yhdistävät yhdeksi käsitteeksi, »bullamacow».

Kieli ei kuitenkaan läheskään aina pysy uskollisena periaatteelleen ilmaista kaikki mahdollisimman lyhykäisesti ja mutkattomasti. Äänteelliset vaikeudet ja sopivan ilmaisun puute ovat luoneet useita pitkiä ja hassunkurisia nimityksiä. Niinpä esim. lyhty on lamp-walk-about (lamppu-kävellä-ympäri); kirjekuori on coat belong letter (takki-kuuluu-kirjeelle). Sanan »serkku» ilmaiseminen vaatii jo aika pitkän lauseen: piccanini belong brother belong father belong me. Kanakkien ja kiinalaisten on vaikea ääntää englannin kielessä niin viljalti esiintyviä kaksoiskerakkeita, mutta tästäkin pulmasta on selviydytty: pannaan yksinkertaisesti ylimääräinen ääntiö kerakeyhtymien väliin. Esimerkiksi kuunari (engl. schooner) on sikuna, savu (smoke) on simouke: höyrylaiva on siis sikuna belong simouke.

Oli vähällä unohtua muuan kaikkein tunnusmerkillisimpiä sanoja, nimittäin maskee (lue: maskii — yhdentekevää, antaa mennä). Sana on jo niin yleisesti valkoistenkin käyttämä, että australialaiset ovat ruvenneet sanomaan Etelämeren saaria maskee-maiksi. Jos lausuttu sana usein toistettuna jättää vaikutuksensa käyttäjänsä mieleen ja luonteeseen, silloin on maskee suuri tekijä tropiikissa asustavien eurooppalaisten tarmon lamaannuttamisessa. »Maskee!» on aina jokaisen huulilla, ei millään ole suuresti väliä, »Maskee!» antaa mennä! »Maskee!» otetaan ryyppy, mitäs sitä turhista…

Pidgin-englanti on alunperin kiinalaisten työtä; »pidgin» johtuu sanasta business (liike, kauppa). He ja varhaiset englantilaiset merenkulkijat ovat käyttäneet sitä ilmaisuvälineenä kaupankäynnissä Aasian rannikolla ja Etelämeren saarilla. Heiltä se on kulkeutunut alkuasukkaille, saavuttaen lopulta niin suuren levikin, että nämä nykyjään käyttävät sitä keskenäänkin, varsinkin eri paikkakunnilta olevat kanakit, jotka eivät muuten ymmärtäisikään toisiaan. Australian Uuden Guinean alueella lasketaan olevan noin 800 eri alkuasukaskieltä. Huomaa — kieliä — ei mitään murteita!

Kaikesta koomillisuudestaan ja kieliopin puutteestaan huolimatta pidgin-englanti on verraten taipuisa ja ilmaisurikas kieli. Sillä voi helposti rakentaa, ellei nyt juuri uusia sanoja, niin ainakin uusia ilmaisumuotoja. Kirjoittajakin tuli puolestaan lisänneeksi tätä sotkua yhdellä uudella ilmaisulla.

To-Wautun kerran huoneessani toimittaman suursiivouksen jälkeen en löytänyt kenkälusikkaa tavalliselta paikaltaan kenkien vierestä. Sikäläisten eurooppalaisten tavan mukaan nostin tietysti kovan melun, jottei laiminlyönti uusiintuisi:

»To-Wautu, what name, now you lose him sipoon belong shoe!» (To-Wautu, mitä tämä on, nyt olet hukannut kenkälusikan!)

Poika hölkkäsi pihalta sisälle ja alkoi selittää:

»Me savee, he stop, me no lose him.» (Ymmärrän, kyllä se on, en ole hukannut sitä.)

Australialainen ystäväni sattui olemaan luonani. Hän, sen paremmin kuin To-Wautukaan, ei ollut koskaan kuullut mitään erikoista nimeä »kenkälusikalle» pidgin-kielessä, mutta kumpikin ymmärsi heti mitä tarkoitin »sipoon belong shoe» sanoillani. Ja koska nimi havaittiin hyväksi, otettiin se käytäntöön.

Tropiikkiin muuttaneille saksalaisille mahtoi olla nöyryyttävää ryhtyä opiskelemaan moista »siansaksaa» voidakseen tulla toimeen työmiestensä ja palvelijainsa kanssa omissa alusmaissaan. Mutta oli pakko. Kanakit osoittautuivat haluttomiksi oppimaan saksaa, ja sitäpaitsi oli pidgin-englanti jo niihin aikoihin levinnyt kaikkialle, missä eurooppalaisia vain oli käynyt. Englantia huonosti taitavina saksalaiset helposti lankesivat pidgin-englannin hullunkurisiin kompastuskiviin. Saksalaisissa perheissä vierailleet englantilaiset ja muut eurooppalaiset tietävät hauskoja juttuja emännän vieraiden läsnäollessa palvelijoilleen lausumista komennuksista ja palvelijoiden yhtä suorasukaisista vastauksista. Sivistyneet saksalaiset naiset tulivat näin tietämättään lausuneeksi aika vahvoja kirosanoja ja muita salonkikeskusteluun sopimattomia ilmaisuja, joita brittiläisten tietysti oli vaikea nauramatta niellä. Mutta kansallista ylpeyttään tyydyttääkseen saksalaiset olivat päättäneet saattaa teutonien kielen valtaan alueellaan ja ryhtyneet sen mukaisiin toimenpiteisiin.

Kuten edempänä jo on mainittu, vietiin Etelämeren saarilta viime vuosisadan lopulla paljon kanakkeja Queenslannin sokeriruokokentille työmiehiksi. Siellä he tietysti pian oppivat pidgin-englantia, kun lähetyssaarnaajatkin sitä käyttivät ensi alussa opetuskielenä. Erään kerran, kun oli koolla suuri joukko vasta Salomonin-saarilta saapuneita »poikia», lähetyssaarnaaja kehoitti erästä lähetysaseman edistyneimpiä oppilaita pitämään puheen vastatulleille maanmiehilleen. Musta saarnaaja valitsi tekstinsä aiheeksi syntiinlankeemus-kertomuksen. Seuraavassa saarna mahdollisimman kirjaimellisesti suomennettuna:

»Te pojat, kuulua Salomonin-saarille, ei tiedä mitään valkoisesta miehestä. Minä tuntea hänet. Minä osata puhua valkoisesta miehestä.

Pitkä, pitkä aika sitten ei valkoinen mies olla paikka, missä olla. Jumala, suurmestari kuulua valkoinen mies, tehdä hänelle paikka. Jumala, suurmestari kuulua valkoinen mies, tehdä myös suuri puutarha. Hän hyvä ja suuri mestari runsaasti liika paljo. Hän panna puutarha täynnä jamssi, täynnä kookospähkinä, täynnä taro, täynnä kau-kau. Suuri mestari antaa kai-kai runsaasti liika paljo.

Vähitellen Jumala, suurmestari kuulua valkoinen mies, tehdä yksi mies ja panna hänet puutarha. Hän antaa tämä mies nimi Aadam. Ja hän panna Aadam-mies puutarha, ja sanoa: 'Tämä puutarha kuulua sinulle'. Ja vähitellen hän katsoa Aadam-mies kulkea ja kulkea ulos runsaasti liika paljo. Aadam täytyy olla sairas, hän ei ymmärtää kai-kai, hän kulkea ulos, kulkea koko aika. Ja Jumala hän ei ymmärtää mitään. Jumala, suurmestari, kuulua valkoinen mies, raapia päätä. Ja Jumala sanoa: 'What name? (mikä nimi?, mitä?, miksi?) Minä ei ymmärtää mitä Aadam-mies haluta.'

Vähitellen Jumala raapia päätä runsaasti liika paljo, ja hän sanoa: "Nyt minä ymmärtää, Aadam-mies haluta Mary. Sitten hän antaa Aadam-mies kulkea ja nukkua, ja sitten hän ottaa yksi luu pois Aadam-mies ja tehdä luu yksi Mary. Ja sitten hän antaa tämä Mary nimi Eeva. Hän antaa tämä Eeva Aadamille ja sanoa: 'Koko tämä puutarha kuulua teille kaksi. Nyt yksi puu hän täytyy olla tabu' (kielletty). 'Tämä puu olla omena.'"

Sitten Aadam ja Eeva kulkea puutarha ja olla hyvä ja paljo. Sitten yksi päivä Eeva tulla Aadamille ja sanoa: 'Enemmän parempi jos me kaksi syödä omena.' Aadam hän sanoa: Ei! Ja Eeva sanoa: 'What name? Sinä ei rakastaa minua?' Ja Aadam sanoa: 'Minä rakastaa sinua runsaasti liika paljo, mutta minä pelätä Jumala.' Ja Eeva hän sanoa: 'Maskee! What name? Jumala hän ei nähdä me kaksi koko aika. Jumala, suuri mestari, narrata sinua.' Mutta Aadam hän sanoa: 'Ei!' Mutta Eeva hän puhua, puhua, puhua koko aika — ihan sama yksi Mary puhua nuori mies Salomonin-saarilla ja panna nuori mies mullinmallin. Ja Aadam väsyä runsaasti liika paljo ja hän sanoa: 'All right!' Sitten tämä kaksi kulkea ja syödä omena. Kun omena olla loppu, sitten kaksi pelätä runsaasti liika paljo ja kätkeä metsä.

Ja Jumala hän kulkea ja kulkea ulos puutarha ja laulata ulos: 'Aadam!' Aadam hän ei puhua mitään. Hän pelätä runsaasti liika paljo. Ja Jumala hän laulata ulos taas: 'Aadam!' Ja Aadam hän sanoa: 'Sinä huutaa minua?' Jumala hän sanoa: 'Minä huutaa sinua runsaasti liika paljo.' Aadam hän sanoa: 'Minä olla nukkua runsaasti liika paljo.' Ja Jumala hän sanoa: 'Siuä olla syödä omena.' Aadam sanoa: 'Ei, minä ei olla.' Ja Jumala sanoa: 'What name? Sinä narrata minua. Sinä olla syödä omena.' Ja Aadam hän sanoa: 'Yes, minä olla syödä loppu.'

Ja Jumala, suurmestari kuulua valkoinen mies, olla suuttunut Aadam ja Eeva runsaasti liika paljo, ja hän sanoa: 'Te kaksi kaikki loppu täällä. Te ottaa pakkilaatikko kuulua teille ja kulkea suora helvetti läpi kunai-ruoho.'

Ja sitten Aadam ja Eeva kulkea läpi kunai-ruoho. Ja Jumala hän tehdä suuri aita ympäri puutarha ja hän panna poliisi portille. Ja hän antaa tämä poliisi suuri musketti ja-anoa: 'Jos sinä nähdä tämä kaksi, Aadam ja Eeva, sinä ampua runsaasti liika paljo.'»

KANAKIT JA HEIDÄN VALKOISET HERRANSA.

Australian Uuden Guinean alkuasukkaiden nykyisellä polvella ei ainakaan olisi aihetta toivoa »vanhoja hyviä aikoja» takaisin. Ollessaan entisten isäntiensä, saksalaisten, kurinpidon alaisina he saivat viettää monin verroin raskaampia päiviä kuin nykyisten isäntiensä, australialaisten, ihmis- ja eläinystävällisten periaatteiden vallitessa.

Saksalaisten aikana valkoinen mies oli kanakeille enemmän jumala kuin ihminen. Kanakkien piti pysähtyä seisomaan tiepuoleen aina, kun eurooppalainen kulki ohi, ja naisten piti sitä paitsi peittää kasvonsa käsillään. Yksityispalvelijat olivat aina juoksuhölkässä isäntiensä käskyjä täyttäessään. Pienimmästäkin rikkomuksesta isäntä sai rangaista palvelijaansa ruumiillisella kurituksella mielensä mukaan tai lähettää rikkojan viranomaisten piestäväksi.

Australialaisten mandaattihallitus alkoi heti valtaan päästyään soveltaa melanesialaisiin nähden samoja lempeitä periaatteita, millä he nykyjään kohtelevat omia harvoja alkuasukkaitaan. Kotona Australiassa heillä on tosin syytäkin olla lempeitä alkuasukkaille kaiken mustia kohtaan harjoittamansa raakuuden korvaamiseksi. Kuten tiedetään kohtelivat Australian tilanomistajat ja hallitusviranomaiset mantereen alkuasukkaita vielä viime vuosisadan puolivälissä mitä raainta julmuutta osoittaen. Alkuasukkaita metsästettiin kuin villieläimiä, heidän vesikuoppansa myrkytettiin ja kuvernöörien määräyksestä sekoitettiin heille jaettaviin jauhoannoksiin arsenikkia. Vajaassa vuosisadassa saatiin Australian alkuasukasten luku vähenemään puolesta miljoonasta viiteenkymmeneentuhanteen.

Mutta Uuden Guinean alkuasukkaisiin sovellettuna ei moisella äkkinäisellä kurinpidon höllyttämisellä ole ollut edullisia seurauksia. Kanakit ovat käyneet laiskoiksi ja leväperäisiksi toimissaan. Työnteko on vähentynyt huomattavasti. Kookosplantaasilla, jolla saksalaisten aikana riitti viisikymmentä alkuasukastyömiestä, pitää nykyjään olla ainakin kahdeksankymmentä miestä. Varkaudet ja muut rikokset lisääntyvät myös vuosi vuodelta. Alkoholipitoisten juomien himo on niinikään kasvamassa. Tosin on väkijuomien antaminen ja myynti alkuasukkaille ankarasti kielletty, mutta ajattelemattomat eurooppalaiset rikkovat tätäkin lakia.

Eräässä mandaattihallituksen Kansainliitolle lähettämässä vuosiraportissa sanotaan m.m.: »Olemme nostaneet alkuasukastyömiesten palkat enemmän kuin kaksinkertaisiksi. Työpäivän pituus on alennettu kymmenestä tunnista kahdeksaan tuntiin ja lauantai-iltapäivät myönnetty vapaiksi. Opetamme näille harhaanjohdetuille raukoille samoja korkeita aatteita, joita Australian omille vapaille kansalaisille opetetaan.»

Noilla suurimmalta osalta vapaassa luonnontilassa elävien kansojen asumilla saarilla luulisi ainakin työvoimaa olevan riittävästi saatavissa. Niin ei kuitenkaan ole. Mustan työväen puute käy plantaasien laajentuessa ja kaupan vilkastuessa vuosi vuodelta yhä tuntuvammaksi.

Plantaasinomistajat ovat velvolliset tekemään kunkin työhön ottamansa alkuasukkaan kanssa kirjallisen sopimuksen hallitusviranomaisen läsnäollessa. Sopimus tehdään tavallisesti ja korkeintaan kolmeksi vuodeksi, ja hallitus valvoo mahdollisimman tarkoin alkuasukkaiden etuja. Paitsi rahapalkkaa, 6 shillingiä kuukaudessa, on työnantaja velvollinen suorittamaan kanakille täyden elatuksen ja vaatetuksen, johon kuuluu 10 naulaa riisiä, 2 naulaa säilykelihaa tai -kalaa ja kaksi pytkyä, n. 25 gr, tupakkaa viikossa, yksi vyötäisvaate kuukaudessa sekä yksi huopapeite vuodessa. Rahapalkasta maksetaan tavallisesti vain 2 shillingiä kuukausittain ja loput sopimusajan päättyessä.

Jos sopimuksen tehnyt kanakki niskoittelee eikä täytä velvollisuuksiaan, seuraa siitä lain mukaan rangaistus. Mutta ennen vanhaan käytännössä ollut paikalla toimitettu ruumiillinen rangaistus on nykyjään laissa ankarasti kielletty. Työnantajan on ilmoitettava rikkomus lähimmälle hallintoviranomaiselle, joka tavallisesti tuomitsee rikkojan jonkin kuukauden vankeuteen. Työnantaja menettää tietysti työmiehensä siksi ajaksi.

Myönnettävä on, että ruumiillinen rangaistus on raakaa meidän vuosisadallamme, mutta eittämätön tosiasia on, että se on ainoa rangaistusmuoto, jota sivistymätön alkuasukas pelkää. Vankeusrangaistus, jossa vankien työnä Uudessa Britanniassa muuten on asutuskeskuksien puhtaanapitolaitosten päivittäinen tyhjentäminen, ei herätä mustassa samaa vaikutusta kuin sivistyneen yhteiskunnan jäsenessä. Kanakkien maine ei huonone muutaman kuukauden vankilassa istumisesta!

Saksalaiset ymmärsivät, kuinka tärkeätä hallitukselle oli suojella eristettyjen plantaasien isäntiä ja työnjohtajia alkuasukkaiden röyhkeydeltä. Eurooppalaisille myönnettiin oikeus kurittaa rikkomuksen tehneitä työmiehiään. Tällaiset rangaistukset tilanomistajan oli kuitenkin merkittävä kirjaan. Pari kertaa vuodessa tarkastusviranomaiset kävivät sitten kuulustelemassa molempia asiapuolia ja hyväksyivät tai hylkäsivät tuomion. Alkuasukkaat tiesivät silloin, että hallitus oli valkoisen miehen puolella, ja kunnioittivat häntä.

Nykyjään, Australian mandaattihallituksen humaanisten periaatteiden vallitessa Uudessa Guineassa, mustan sana on oikeudenkäynnissä yhtä hyvä kuin valkoisenkin. Epäilemättä kaunis periaate, mutta vaikea käytännössä toteuttaa. Jos kanakki kantaa kaunaa isäntäänsä kohtaan, on hänen verraten helppo kostaa tuomioistuimen avulla: houkutuksilla tai uhkauksilla hän saa maanmiehensä todistamaan eurooppalaista vastaan.

Kuvaava esimerkki: Eräässä kanakkien välisessä tappelussa oli eräs musta saanut pahoja ruhjevammoja selkäänsä. Mies käveli lähimmän poliisiviranomaisen luokse ja ilmiantoi eurooppalaisen isäntänsä rääkkäämisestä. Kun kanakin toverit vannoivat asian todeksi, määräsi tuomari eurooppalaiselle kymmenen puntaa sakkoa varoituksella, että samanlaisen rikkomuksen uusiintuessa häneltä poistettaisiin oikeus käyttää alkuasukastyömiehiä palveluksessaan. Myöhemmin alkoi selkäsaunan varsinainen toimeenpanija kuitenkin kerskua voitostaan, jolloin asian todellinen laita tuli ilmi ja eurooppalainen vapautettiin sakostaan.

On sattunut tapauksia, että alkuasukasnainen on syyttänyt valkoihoista miestä väkisinmakaamisesta. Tämäntapaisista rikkomuksista on laki hyvin ankara mandaattialueella. Ellei valkoihoinen silloin voi todistaa viattomuuttaan, on hänellä odotettavissa vankeusrangaistus yhdestä vuodesta aina seitsemään vuoteen saakka.

On totta, että saksalaisten kurinpito näillä saarilla oli useissa suhteissa liian ankaraa. Mutta alkuasukkaat sekä pelkäsivät että kunnioittivat saksalaisia herrojaan. Vielä nykyjäänkin kuulee heidän nimittävän saksalaista lujaksi isännäksi (strong boss). Heidän tunteensa nykyisiä herrojaan kohtaan voidaan tulkita nimityksellä, jota Amerikan intiaanit käyttivät kehnoista vastustajistaan — »Arkajalka».

* * * * *

Tätä kirjoitettaessa kertovat sähkösanomatiedot kanakkien Uudessa Britanniassa toimeenpanemasta eurooppalaisten joukkomurhasta: »Talasean piiriin kuuluvan Nakanain kylän alueella Uuden Britannian pohjoisrannikolla ovat alkuasukkaat yöllä salakavalasti murhanneet neljä eurooppalaista kullanetsijää. Mandaattihallitus on lähettänyt seudulle 30 valkoihoista ja 70 alkuasukaspoliisia käsittävän, kivääreillä ja konekivääreillä aseistetun rankaisuretkikunnan.»

Mainittu Talasean piiri on vasta joitakin vuosia ollut mandaattihallituksen valvonnan alaisena, ja sen vuoristolaisasukkaat ovat aina olleet tunnettuja vihamielisiksi ja taistelunhaluisiksi.

* * * * *

Vaikka melanesialaisten vahvimmat luonteenominaisuudet voidaankin yhdellä sanalla tulkittuina määritellä huonoiksi, on heissä sentään hyviäkin puolia ja joukossa harvinaisia esimerkiksi kelpaaviakin poikkeuksia. Heidän ja eurooppalaisten välillä vallitseviin huonoihin suhteisiin ovat eurooppalaiset itse useissa tapauksissa antaneet aihetta huonolla kohtelulla.

Kirjoittajalla oli oikein mallikelpoinen »poika», joka hoiti taloustehtävät säntillisemmin, kuin mitä paraskaan palkattu palvelija Euroopassa olisi voinut tehdä. Herätti aina aamuisin täsmällisesti koskettaen kädellään varovasti jalkaan moskiittoverkon lävitse ja ilmoitti, että kylpy oli valmis. Suolattoman veden niukkuuden vuoksi kylpy rajoittui suihkuun, joka kattoon ripustetusta astiasta nuorasta vetäisemällä syöksähti miellyttävän vilpoisena ruiskeena. Suihkusta päästyä odottivat suklaa ja leipä ja paistetut banaanit pöydällä. Lounasta ei liioin tarvinnut koskaan odottaa, ja ruoka ja hedelmät vaihtelivat joka päivä, sikäli kuin se pienessä taloudessa oli mahdollista. Iltapäivällä olivat pestyt ja tärkätyt vaatteet, maalatut kengät ja hattu, kaikki hohtavan valkoisina, ja muut pikkuesineet nenäliinasta kalvosinnappeihin saakka valmiina mahdollisen vierailukäynnin varalta. Tämän »pojan» olisivat monet mielellään ottaneet palvelukseensa.

To-Wautu olikin poikkeuksellisen mallikelpoinen poika, lomaakaan ei pyytänyt muulloin kuin sunnuntai-iltapäivisin, jolloin hän tahtoi käydä katsomassa lähetysasemalla hoidettavana olevaa äiditöntä lastaan. Hänen iästään minulla ei ollut likimääräistäkään aavistusta: hän saattoi olla yhtähyvin viidenkolmatta kuin neljänkymmenen. Kanakit eivät yleensä tiedä ikäänsä. Mikäli he koettavat pitää niistä lukua, tapahtuu se joulujen avulla, vuosi on heille tuntematon käsite. Iän tullessa oikeudellisesti kysymykseen luotetaan lääkärin arviointiin.

Juro hän oli mutta hyväsydäminen. Oli ikävä erota hänestä, kun poikaparan, saatuaan ilkeänluontoisia kas-kas-märkäpaiseita jalkoihinsa ja käsiinsä, oli pakko muuttaa sairaalaan.

To-Wautu oli myöskin älykäs ja vaarinottavainen. Hän ei olisi koskaan aiheuttanut semmoista skandaalia, minkä sai aikaan ylimmän käskynhaltijan pöytäpalvelija, jolla arvonsa merkkinä oli punaompeleinen kruunu vyötäisvaatteessa:

Ylhäällä Namanulassa, ylimmän käskynhaltijan bungalowissa oli lounaskutsut parillekymmenelle valitulle vieraalle. Talon paras kanakkipalvelija tarjoili pöydässä. Jäässä tarjottu parsa oli onnellisesti kiertänyt pitkän pöydän ja seurasi kala, jota oli varattu yksi kutakin vierasta kohden. Kuinka ollakaan, tarjotin oli tyhjä, kun palvelija oli tarjonnut vieraille ja lähestyi isännän tuolia. Isäntä, kokenut maailmanmies, huomasi tilanteen ja viittasi poikaa poistumaan. Mutta kanakki tahtoi välttämättä selittää, mistä se johtui, ettei isännälle kalaa riittänyt, ja tokasi lujalla äänellä:

»One fella master he take two.» (Yksi herra otti kaksi.)

Sanomattakin selvä, että kaksikymmentä silmäparia alkoi hienotunteisen varovasti kurkistellen etsiä syyllistä.

* * * * *

Vaikka mandaattihallitus Kansainliittoa miellyttääkseen harjoittaakin kovin lempeätä politiikkaa alkuasukkaita kohtaan, ei samaa voida läheskään aina sanoa yksityisten australialaisten mustia työmiehiään ja palvelijoitaan kohtaan osoittamasta kohtelusta. Keskinkertaiset australialaiset — tropiikkiin muuttavat australialaiset eivät yleensä ole yhteiskuntakerrosten »kermaa» — viljelevät kirosanoja ja rivoa kieltä viljalti keskinäisessä kanssakäymisessäänkin, mutta mustille räyhätessään on heidän puheensa usein pelkkää tolkutonta voimasanojen latelua. Eipä siis ihme, jos kanakit käyvätkin vuosi vuodelta yhä haluttomammiksi tekemään kolmen vuoden palvelussopimuksia.

Orjakauppaa harjoitetaan Etelämeren saarilla yllä vielä meidänkin päivinämme, vaikka tosin toisessa muodossa kuin viisikymmentä vuotta sitten. Silloin käytettiin sekä väkivaltaa että viekkautta mustien orjien hankkimisessa. Nykyjään on tyydyttävä pelkkään viekkauteen. Tavallisimmin käytetty temppu ennen oli, että työvoiman hakijat lähestyessään kuunareineen jotakin yksinäistä saarta pukeutuivat lähetyssaarnaajiksi ja houkuttelivat yksinkertaisia alkuasukkaita kokoontumaan laivalleen — sitten ankkuri ylös ja merelle…

»Orjakauppaa» saadaan nykyjään harjoittaa vain hallituksen luvalla ja nimitetään sitä pestaamiseksi (recruiting). Testaajan (recruiter) on haettava hallitukselta lupa värvätä alkuasukkaita työmiehiksi plantaaseille, ja on pestattavien piirrettävä puumerkkinsä pestaussopimukseen vapaasta tahdostaan. Testaaja luovuttaa sitten saaliinsa halukkaalle plantaasinomistajalle kymmenen punnan hinnasta päätä kohden. Mutta, kuten sanottu, kanakit eivät ole kovin kärkkäitä tarttumaan ansaan, joten pestaajan on keksittävä aina uusia houkutteluja, luvattava paljon rasvaisia ruokia ja vähän työtä.

Uuden Britannian ammattipestaajien oveluuksista kerrotaan paljon hupaisia juttuja. Ovelimpana heistä pidetään erästä tyypillistä irlantilaista — punakkaa ja punatukkaista, josta lieneekin saanut liikanimekseen »Blue» (sininen). Retkeiltyään kerran viikkokausia kuunareineen rannikolla ja Sepikjoella onnistumatta saamaan ainoatakaan kanakkia listoihinsa, »Blue» keksi uuden keinon. Hän laitatti isohkon umpinaisen, pyörien päällä kuljetettavan laatikon, jonka sisään hänen eurooppalainen toverinsa ryömi. Mustat laivamiehet vetivät laatikon kylän aukeamalle, jonne »Blue» pian haali kaikki kylän miehet. Sitten »Blue» piti leimuavan puheen työn siunauksesta mustille, vedoten lopulta itse valkoisten miesten suurmestariin, jonka nimenomaisesta pyynnöstä hän oli tullut tähän kylään. Mutta koska mustan miehen ei sopinut nähdä valkoisen miehen suurmestaria, oli Jeesus Kristus sulkeutunut umpinaiseen laatikkoon. — Nyt oli pakkilaatikon vuoro esiintyä. Ääni laatikosta moitti ensin kylän miehiä laiskuudesta, mutta lupasi sitten paljon maallista hyvää koko kylälle, jos hyvin monta kylän miehistä lähtisi hänen ystävänsä »Bluen» mukana työhön valkoisen miehen plantaasille. Työhön lähteville lupasi ääni sitäpaitsi ensiluokkaisen istumapaikan taivaassa. Vaikutus oli ollut suurenmoinen: peloissaan ja ihmetellen olivat kylän kaikki vapaana olevat nuoret miehet lähteneet »Bluen» mukana lähimmän alue virkamiehen luokse tekemään palvelussopimusta.

Lähetyssaarnaajien taholla on aina vastustettu alkuasukkaiden pestaamista plantaaseille työsopimuksilla. Ylläkerrotunlaisten juttujen tullessa heidän korviinsa on sanomattakin selvä, että heidän vastustuksensa vain yltyy. Rabaulin sanomalehdessä käydään kiivasta polemiikkia lähetyssaarnaajien ja plantaasinomistajien kesken, viimeksi mainittujen syyttäessä lähetysasemia siitä, että nämä houkuttelevat yksinkertaisilta alkuasukkailta kymmeniä tuhansia puntia (koprassa) vuosittain taloutensa ja teollisuuslaitostensa ylläpitämiseksi (lähetysasemilla on omat saha- y.m. laitoksensa).

Oli lähetyssaarnaajien vilpittömyyden laita nyt miten hyvänsä, varmaa on ainakin, ettei alkuasukastyövoiman käyttämistä noilla seuduilla niiden nykyisellä kehitysasteella voida järjestää millään muulla keinoin kuin pitkäaikaisilla työsopimuksilla. Kanakit ovat siinä määrin luonnonlapsia, ettei heidän työnhalunsa ilman pakottavaa velvollisuutta voida luottaa. Plantaasinomistaja, jonka mustana työvoimana olisi vapaita päiväpalkkalaisia, voisi hyvinkin jonakin kiireisenä päivänä löytää itsensä yksin ihmettelemässä tiluksillaan.

Lähetyssaarnaajista puheen ollen voinemme sopivasti lopettaa tämän luvun asiaa valaisevalla ja muihinkin mustien maanosiin soveltuvalla ajatelmalla:

Kun valkoinen mies tuli, oli hänellä raamattu, ja mustalla oli maa… Aika vieri… maa siirtyi valkoiselle miehelle, ja hänen mustalle veljelleen jäi raamattu.

RAKKAUTTA PÄIVÄNTASAAJALLA.

Monet matkakirjailijat kuvailevat tropiikin luontoa ja ilmastoa eksoottisin värein, nimittäen sitä sekä aistilliseksi että eroottiseksi. Ja kuitenkaan eivät inhimilliset intohimot lauhdu missään muualla niin helposti kuin juuri tropiikissa.

Siellä ilmasto lamauttaa halun kaikkiin tarpeettomiin aistinponnistuksiin, pyyteet ja palot, jotka muualla raatelevat ihmisrintaa, vaimenevat siellä merkityksettömiksi. On kuin flegmaattiset alkuasukkaat hengittäisivät tiivistettyä stoalaisuutta itse ilmakehään. Ihmiset kadottavat tropiikissa paljon luontaisesta kiivaudestaan ja ärtyisyydestään ja käyvät rauhallisiksi ja rakastettaviksi.

Jotkut lääkärit väittävät, että samalla kuin tropiikki jossakin määrin kiihdyttää naisten eroottisten tunteiden herkkyyttä, se vaikuttaa miehiin päinvastoin hillitsevästi, tehden heidät pidättyväisiksi.

Ensiksi mainitun väitteen paikkansapitäväisyydestä en voi omasta puolestani sanoa mitään, mutta jälkimmäinen puoli tuntuu hyvin uskottavalta, ja se selittää samalla, miksi Etelämeren saarilla on verraten vähän eurooppalaisverisiä sekarotuisia — vähän, ottaen huomioon ne poikkeukselliset olot, joissa tuhannet terveet ja naimattomat eurooppalaiset miehet siellä elelevät vuosikausia alkuasukasten keskuudessa.

Sekarotuisissa sen sijaan näyttävät molempien alkuperäisrotujen niin älylliset kuin tunnevaistotkin ilmenevän voimakkaampina taipumuksina tahdon ja moraalisten ominaisuuksien kustannuksella. Sekarotuiset ovat yleensä eroottisia sekä tahdoltaan ja luonteeltaan heikkoja. Eleissäkin on tietysti poikkeuksia. Seuraavassa suppeasti kerrottuna erään sekarotuisen naisen, kenties koko laajan Tyynenmeren kuuluisimman henkilön, elämä:

Vielä viisitoista vuotta sitten olisi kuka tahansa Etelämeren saarilla liikkunut kauppamies tai matkailijakin saattanut kertoa yhtä ja toista »Kuningatar Emmasta». Mutta aika on himmentänyt hänenkin muistoaan.

Hänen äitinsä oli kaunis samoalainen neitonen ja isänsä Amerikan
Samoan-konsuli. Emma syntyi Samoassa kunniallisesta avioliitosta.
Sanotaan hänen jo lapsena olleen koko Samoan kaunein ja älykkäin tyttö.

Saatuaan kasvatuksensa San Franciskossa Emma palasi takaisin Samoaan ja meni kohta senjälkeen naimisiin brittiläisen Mr. Forsaythin kanssa. Avioliitto ei ollut kuitenkaan onnellinen, ja nuori vaimo lyöttäytyi pian yhteen erään uusseelantilaisen Mr. Farrelin kanssa.

Saadakseen täysin nauttia onnestaan rakastuneet varustivat itselleen kuunarin ja lähtivät seikkailulle avaraan maailmaan. He sivuuttivat Salomonin-saaret ja nousivat maihin kuvankauniille Duke of York-saariryhmälle, missä he ryhtyivät kaupankäyntiin alkuasukkaiden kanssa. Sieltä he kuitenkin ennen pitkää siirtyivät Uuteen Britanniaan, jonka asukkaat olivat siihen aikaan vihamielisiä villejä. Emman seuralaisineen onnistui kuitenkin nousta maihin paikalle, mihin myöhemmin kasvoi Herbertshöhen kaupunki, lähellä nykyistä Rabaulin kaupunkia.

Emmalla oli merkillinen kyky saada villit alistumaan tahtonsa alle. Mitättömällä rihkamalla hän osti kanakkipäälliköiltä laajan alueen maata parhaalta rannikkoseudulta ja rekisteröi maansa Amerikan konsulaatissa Sydneyssä. Siitä kehittyi myöhemmin entisen Saksan Uuden Guinean ensimmäinen kookosplantaasi.

Ystävänsä, Mr. Farrelin joitakin vuosia myöhemmin kuoltua Emma nouti luoksensa veljensä ja sisarensa Samoasta. Yksi sisarista meni naimisiin tunnetun Etelämeren-kuvaajan R. Parkinsonin kanssa, ja toiset kaksi joutuivat naimisiin Emman palveluksessa olevien skandinaavien kanssa.

Herbertshöhe oli tällä välin kasvanut ripeän saksalaisen edistyksen merkeissä pieneksi kaupungiksi.

Vaikka Emma, jota nyt jo nimitettiin »Kuningatar Emmaksi», yhä laajensi tiluksiaan uusilla edullisilla kaupoilla ja keräsi rikkauksia harvinaisen taitavasti ja päättäväisesti, ehti hän kuitenkin ottaa aivonsa mukaisesti osaa seudun seuraelämään, joka siihen aikaan oli pääasiallisesti — samppanjaa ja rakkautta…

Emman aikaansaamien saavutusten merkitykseen taloudellisen elämän elvyttämisessä oli jo ruvettu kiinnittämään huomiota itse hallituksenkin taholla emämaassa. Niinpä olikin saksalaisen Tyynenmeren laivaston amiraalille annettu määräys käydä henkilökohtaisesti esittämässä »Kuningatar Emmalle» hallituksen tunnustus hänen uutterasta työstään seudun sivistykselle valtaamisessa.

Emma sai tiedon aiotusta kunniavierailusta vasta samana päivänä, joten minkään erikoispuvun tilaaminen Sydneystä ei voinut tulla kysymykseen. Mutta siitä tämä omaperäinen nainen ei ollut millänsäkään. Hän otti tyynesti amiraalin vastaan salongissaan parhaassa puvussaan — alasti… Emma ei ollut kuningatar ainoastaan rikkaudessa, vaan myöskin kauneudessa — eikä amiraali pannut pahakseen pientä poikkeamista sovinnaisista seuratavoista…

Ollessaan jo keski-ikäinen nainen Emma osti itselleen kolmannen aviomiehen, nuoren ja kauniin, mutta korviaan myöten velkaantuneen saksalaisen upseerin. Emma maksoi sulhasensa velat ja testamenttasi hänelle puolet omaisuuttaan. Kohta tämän jälkeen, vähän ennen maailmansodan alkua, hän myi kaikki Uudessa Britanniassa ja muilla saarilla olevat tiluksensa eräälle hampurilaiselle yhtymälle 175 000 Sterling-punnan (lähes 35 milj. Suomen nykymarkan) kauppahinnasta. Kun Emma sitten lähti miehensä kanssa matkalle Eurooppaan, järjestivät seudun asukkaat hänelle melkein kuninkaallisen hyvästijättöjuhlan. Kuningattaren arvonimi, joka alkujaan oli annettu pilkkatarkoituksessa, tulkitsi nyt kunnioitusta.

Kuukausi tämän jälkeen kertoi Monte Carlosta saapuva viesti, että sekä Emma että hänen miehensä olivat molemmat kuolleet. Heidän äkillistä kuolemaansa verhoavaa salaperäisyyttä ei saatu koskaan paljastetuksi. Kaikki, mitä tiedetään, on, että eräs saksalainen nainen, joka väitti itsellään olevan aikaisemmat oikeudet Emman mieheen, oli saapunut Monte Carloon ja että Emma eli päivää kauemmin kuin miehensä. — Erikoinen elämänjuoksu vaati kaltaisensa lopun.

Emman ruumis poltettiin ja tuhka haudattiin sille paikalle Uudessa Britanniassa, missä hän nuorena ja kauniina naisena kolmekymmentäkolme vuotta aikaisemmin oli astunut maihin.

* * * * *

Niinin aikoihin, jolloin »Kuningatar Emma» vaikutti, oli elämä Etelämeren saarilla vielä verraten vapaata. Syrjäisillä seuduilla asustavilla eurooppalaisilla oli sallittuna tapana valita itselleen »mary» alkuasukkaiden keskuudesta. Ja alkuasukasnaiset suostuivat kernaasti valkoisen miehen jalkavaimoksi, sillä kohtelivathan eurooppalaiset heitä sentään monin verroin inhimillisemmin kuin heidän omat murjaaninsa.

Mutta, kuten sanottu, moiset etuoikeudet on nyt poistettu eurooppalaisilta. On annettava »maryn» olla rauhassa, tai mentävä hänen kanssaan rehellisesti naimisiin.

On luonnollista, että ne harvat eurooppalaiset naiset, jotka tropiikkiin uskaltautuvat, ovat siellä suuresti palvottuja. Rabaulissa, Australian Uuden Guinean ainoassa kaupungissa ja tärkeimmässä keskuksessa, on lähes 400 valkoihoista miestä ja ainoastaan 60 valkoista naista, viimeksimainituista vain ani harva on naimaton. Pienemmissä keskuksissa on naisten vähemmyys miehiin verrattuna vielä suurempi.

Rabaulin ja Kokopon hotelleissa ja joskus kirkossakin toimeenpantavissa juhlissa ja tanssiaisissa on naisista aina kova kysyntä. Miehiltä kannetaan huomattavan korkea pääsymaksu, mutta, naisille lähetetään kaikille kutsukortti. Brittiläiseen tapaan tarjotaan tanssiaisissa myöskin illallinen. Juhlapukuiset kavaljeerit hyörivät juhlan alkaessa naisten ympärillä tanssiohjelmineen ja lyijykynineen koettaen kukin saada edes jonkun naisen listalleen. Harvoin sallitaan naisten »istua» yhtään tanssia. Miesparat sensijaan kaipaavatkin vähän jäähdytystä tanssin lomassa, sillä heidän on tanssiaisiin pukeuduttava yhtä lämpimästi kuin muuallakin maailmassa. Juhlapukuun kuuluu nimittäin: tanssikengät, mustat housut, lyhyt ja tiukka hännystakin malliin leikattu ja kovaksi silitetty valkoinen takki, ilman lievettä, leveä musta kangasvyö, tärkkipaita ja kova kaulus — viimeksimainittua otetaan tavallisesti mukaan pari ylimääräistä kappaletta.

Kun yksinäisillä saarilla tai kaukaisilla plantaaseilla vuoden, kaksi, jopa kolmekin yhtäjaksoisesti työskennelleet päivänpaahtamat miehet saapuvat Rabauliin vaihtelun virkistystä etsimään, ovat he tullessaan kosketuksiin eurooppalaisten naisten kanssa aluksi aivan kuin ihmisarkoja, vaikka ovatkin komentaneet satalukuista mustaa työmiesarmeijaa. Punastuvat ja tulevat hämilleen kuin rakastuneet koulupojat, kun naiset heitä silmäilevät, eivätkä tiedä, kuinka saattaisivat olla tarpeeksi kohteliaita ja ritarillisia. Naisen ulkomuoto ja ikä eivät silloin merkitse suuriakaan.

Australialaiset neitoset eivät olekaan jättäneet käyttämättä hyväkseen näin edullista tilaisuutta. Jokaisella postilaivalla heitä sinne saapuu kuukauden, parin lomalle veljiänsä ja sukulaisiansa tervehtimään. Tavallisesti nämä vierailut johtavat appelsiinipuunkukkien poimintaan. [Vanha englantilainen tapa, jota ainakin Australiassa ja Etelämeren saarilla vielä käytetään, on kukittaa morsian vihille vietäessä appelsiinipuun valkoisilla kukilla].

Mutta vielä suurempi on ero miesten ja naisten lukumäärässä alkuasukasten keskuudessa Rabaulissa. Kaupungissa lasketaan olevan kanakkeja yli kaksituhatta ja kanakkinaisia vain kolmisenkymmentä. Asia ei ole sentään niin vakava, kuin miltä se tilastotietona ehkä näyttää, sillä kaupungin läheisyydessä sijaitsee useita tiheäänasuttuja alkuasukaskyliä, joissa monilla kaupungissa toimessaolevilla kanakeilla on palmulehvämajansa ja perheensä. Mutta joka tapauksessa on naisten puutetta huomattavissa heidänkin joukossaan. Ei ole siis helppoa mustankaan naimisiinmeno. Vikkelyyttä ja varoja siinä kysytään heiltäkin.

Annamme seuraavassa yhden näistä murjaaneista omin sanoin kertoa lemmenseikkailuistaan ja perhesuhteistaan:

»Olen nykyjään keski-ikäinen mies, mutta olin kerran pulskannäköinen nuorimies. Ei silti, että aikani vielä olisi ohi pitkään toviin.

Minulla on ollut pieniä seikkailuja — totta puhuen useitakin. Kuten tiedätte, on meillä tapana naida nuorena tässä maassa, enkä luule olleeni muuta kuin viidentoista, kun rakkaus alkoi ailahdella mielessäni. Mutta meidän kylässä ei ollut ketään paremmanpuoleista saatavissa alle kahdenkymmenen tambosylen (näkinkenkärahaa). Tiesin, etten voisi pitkään aikaan saada moista summaa kokoon. Ei ollut siis muuta neuvoa kuin mennä ja »tehdä paperi» jonkun plantaasinomistajan kanssa. Sanottu ja tehty. Työskentelin kolme vuotta eräällä saksalaisella plantaasilla, lähellä Tomaa. Kun sanon »työskentelin», tarkoitan tietysti, että olin tekevinäni jotakin, silloin kuin isäntäni oli näkyvissä. Palvelusaikani mentyä umpeen palasin takaisin ja maksoin Yipaloonin isälle etumaksuna »lik-lik»-porsaan ja kymmenen syltä tamboa. Kuukautta myöhemmin, kun olin poissa eräässä suuressa sing-sing-juhlassa, tulivat Bainingrannikon kanakit vierailulle ja veivät mennessään hyvän joukon nuoria tyttäriämme. Yipaloon oli ryöstettyjen joukossa. Myöhemmin sain kuulla, että ne pakanat olivat syöneet hänet. Hän olikin parhaassa iässä pöydälle pantavaksi — noin kahdeksan vuoden vanha. Kirotun huono onni minulla, sillä menetin tietysti koko etumaksun.

Seuraava yritykseni onnistui paremmin. Ainakin sain hänet halvalla. Kymmenen syltä oli hinta. Hän oli kaikinpuolin oivallinen, ellei oteta lukuun pieniä puutteita, kuten, että hänellä oli jotakin vikaa toisessa sääressä ja nilkutti, ja siellä täällä ruumiissa oli kas-kas-paiseita. Joka tapauksessa hän palveli minua kaksi vuotta täysin tyydyttävästi, ja sitten myin hänet kahdestakymmenestä sylestä ja viidestä hopeamarkasta. Moinen omaisuus yllytti minua katsomaan jotakin ensiluokkaista, ja — no niin, se oli ensimmäinen ja viimeinen kerta, kun minä ostin ylhäissäätyisen vaimon.

Yilotu se oli nimeltään ja laiska kuin iso porsas. Hankasipa vastaan tavallista markkinamatkaa Rabauliin kerran päivässä, vajaa kaksikymmentä kilometriä mäen yli kulkien. Eikä hänellä ollut muuta tehtävää kuin huolehtia minun pienistä tarpeistani ja katsoa piccaninien (lasten) perään, joita meille tuli kaksi, ja vapaahetkinään hoitaa puutarhaa. Sain enemmän kuin tarpeekseni aristokraateista. Olin oikein mielissäni, kun se pitkä poutakausi tuli ja Yilotu monien muiden mukana kuoli nälkään. Muussa tapauksessa minun olisi itse pitänyt toimittaa hänet pois. En olisi voinut kauemmin sietää semmoista vetelystä naiseksi.

Omituista, kuinka toisen miehen vaimo näyttää houkuttelevalta noin matkan päästä katsoen. Aitungi ei ainakaan sen vaivan arvoinen, mikä minun täytyi nähdä toimittaessani hänen laillisesti vihityn aviomiehensä pois tieltä. Se pakana olikin vähällä nujertaa minut, vaikka odotin häntä väijyksissä rantapolulla. Lävistin hänet keihäälläni, ennenkuin hän ehti edes sivulleen vilkaista, mutta se lurjus näki minun valmistautuvan toiseen heittoon, ja kohotti kirveensä lyömäasentoon… vain nuoruuttani ja vikkelyyttäni sain kiittää pelastumisestani. Mutta, kuten jo sanoin, vaimo ei ollut sen vaivan arvoinen. Oikeastaan hän teki minulle hyvän palveluksen vähän ajan kuluttua jättäessään minut ja paetessaan erään Toliva-nimisen metsäkanakin kanssa Natava-saarelle.

Kylässä alkoi kuitenkin tulla minulle kuumat olot Yitungin puolison äkillisen katoamisen vuoksi, ja kun en ole koskaan erikoisemmin pitänyt juoruista, katsoin viisaimmaksi jälleen »tehdä paperin» ja ottaa paikan. Tällä kertaa menin oikein valtion palvelukseen ja sain paikan postihallituksessa. Nyt ei ole enää kuin muutama kuukausi palvelusajasta jäljellä, sitten palaan takaisin kylään, enkä tee enää tyhmyyksiä tästäpuolin. Siitä saakka kun tulin postiin, minulla ei ole ollut mitään enempiä aviollisia seikkailuja, ellei nyt oteta lukuun viattomia hakkailuja, joista yksi sentään oli vähällä päättyä vakavasti; pääsin kuitenkin vähällä, viisi raippaa iso »kiap» (tuomari) määräsi. Kun kolme vuottani tulevat täyteen, on minulla yli seitsemän puntaa säästössä, ja ellen minä nyt saa kolmella punnalla yhtä paremmanpuoleista »maryä», niin onpa sitten kumma. Aikaisemmat kokemukseni tulevat olemaan hyödyksi. Ja ellen minä nyt jo tällä iällä osaa arvioida vaimo väkeä, niin jo sitten on… Niin, kolme puntaa on kaikki, mitä voin uhrata siihen hyvään, sillä pitää varata vähän muihinkin tarpeisiin. Lasketaanpa vähän: rasia tupakkaa, kirves, myrskylyhty, vähän lamppuöljyä, huuliharppu, jokunen koruommeltu lap-Iap, vyö, pari veistä ja oh! — tahtoisin ostaa myöskin porsaan, mutta pelkään, ettei yhdellä shekillä saa molempia, porsasta ja vaimoa.

Niin, tällä kertaa minä jätänkin seikkailut sikseen, ja jos »mary» on vähänkin hyvänpuoleinen, niin asettaudun rauhallisille oloille koko loppuiäkseni. Ellei hän kykene huolehtimaan minusta ja kolmesta tai neljästä piccaninistä, niin ei se sitten ole vaimo eikä mikään.»

AASIALAISIA, POLYNESIALAISIA JA SEKAROTUISIA.

On omituista, kuinka kiinalaiskorttelit kaikkialla maailmassa näyttävät erikoisesti vetävän eurooppalaisia puoleensa. Minne Idän satamakaupunkiin matkailija eksyneekään, kiinalaiskorttelia hän tuskin jättää katsomatta. Riksanvetäjät ja muut oppaiksi pyrkivät kulit tuntevatkin hyvin Lännen miehen maun ja koettavat sitä tyydyttää.

Vaikka kiinalaisten ikivanhat perinnäistavat ja tottumukset ovatkin Lännen vaikutuksesta nykyaikaistuneet siihen määrin, että Viisas Konfutse varmaan heräisi 2 500-vuotisesta unestaan, jos jonkin ihmeellisen televisionin avulla näytettäisiin hänelle kuvia nykypäivien kiinalaisten elämästä, on heidän kortteleissaan silti vieläkin riittämiin eurooppalaisen mielikuvituksen kiihoittimeksi Idälle ominaista väriä ja tuoksua.

Kiinalaiskortteleissa ei ole täydellistä hiljaisuutta koskaan. Ne ovat rauhattomia kuin mehiläispesät. Siellä noustaan varhain, touhutaan ja papatetaan koko päivä ja mennään myöhään levolle. Kaduille päin avonaisissa huoneistoissa, vieläpä itse kadullakin, käydään kauppaa, harjoitetaan ammatteja, asutaan, keitetään ruokaa ja aterioidaan, ja läpinäkyvien verhojen takana pelataan uhkapeliä nopilla ja korteilla. Naiset liikkuvat mustissa satiinihousuissa ja polviin ulottuvassa mekossa, miehet pyjamapuvuissa tai vain housuissa, ja molempien puukengät kopioitavat sementtilattiaa vastaan. Kaikilla näyttää olevan jotakin tekemistä ja puhuttavaa. Jossakin nurkassa saattaa sentään nähdä laihan ryppyisen ukon istuvan kyykyssä tuntikausia ja tuijottavan ohikulkijoita ilmeettömällä katseellaan.

Kiinalaiset rakastavat valoa erikoisesti. Yön tullen heidän katunsa ovat pelkkänä ilotulitusmerenä: soihtuja, lyhtyjä, kaarilamppuja, kaikkia rinnan ja rykelmässä. Eihän sitä huonossa valossa osaisikaan viedä puikoilla ruokaa suuhunsa. Suurista kattiloista nousee vahvasti maustetun »pitkän sopan» tuoksu, ja lautasille mätkitään »chop chuita» kukkuroilleen.

* * * * *

Rabaulissa on toistatuhatta kiinalaista eli kaksi kertaa niin paljon kuin eurooppalaisia, mutta kuitenkin on kiinalaiskorttelin kahdessa kapakassa aina enemmän eurooppalaisia vieraita kuin kiinalaisia, vaikka kivenheiton päässä sijaitseva avara eurooppalainen hotelli tarjoaa samoja juomia samoihin hintoihin. Tämä on sitäkin omituisempaa, kun brittiläiset muuten ovat tunnetusti ylpeitä rodustaan.

Samoin ovat kiinalaiset ravintolat siellä eurooppalaisten kesken suosittuja, vaikka kiinalaiset eivät enää mielellään myönnäkään luottoa ruokamaksuissa. Vielä joitakin vuosia sitten saivat eurooppalaiset syödä kiinalaisten ravintoloissa ja juoda heidän kapakoissaan velaksi kuukausimääriä räätälin laskuista puhumattakaan — kun vain antoivat kuitin »I.O.U.» [Englantilainen velkakirjanimitys]. Mutta eurooppalaisen asutuksen kasvaessa ilme lampaiden joukkoon vuohiakin. Lukutaidottomat kiinalaiset ravintoloitsijat ja kapakoitsijat saivat todeta ruvetessaan perimään näillä kuiteilla (chit) puolen vuoden maksuja, että hän oli ollut ruoka- ja juomavieraina sellaisia kuuluisuuksia Caesar, Kolumbus, Shakespeare, Pontius Pilatus ja Jeesus Kristus.

Kiinalaisten ja alkuasukkaiden välit ovat yleensä hyvät, ainakin paremmat kuin eurooppalaisten ja alkuasukkaiden. Kannibalismin aikoina suhteet saattoivat olla päinvastaiset, sillä kanakit pitivät kiinalaisen lihaa maukkaampana kuin valkoisen miehen. Viimeksimainittua he moittivat liian suolaiseksi.

Kerrotaan, että noin kolmekymmentä vuotta sitten eräs kiinalaisten kuljetuslaiva oli haaksirikkoutunut puolimatkassa Sydneyn ja Uuden Britannian välillä sijaitsevan pienen Russel-saariryhmän riutoilla. Alkuasukkaat olivat hyökänneet hylyn kimppuun ja vanginneet kaikki laivassaolijat, kolmesataa kiinalaista ja neljä päällystöön kuuluvaa eurooppalaista. Vangit oli sitten siirretty pienelle alastomalle luodolle, josta alkuasukkaat kävivät kanootilla noutamassa miehen tai pari päivässä pääsaarelleen. Kaikki kolmesataa kiinalaista ja yksi valkoihoinen olivat tulleet syödyiksi, ennenkuin apua tuli. Henkiin jääneet eurooppalaiset saivat siis kiittää pelastumisestaan ensi sijassa suolapitoisuuttaan. Sanotun saariryhmän asukkaat ovat jo »sivistyneet», mutta laivahylky törröttää vielä riutalla surullisena muistona.

Kun kanakki kyllästyy valkoisen miehen ynseään kohteluun, muuttaa hän useinkin »kong-kongin» (kiinalaisten haukkumanimi) palvelukseen. Ollen itse yritteliäitä ja ahkeria kiinalaiset osaavat vaikuttaa alkuasukkaisiin hyvällä esimerkillä. Heidän rotuarvonsa sallii ruumiillista työskentelyä tropiikissakin, missä eurooppalaisen ei sovi kantaa edes parin kilon painoista pakettia.

Kiinalaiset kopranostajat ja kauppamiehet uskaltautuvat nykyjään yhä syvemmälle tuntemattomien seutujen rajamaille ja tyytyen pienempään voittoon kuin eurooppalaiset kauppamiehet kilpailevat menestyksellisesti näiden kanssa.

Australian Uudessa Guineassa ovat edustettuina myös malaijit sekä vähässä määrin samoalaiset.

Malaijeja pidetään Tyynenmeren aristokraatteina, minkä arvon he esimerkiksi melanesialaisiin verrattuina hyvin ansaitsevatkin. He ovat ahkeraa, hiljaista ja vaatimatonta väkeä. Borneossa ja Celebeksessä he rakentavat asuntonsa tiheiksi kyliksi lahtien poukamiin pylväiden päähän, mutta Uudessa Guineassa he asuvat melkein eurooppalaisesti: koristavat huoneittensa seinät painetuilla kuvilla ynnä muilla halpa-arvoisilla koruilla ja soittavat amerikkalaisia gramofonikappaleita.

Malaijit ovat sopusuhtaisia vartaloltaan — naiset vain hieman lihavahkoja — ja miellyttäviä kasvonpiirteiltään. Heidän ihonsa on tumma ja tukkansa musta, melkein sinisenmusta, ja he pitävät sen aina huolellisesti sileäksi suittuna. He harrastavat puhtautta, pukeutuvat hyvin ja käyttävät runsaasti hajuvettä, niin miehet kuin naisetkin.

Uudessa Guineassa malaijit työskentelevät sellaisissa toimissa, joihin alkuasukkaat eivät pysty. Heitä tapaa siellä kauppa-apulaisina, konttoristeina, autonkuljettajina ja merimiehinä, mutta käsityöläisammattiin he ryhtyvät harvoin. Kiinalaiset ovat siinä ylivoimaisia.

Malaijit eivät ole tiettävästi koskaan harjoittaneet ihmissyöntiä, vaikka erään suomalaisen viikkolehden novellin kirjoittaja jokin aika sitten kuvaili heidät »petollisiksi ihmissyöjiksi.»

Japanilaisia on koko Australian Uuden Guinean alueella kaikkiaan noin parisataa. He työskentelevät siellä ammattilaisina kuten kiinalaisetkin, laivanrakennustyön ollessa kuitenkin heidän erikoisalansa.

Sikäläinen brittiläinen väestö suhtautuu kuitenkin kiinalaisiin myötätuntoisemmin kuin japanilaisiin, ainakin oli suhde sellainen ennen nykyistä Kiinan selkkausta.

Eräs brittiläinen politikoitsija on sanonut, että japanilaisia on joka maailmankolkassa juuri riittämiin, jotta he voivat tehokkaasti valvoa maansa etuja.

Etelämeren saarten sekarotuisista asukkaista puhuttaessa ei voida vaitiololla sivuuttaa lähetysasemia. Sikäläisten lähetysasemien toimintaa ja niiden työn merkitystä arvostellaan usein moittivasti, mutta lähetystyön vastustajatkin myöntävät, että ainakin yhdessä suhteessa lähetyssaarnaajat tekevät kiitettävää työtä, nimittäin sekarotuisten kasvattamisessa.

Nämä heimottomat ja kansattomat, usein isättömät ja äidittömät elämän lapsipuolet olisivat hyvin turvattomia ilman lähetysasemien apua. Useimmat sekarotuiset lapset otetaan heti vastasyntyneinä lähetysasemien lapsihoitoloiden huostaan. Siellä heitä hoidetaan ja kasvatetaan, kunnes tulevat viidentoista, seitsemäntoista vuoden vanhoiksi, jolloin heille tavallisesti toimitetaan työpaikka plantaasille tai kauppaliikkeeseen. Ne onnelliset, joiden isällä on kylliksi kunniantuntoa tunnustaa värillinen nuorukainen tai neitonen omaksi pojakseen tai tyttärekseen, saavat usein jatkaa opintojaan Sydneyn sisäoppilaitoksissa; jotkut heistä ovat suorittaneet ylioppilastutkinnonkin.

Sekarotuiset, varsinkin eurooppalaisen ja alkuasukkaan avioliitosta syntyneet lapset ovat yleensä kaunispiirteisiä. Väriltään he ovat hyvin lähellä malaijeja, mutta heidät erottaa kuitenkin helposti viimeksi mainituista piirteiden eurooppalaisista vivahduksista ja hieman kiharasta tukasta — kanakkiäidin perintöä. He pukeutuvat ja käyttäytyvät kaikin puolin eurooppalaisesti, vaikka joskus humaltuneina saattavatkin näyttää merkkejä alkuperäisten vaistojen läheisyydestä.

Eritoten sekarotuiset naiset ovat kauniita, jopa siihen määrin viehättäviä, että monet eurooppalaiset plantaasinomistajat ovat ottaneet itselleen sekarotuisen vaimon. Jotkut sikäläisistä saksalaisista plantaasinomistajista saavatkin kiittää sekarotuista vaimoaan siitä hyvästä, että heillä vielä on plantaasinsa omissa käsissään.

Kiinalaisten ja kanakkien avioliitosta syntyneet lapset eivät yleensä kehity yhtä kauniiksi kuin niistä avioliitoista syntyneet, joissa eurooppalaisveri on ollut toisena määräävänä tekijänä. Aasialainen rotu näyttää tässä yhdistelmässä jäävän tappiolle melanesialaisten vivahduksien esiintyessä vahvasti ylivoimaisina. Näiden lasten väri on paljon tummempi kuin eurooppalaisperäisten sekarotuisten ja nenänsä leveä ja matala — ilmeinen kanakkinenä. Ettei koiraa kuitenkaan aina karvoihin katsota, todistaa seuraava tapaus:

Kirjoittaja oli australialaisen ystävänsä kanssa saanut hoitoonsa uskotuksi matkakumppaniksi Rabaulista Eurooppaan nuoren kiinalaiskanakin, rikkaan kiinalaisen kauppiaan pojan, joka oli matkalla Lontooseen täydentämään kasvatustaan. Kolmesta eri maanosasta kootulla kolmikollamme oli pitkä ja seikkailurikas matka, jossa rotueroavaisuuksilla ei kuitenkaan ollut mitään osaa, ennenkuin tultiin Pariisiin. Siellä meidän oli selvitettävä tumman ystävämme passiasioita Kiinan sikäläisessä konsulaatissa, jonne menimme paremmaksi vakuudeksi kolmisin. Keltainen konsuli ottikin meidät hymyillen vastaan ja kirjoitti empimättä pyytämämme erikoispassin, osoittaen tummalle suojatillemme koko toimituksen ajan harvinaista huomaavaisuutta, josta me kaksi jäimme kokonaan osattomiksi. Asia selkeni meille vasta hyvästellessä, kun tulimme maininneeksi eri tahoille Eurooppaa suuntautuvista matkoistamme, ja näimme lievän hämmästyksen häiveen konsulin itämaisilla kasvoilla: konsuli oli pitänyt meitä kahta tumman matkakumppanimme eurooppalaisina palvelijoina, varmaankin sihteerinä ja plantaasinhoitajana!

SUOMALAISIA JA SKANDINAAVEJA ETELÄMERELLÄ.

Uudessa Guineassa oleskelleiden tai siellä käyneiden suomalaisten luku voidaan laskea sormilla. Ruotsalaisia, norjalaisia ja tanskalaisia asustaa siellä sen sijaan useitakin.

Skandinaavisista Etelänmeren-eläjistä on tanskalaissyntyinen Peter Hansen epäilemättä tunnetuin. Hänen elämästään ja münchausenmaisista seikkailuistaan on olemassa kirjakin — ainakin käsikirjoituksena.

Kun Peter Hansen yli neljäkymmentä vuotta sitten astui maihin Uudessa
Britanniassa, oli siellä tuskin muita valkoihoisia kuin »Kuningatar
Emma» miehineen ja lähetyssaarnaaja Brown.

Emman kauppa-asiamiehenä Peter aluksi palvelikin muutamia vuosia, kunnes ryhtyi itsenäisesti viljelemään kookospalmuja, ostettuaan alkuasukkailta omiin nimiinsä Ranskalaiset Saaret. V. 1888 saariryhmän yli vyörynyt merentäristysaalto hävitti kaikki Peterin hyvällä alulla olleet viljelykset, vieden mennessään hänen irtaimen omaisuutensa ja muonavarastonsa niin, ettei Peterille jäänyt muuta kuin ruostunut rihlapyssy. Pyssyään Peter vakuuttikin saavansa kiittää elämästään, sillä kanakit panivat saariryhmää kohdanneen onnettomuuden hänen syykseen. Yhdeksän kuukautta Peter sai rihlansa varassa varjella henkeään vihamielisten alkuasukkaiden kiukulta, ennenkuin tuli apua muilta saarilta. Saatuaan kauppavarastonsa jälleen kuntoon ja talonsa uudelleen rakennetuksi Peter vaurastui kilpailijoiden puutteessa ripein askelin.

Varallisuutensa yhä lisääntyessä Peter Hansen alkoi viettää niin tuhlailevaa elämää, että sitä muistellaan Etelämerellä vielä nytkin, kolmenkymmenen vuoden kuluttua. Hänen talonsa sanotaan olleen vieraanvaraisimman koko luoteis-Tyynenmeren saaristossa, houkutellen kuvankauniiseen Peterhafeniin kuten saariryhmän parasta satamaa nykyjään Hansenin mukaan nimitetään — joukoittain saksalaisia upseereja ja kosmopoliittisia maailmankiertäjiä. Mittauslaiva »Möwen» väitetään olleen suurimman osan ajastaan ankkurissa juuri Peterhafenissa, missä oli samppanjaa ja viskiä puuttumatta, vieraanvarainen isäntä ja Etelämeren tummia tyttäriä upseerien ajan ratoksi…

Peterin omista rakkausseikkailuista päiväntasaajan tyttärien kanssa kerrotaan jos jonkinlaisia historioita. Puhutaan kolmestakymmenestä vaimosta ja epälukuisasta jälkeläismäärästä. Tällaisille jutuille Peter vain naurahtaa ja vastaa, ettei hän suinkaan ole ainoa valkoihoinen mies, jolla on ollut värillisiä vaimoja.

Peter Hansenin elämä ei kuitenkaan ollut pelkkää nautintoa ja ilonpitoa sen paremmin kuin muidenkaan Etelämeren valkoihoisten noina varhaisina vuosina. Usein hän sai henkensä kaupalla paeta alkuasukkaiden jostakin pienestä väärinymmärryksestä vaatimaa kostoa. Kerrankin eräs vihamielinen heimo ryösti hänen kauppavarastonsa, poltti hänen kuunarinsa ja murhasi yhdeksän hänen kiinalaisista työnjohtajistaan ja kauppa-apulaisistaan sekä useita kymmeniä alkuasukastyömiehiä; Peter itse pääsi pakenemaan. Sen kahakan jälkeen saksalaiset viranomaiset kielsivät häntä enää palaamasta saarilleen, joten Peterin oli pakko myydä tiluksensa eräälle yhtymälle.

Peter Hansen oli tällä välin ehtinyt pyrkiä Saksan alamaiseksi, jota tekoaan hän varmaan mahtoi katua maailmansodan puhjettua, sillä muiden saksalaisten tilusten joukossa takavarikoitiin hänenkin uusi plantaasinsa, niin että monenlaisia päiviä nähnyt tropiikin uudisraivaaja joutui vielä vanhoilla päivillään pennittömäksi.

Kirjoittajalla oli Rabaulissa ollessaan onni usein tavata Peter Hansenia ja kuulla vanhan pioneerin omasta suusta, kuinka tropiikissa silloin elettiin, kun sähkö ja radio eivät olleet löytäneet sinne tietään ja kun valkoihoiset olivat niin harvinaisia, että kanakit hieroivat silmiään, kun sattumalta kohtasivat jonkun uskaliaan pioneerin. Tuntui kuin olisi kadottanut monivuotisen ystävän, kun eräänä helteisenä helmikuun iltapäivänä piti saattaa Peter Hansenin maalliset jäännökset Rabaulin jylhänkauniiseen kalmistoon, jonne hänet lyhyen sairauden jälkeen kannettiin.

Muistan elävästi erään tapauksen, joka osoittaa, että Peterillä vielä kahdeksissakymmenissä oli rohkean eränkävijän hermot. Oli muuan noita raukaisevan hiljaisia lauantai-iltapäiviä. Istuimme tapamme mukaan juttelemassa pienen pöydän ääressä Ah Cheen hotellissa monien muiden laseistaan maistelevien joukossa, kun yht'äkkiä kuului kadulta alkuasukkaiden huuto quria, maanjäristys, ja samassa kaksikerroksinen hotellirakennus alkoi huojua ja natista liitoksissaan, viinipulloja putoili hyllyiltä kivilattialle, ilmassa humisi ja sähisi kummallisia ääniä… Kaikki hotellivieraat ryntäsivät heti ensimmäisen huojunnan tuntiessaan ulos aukealle, mutta Peter täytti tyynenä lasimme ja virkkoi kuin uhitellen:

»Mokomatakin tärinää pakenevat! Niinkuin ei tämä kivipermanto sitten kestäisi yhtä hyvin kuin tuo katukin.»

Siitä Peter innostui kertomaan suurista maanjäristyksistä, semmoisista, että eläimet ulvoivat, kokonaisia niemekkeitä vaipui mereen, uusia saaria sukelsi esiin syvyydestä, tai kilometrejä pitkä merentäristysaalto huuhteli kaiken elollisen pois tieltään. Useampaan kertaan Peter vakuutti, kuinka tropiikin kevyesti rakennetut talot kestivät maanjäristystä vastaan aivan kuin puulaiva aallokossa, nitisivät ja natisivat liitoksissaan, mutta eivät repeytyneet.

Peter Hansen oli oikea soldier of fortune, onnen soturi, joka ei koskaan nurissut kohtaloaan. Jos häneltä kysyttiin, eikö hän katunut, kun oli menettänyt niin monta loistavaa tilaisuutta tehdä itsestään seudun varakkaamman miehen, Peter vastasi:

»Mitä se auttaisi? Olen ottanut elämästä irti kaiken mahdollisen ilon.
Mitä muuta saattaisi ihminen toivoa?»

* * * * *

Suomalainen O., joka samoin kuin Peter Hansenkin siirtyä seudulle yksinkertaisena merimiehenä noin kolmisenkymmentä vuotta sitten, on osannut elää säästäväisemmin kuin viimeksi mainittu, ja hän on nyt seudun varakkaimpia plantaasinomistajia.

Hänellä on Uudessa Irlannissa kaksi tuottavaa plantaasia, Fangalawa ja Laguraianga. O. ei pyrkinyt Saksan alamaiseksi saksalaisten hallituskauden aikana, kuten monet seudun eurooppalaiset tekivät, joten hänen omaisuuttaan ei myöskään takavarikoitu. Ollen naimisissa samoalaisnaisen kanssa ja vuosikymmeniä eläneenä ilman maanmiestensä seuraa O. on unohtanut äidinkielensä. Hänen ainoa suomenkielinen lauseensa: »Kyllö minö ymmörrä», todistaa kuitenkin hänessä vielä asustavan suomalaisen itsepäisyyden.

Paikkakuntalaiset eivät unohda tämän maailman tiedoissa hieman takapajulle jääneestä maanmiehestämme puheen tullen kertoa, kuinka O. kymmenkunta vuotta sitten kirjoituskoneiden ilmestyessä saarille välttämättä tahtoi hankkia itselleen »kirjoittavan koneen». Saatuaan koneen haltuunsa O. päätti heti koettaa, kykenisikö »masiina» toimittamaan asioita. Asettuen koneen eteen seisomaan hän saneli sille kiireellisimmän tilauksensa — pari laatikkoa olutta — painoi umpimähkään joitakin näppäimiä ja lähetti sitten kanakin viemään paperin kauppiaalle. Kun ei mitään olutta kuulunut, suuttui O. mokomaan vehkeeseen ja heitti koko kirjoituskoneen mereen.

* * * * *

Toinen Etelämeren saarilla asuva suomalainen veteraani on kapteeni S., joka on niinikään oleskellut kolmisenkymmentä vuotta eteläisellä pallonpuoliskolla, milloin helmenpyytäjänä, milloin kauppa-asiamiehenä ja nyt lopuksi kullankaivajana.

Ensimmäisen tapaamisemme voisi melkein sanoa rotuvaistosta johtuneeksi: Istuin kiinalaisen Ah Manin ravintolassa pistelemässä maukasta villiporsaanpaistia suuhuni, kun laiha ja päivän paahtama keski-ikäinen mies astui sisälle, istuutui viereiseen pöytään, vilkaisi ensin minuun ja sitten lautaseeni ja tilasi porsaanpaistia hänkin. »Tuo voisi olla vaikka suomalainen», tuumin itsekseni, »tai ainakin pohjoismaalainen». En malttanut kauemmin hillitä uteliaisuuttani, vaan viritin keskustelun:

»I say», sanoin alkuun päästäkseni, »mistäpäin maailmaa vieras tulee?
En muista nähneeni Teitä ennen täällä?»

»Well», vastasi päivänpaahtama mies, »olen vastikään tullut tänne
Uudesta Irlannista, mutta alunperin olen Suomesta.»

Siinä sitä sitten oltiin, ihmeteltiin ja kyseltiin molemmin puolin.
Saman pienen maan poikia kaukana murjaanien mailla!

Tätä ensimmäistä tapaamistamme seurasi monta yhteistä muistorikasta purjehdusmatkaa sinisen vihreissä laguuneissa kapteeni S:n kuunarilla.

Kapteeni S:n monivaiheisesta elämästä troopillisilla saarilla voisi kirjoittaa kokonaisen kirjan. Helmenpyytäjänä hän tuli tunnetuksi, paitsi rohkeiden purjehdusmatkojensa ansiosta, eritoten kuuluisan mustan helmen johdosta; tämä arvokas helmi häneltä kuitenkin pian varastettiin Sydneyssä. Ollessaan recruiterinä, alkuasukaspestaajana, S. joutui usein vakaviin tilanteisiin tunkeutuessaan liian syvälle saarten sisäosiin, missä alkuasukkaat monin paikoin ovat vielä täysverisiä ihmissyöjiä ja tuskin koskaan valkoista miestä nähneetkään. Annamme kapteeni S:n itsensä seuraavassa kertoa eräästä pestausretkestä, jonka hän jokin vuosi sitten teki Salomonin saarten pohjoisimman ja samalla suurimman saaren, Bougainvillen sisäosiin:

»Uudesta Britanniasta oli vaikea enää löytää työnhaluisia alkuasukkaita, joten päätin koettaa kerran onneani Salomonin saarilla. Saavuin Bukaan [»Buka» on lyhennys sanasta Bougainville] neljän mieheni kanssa, mutta piankin, että rannikkoseutujen alkuasukkaat olivat haluttomia pestautumaan valkoisen miehen palvelukseen. Päätin yrittää saaren sisäosassa, ylhäällä vuoristossa. Neljän kanakin kera olisi kuitenkin ollut liian uskallettua tunkeutua vihamielisten vuoristolaisten alueille. Sain lopulta houkutelluksi neljä bukalaista lähtemään mukaani, joten minulla siis oli yhteensä kahdeksan rihlankäyttöön tottunutta alkuasukasta matkassani.

Pyssyillä, ampumatarvikkeilla ja eväillä varustettuina läksimme matkalle varhain aamulla kahdella kanootilla. Etenimme jokea myöten noin kymmenen mailia eli miltei vuorten rinteille saakka. Joen molemmat rannat olivat liaanien peittämät ja, mikäli niiden välitse saattoi nähdä, suoperäistä maata. Sivuutimme joitakin päivänpaisteessa lekottelevia alligaattoreita.

Emme olleet nähneet vielä ainoatakaan alkuasukaskylää, kun illalla leiriydyimme vuorten juurelle. Seuraavana aamuna aloimme kapeata alkuasukasten tallaamaa polkua seuraten nousta ylös vuorelle. Jatkoimme kiipeämistä koko päivän tapaamatta vieläkään muuta merkkiä alkuasukkaista kuin hylätyn kylänpaikan. Arvioin nousseemme noin. 4 000 jalkaa merenpinnan yläpuolelle. Vasta kolmantena päivänä jälkeen puolenpäivän saimme näkyviimme joitakin alkuasukastaloja, mutta kun saavuimme kylään, ei siellä ollut muita eläviä olioita kuin kolme sikaa. Kylän asukkaat olivat todennäköisesti piiloutuneet jonnekin lähistöön. Herättääkseni mahdollisesti väijyskelevissä vuoristolaisissa hieman kunnioitusta aseitamme kohtaan ampua jyräytin yhden sioista iltapäiväpaistiksemme.

Pystytin leirin vähän matkan päähän kylästä ja määräsin kaksi miestä pitämään vahtia. Mutta kun aamupuoleen yötä heräsin, nukkuivat kaikki mieheni, vahdinpitäjät niinkuin muutkin. Koko päivän kiipeäminen ja tukeva ateria oli liikaa veltoille merenrantakanakeille.

Aamulla panin viisi miestä tiedusteluretkelle ympäristöön kieltäen ankarasti heitä ampumasta, ennenkuin heidän henkeänsä uhataan. Pojat palasivat leiriin vasta iltapäivällä tuoden mukanaan kaksi vankia, noin 60-vuotiaan ukon ja 14-vuotiaan pojan. Molemmat vangit töllistelivät minua ja vapisivat pelosta. Saatuaan kelpo annoksen paistettua porsastamme ja toinnuttuaan ensi hämmästyksestään ukko alkoi selitellä meille jotakin hyvin innostuneesti. Kahdeksan miestäni edusti neljää eri alkuasukaskieltä, mutta eivät kuitenkaan ymmärtäneet sanaakaan ukon puheesta. Päätin pitää ukon ja pojan luonani toistaiseksi. Aamun valjetessa havaitsimme kuitenkin, että ukon oli onnistunut yön pimeydessä puikkia tiehensä.

Mikään alkuasukkaiden pestaus ei tällaisissa olosuhteissa tullut kysymykseenkään, joten ajattelin olevan parasta pyrkiä saaren vastakkaiselle rannikolle. Pojan päätin viedä mukanani edes näytteeksi ihmisaroista vuoristolaisista. Mutta sitä minun ei olisi pitänyt tehdä, sillä emme ehtineet kulkea montakaan kilometriä, kun huomasimme olevamme vuoristolaisten piirittämät: keihäitä alkoi viuhua meitä kohti kuin nuolia. Vuoristolaisilla mahtoi olla kokemusta tuliaseiden tehosta, koska eivät uskaltaneet tulla keihäineen heittomatkan päähän. Vai oliko keihäiden matkan päästä heitteleminen heidän sodankäyntitapoihinsa kuuluvaa mielenosoitusta! Tilanne näytti joka tapauksessa varsin uhkaavalta, sillä vuoristolaisilla oli ainakin kymmenkertainen ylivoima. Koska arvasin syyn äkilliseen hyökkäykseen johtuvan pojan varastamisesta, katsoin parhaaksi noudattaa ensimmäistä uhkavaatimusta ja palauttaa pojan heimonsa turviin. Saatuaan pojan takaisin vuoristolaiset katosivat yhtä äkisti kuin olivat ilmestyneetkin, ja me saimme jatkaa matkaamme häiritsemättä. Sivuutimme nytkin, laskeutuessamme alas vastakkaista rinnettä, useita kyliä, mutta kaikista olivat asukkaat kadonneet meidän ilmestyessämme.

Ensimmäinen valkoihoinen, jonka rannikolle päästyämme tapasin, oli ranskalainen lähetyssaarnaaja, joka onnitteli minua, sanoen minun olevan ensimmäisen eurooppalaisen, joka oli kulkenut vuorten yli. Joitakin vuosia sitten oli saksalainen patrulli päässyt huipulle saakka, mutta sen oli ollut pakko kääntyä takaisin alkuasukasten keihässateen edestä.»

* * * * *

Kolmas Uuden Guinean suomalainen oli saapunut Rabauliin vasta vähän ennen minun tuloani. Mutta paljon maailmaa nähnyt mies oli W.V. W., suurimman osan elämäänsä ulkomailla elänyt hänkin, ja mitä moninaisimmissa ominaisuuksissa esiintynyt. W. oli globe-trotter Jumalan armosta — jos siihen ominaisuuteen mitään erikoista armoitusta tarvitaan! —ja niin monipuolinen kyvyiltään kuin vain suomalainen maankiertäjä voi olla. Hän pystyi tekemään insinöörin, arkkitehdin, rakennusmestarin ja laivaperämiehen tehtävät, mutta ei tarpeen tullen halveksinut konttoriapulaisen, kirvesmiehen tai autonkuljettajan toimiakaan. En tullut kysyneeksi, oliko hän koskaan työskennellyt laastimuurarina, mutta vapaamuurari hän ainakin oli.

Kun ensimmäisen kerran tapasin W:n Rabaulissa, oli hän valtion tiemestarina. Hänen työnään oli parinkymmenen mailin pituisen tieosan kunnossapidon valvominen. Tie oli kuvankaunis autotie ja kaarsi lahden pohjukkaa rantapalmujen lomitse koko matkan noin viiden tai kymmenen metrin etäisyydellä rannasta. Ratsastaa tien kerran, pari viikossa päästä päähän ja ilmoittaa maanjäristysten tai rankkasateiden mahdollisesti aiheuttamista vieremistä asianomaisten alkuasukaskylien päämiehille — siinä tämän armoitetun maankiertäjän tehtävät! Mutta maankiertäjä ei olisi oikea maankiertäjä, jos hän viihtyisi yhdessä paikassa, olipa se sitten kuinka puoleensavetävä tahansa.

W. oli usein kutsunut minua viettämään »viikon loppua» luonaan, ennenkuin hän tulisi jättämään toimensa. Omaa äidinkieltä haastelevia maanmiehiä ei tuolla maailmaasivulla tapaa joka käänteessä, joten noudatin kutsua heti tilaisuuden tullen ja ajaa hurautin eräänä lauantai-iltapäivänä Karaviaan, missä W:n palmunlehvistä ja bamburuo'oista kyhätty maja sijaitsi mainitun rantatien varrella, noin kolmen neljännestunnin automatkan päässä Rabaulista.

W. oli vastikään hankkinut pari luodikkoa, joilla ensi virkistykseksemme pudottelimme paremman riistan puutteessa palmujen latvoissa torkkuvia lentäviä kettuja. Liian helppoon metsästykseen väsyttyämme menimme vilvoittelemaan 28 Celsius-asteen lämpöiseen meriveteen. En ole eläissäni tavannut toista niin puheliasta suomalaista kuin W. oli. Kun myöhemmin sikäläisille tuttaville kuvailin suomalaisia harvasanaisiksi, sain aina vastaukseksi: »Entäs maanmiehesi W.!»

Kujeita ja kompia oli W:llä aina varastossa. Nyt hän tokaisi yht'äkkiä, että hänen musta palvelijapoikansa ymmärtää suomea, ja sanojensa tueksi hän huusi ovensuussa seisovalle kanakille väärentämättömällä Rauman murteella:

»Hei, Torombara, tuost masteril lissä plätei!»

Poika kantoi ohukaisia pöytään kuin käskystä. Väitin tietysti, että hän oli sopinut tästä kanakkinsa kanssa ennen minun tuloani. Silloin W. antoi toisen näytteen:

»Torombara, panest lamppu valkkia!»

Ja kanakki sytytti lampun ja kantoi sen pöydälle. Nyt päätin minäkin koettaa, miten pitkälle murjaanin suomentako riittäisi ja sanoin vuorostani:

»Hei, poika, sulje se ovi!»

Siinä sitä oltiin, Torombara ei ollut tietääkseenkään. Mutta väitti yhä, että poika ymmärtää suomea, nimittäin Rauman murretta, ja sanoi saman lauseen omalla tavallaan:

»Torombara, panest se ovi kii!»

Torombara sulki oven.

Vähän aikaa poikaa tutkittuani pääsin kuitenkin W:n juonen perille: Torombara oli niin sanottu metsäkanakki; vasta lyhyen aikaa ollut valkoisten ihmisten ilmoilla, eikä niin ollen osannut muuta kuin kotikylänsä kieltä, joten oli aivan yhdentekevää, mitä muuta kieltä hänelle puhui. Poika koetti parhaansa arvatakseen, mitä kulloinkin tarvittiin. Jos Torombara olisi osannut pidgin-englantia, hän ei varmastikaan olisi kuunnellut »raumlaissi komennukssi».

Erään toisen kerran W. hämmästytti minua samanluontoisella tempulla. Tavanomaisen kirjelappusen sijasta, joilla kanakit siellä toimittavat isäntiensä asioita, W. lähetti saman Torombaran luokseni suullisin terveisin. Poika astuu sisään ja sanoo virheettömällä suomen kielellä:

»Hyvää päivää! Isäntä käski sanomaan, että hän voi muuten hyvin, mutta elämä tuntuu niin…» (sitten seurasi liuta painettavaksi sopimattomia suomalaisia attribuutteja).

Vähällä oli, ettei kelpo Torombara saanut kädessäni olevasta perhosverkon varresta selkämykseensä, ennenkuin älysin, että viatonhan palvelija oli isäntänsä synteihin.

VALKOINEN MIES TROPIIKISSA.

Suurin piirtein puhuen olisi kenties ollut parempi sekä valkoiselle miehelle itselleen että hänen mustalle veljelleen, jos ensiksimainittu ei olisi koskaan jalallaan astunut viimeksimainitun asuinsijoille.

Näiden paratiisillisten saarten alkuperäisten asukkaiden ennen huoleton elämä voidaan nyt määritellä useissa paikoissa paratiisin vastakohdalla. Pahimpana valkoihoisten tuomana vitsauksena ovat epäilemättä monet siellä nykyjään raivoavat kulkutaudit. Näistä eivät sukupuolitaudit ole suinkaan kaikkein vaarallisimpia, sillä tuhoisasta luonteestaan huolimatta voidaan niiden levenemistä estää huomattavassa määrässä tehokkaiden varokeinojen ja eristysmenetelmien avulla. Kaikkein tuhoisimmiksi ovat siellä osoittautuneet eurooppalaisille vaarattomat taudit, kuten esimerkiksi tuhkarokko.

Oleskellessani Uudessa Britanniassa tuhkarokko pääsi siellä yht'äkkiä valloilleen. Gasellinniemi jaettiin heti useampiin karanteenialueisiin, vähänkin tartunnasta epäillyt eristettiin pienille saarille, ja terveysviranomaiset tekivät voitavansa kulkutaudin rajoittamiseksi. Mutta kaikista varovaisuustoimenpiteistä huolimatta tuhkarokko levisi yli koko niemen ja tappoi muutamissa viikoissa useita satoja alkuasukkaita niin lapsia kuin aikuisiakin.

Tosin raivoaa alkuasukasten keskuudessa myöskin tauteja, joiden sinne kuljettamisesta ei voida syyttää ainakaan eurooppalaisia, koska useimmat niistä ovat Euroopassa tuntemattomia. Näihin voidaan lukea monet ilkeät ihotaudit ja vaikeat mätähaavat. Omituisin Tyynellämerellä esiintyvistä taudeista on kenties elefantiasis, norsutauti, jossa jotkin ruumiinosat pysyväisesti laajenevat suunnattomasti; toinen raaja, tavallisimmin jalka, saattaa olla neljä, jopa kymmenenkin kertaa paksumpi kuin toinen. Taudin alkusyytä ei tunneta eikä sitä vielä voida parantaa.

Mutta jos alkuperäiset asukkaat ovat alttiina sairauksille, niin maahantunkeutujat ovat sitä vielä suuremmassa määrässä. Tropiikki etsii esille eurooppalaisissa kaikki ruumiilliset viat ja vanhat sairaudet ja uhkaa tulokasta joukolla uusia vaivoja. Viimeksimainituista yleisin on malariakuume monine eri ilmenemismuotoineen. Hyvin harvat eurooppalaiset säästyvät tältä kuumetaudilta. Lievässä ja yleisimmässä muodossaan se on hyvin influenssan tapaista, mutta pitkäaikaisen toistumisen vuoksi se on monin verroin kiusallisempi kuin ensiksimainittu. Ainoa lääke, jota brittiläiset lääkärit suosittelevat ja soveltavat malariaa vastaan, on kiniini. Sitä brittiläiset nauttivat säännöllisesti jopa 10 grammaan asti päivittäin. Saksalaiset ovat säästeliäämpiä kiniinin käytössä, väittäen, että sen liiallinen nauttiminen aiheuttaa huonokuuloisuutta ja on usein syynä mustavesikuumeeseen.

Vain äärimmäistä puhtautta noudattaen voivat valkoihoiset säilyä mustien keskuudessa niin yleisiltä iho- ja syyhytaudeilta ja troopillisilta mätähaavoilta. Jokainen eurooppalainen ottaa vähintään yhden puhdistavan ja samalla myös virkistävän kylvyn päivässä, monet kylpevät kaksi, jopa kolmekin kertaa päivässä. Joka aamu puetaan ylle puhdas alusvaatekerta, ja tavallisesti likaantuu valkoinen pukukin päivän mittaan niin, että sekin on vaihdettava samalla kertaa. Runsaan hikoilemisen vuoksi käyttävät useimmat eurooppalaiset myös kevyttä aluspaitaa, mikä äkkinäisten sadekuurojen sattuessa onkin hyvin tarpeen vilustumisen ehkäisemiseksi. Sadekuurot ovatkin siellä hyvin voimakkaita, vettä tulee kirjaimellisesti kuin kaatamalla. Kerran sattui Rabaulissa raskas sadepilvi repeämään vuorenlaella, päästäen valloilleen sellaisen vesimäärän, että vesi ryöpyn mukana vyöryi puita ja soraa alas tonnittain piirtäen rinteen hiekkakivettymään leveän uoman.

Sateiden sattuessa voi lämpömäärä, joka on koleat sadekaudetkin huomioonotettuina keskimäärin +28° C, alentua puolen tunnin kuluessa kymmenen, jopa kaksikymmentäkin astetta Fahrenheitiä. Silloin alkavat vilunväreet puistattaa pakkasiin tottunutta pohjoismaalaistakin.

Muistan erään kolmipäiväisen retken Toman vuoristoseutuun Uudessa Britanniassa. Läksimme, australialainen ystäväni ja allekirjoittanut, Rabaulista matkalle autolla. Puolimatkassa meidän piti ottaa mukaan kolmas vuoristoilmaa kaipaava eurooppalainen, mutta hänen asuntoonsa tullessamme poloinen makasi kuumeessa ylt'ympäri hiestä märkänä. Malaria on tropiikin force majeure, se tulee yllättäen kuin varas yöllä, sitä ei voi koskaan aavistaa etukäteen, paitsi niin sanotuissa toistuvissa malariatapauksissa, jolloin kuume nousee uudelleen pitkät ajat kahden, kolmen tai neljän päivän kuluttua täsmälleen samalla tunnilla. Potilas pyysi meitä odottamaan pari tuntia, sanoen silloin jo olevansa »all right» ja antoi samalla palvelijoilleen käskyn laittaa päivällinen valmiiksi. Tuskin olimme odottaneet tuntiakaan, kun isäntämme jo kehoitti meitä käymään pöytään, tosin vähän valjuna, mutta kuivana kasvoiltaan. Aterioituamme pääsimme kaikin kolmisin jatkamaan keskeytynyttä matkaamme. Auton tasaisesti puskiessa ylöspäin polveilevaa vuoristotietä, tunsimme selvästi, kuinka ilma kävi asteittain viileämmäksi, sitä mukaa kun nousimme ylemmäksi. Perillä, Toman vuoristohotellissa, noin 600 metriä merenpinnan yläpuolella, oli miellyttävän vilpoisaa. Mutta aamulla heräsimme iho »kananlihalla». Sää oli yöllä käynyt sateiseksi ja koleaksi. Komensimme hotellin »edeskäypää» murjaania kiireesti täyttämään kylpyhuoneen suihkun kuumalla vedellä.

Olimme tulleet vilpoista vuoristoilmaa etsimään, mutta emme olleet osanneet kuvitellakaan, että tropiikissa saattaisi olla niin kylmää, että hampaat suussa kalisevat. Vasta malariasta parantunut toverimme masentui niin, että yllytti kuumeen hyökkäämään kimppuunsa vastoin kaikkia sääntöjä jo seuraavana päivänä, vaikka hänellä piti olla kahden päivän väliajoin uudistuva malarialaji.

Päällystakkeihin ja huopapeitteisiin kääriytyneinä värjöttelimme korituoleissa, koettaen kuluttaa lomapäiviämme seikkailuromaaneja lukien ja kuumia ja »lämmittäviä» juomia latkien. Muistuivat siinä mieleen kotoiset tulipalopakkaset ja masentava itsesurkuttelu valtasi koko olemuksen. Pakkasesta kulkeutuivat ajatukset lämpömittariin, jollainen kapine muuten on verraten harvinainen niillä seuduilla, kun taas miltei jokainen omistaa kuumemittarin. Toman hotellissa oli sentään lämpömittarikin… Äskeinen itsesurkuttelu muuttui ihmettelyksi, sillä lämpömittarin näyttämä lämpömäärä vastasi +24° Celsiusta… ja kuitenkin terve pohjoismaalainen värisi vilusta.

Kenties juuri siitä syystä, että fyysillisen puolen puhtaanapitoon on uhrattava niin paljon vaivannäköä, lyödäänkin henkisen puolen hoito tropiikissa melkein tykkänään laimin. Elämä Etelämeren saarilla on Etelämeren elämää, se voisi tuskin olla muunlaista, eikä sellaista voisi olla muualla. Tropiikin valkoiset yhteiskunnat on haalittu kokoon kirjavista yksilöistä maailman eri kolkilta, rauhattomista sieluista, joista useimmat ovat jo sinne muuttaessaan tavoiltaan enemmän tai vähemmän omituisia. Huomattava prosentti sinne siirtyvistä nuorista miehistä on varakkaiden ja hyvämaineisten perheiden »mustia lampaita», joista tahdotaan päästä sopivalla tavalla erilleen. Sitten on epäonnistuneita liikemiehiä, onnen sotureita ja seikkailijoita. Lyhyesti, yksilöitä, jotka ovat jo ennestään tottuneet tinkimään periaatteistaan.

Kun tähän sitten vielä lisätään eksoottinen ilmasto ja tropiikin ainainen kuumuus, helpot ja lyhyet työpäivät, Lännen ja Idän sivistysten rippeiden sekautuminen, puute henkisistä nautinnoista ja sivistyneiden eurooppalaisten naisten vähälukuisuus, ei ole ollenkaan ihme, jos periaatteet höltyvät ja moraali laskee.

Sanotaan, että eurooppalaisen Etelämeren saarilla viettämät vuodet voi laskea tunneista, jotka hän lojuu nojatuolissaan. Alussa hän tekee vapaa-aikoinaan retkiä läheisiin alkuasukaskaliin, harjoittaa valokuvausta ja kerää perhosia tai näpertelee pikkuesineitä kilpikonnankuoresta. Sitten hänen retkensä supistuvat naapuri-bungalowiin tehtyihin vierailuihin, kunnes hän havaitsee oman nojatuolinsa kaikkein mukavimmaksi ja pysyttelee enemmän kotosalla lukien magasiineja ja rakkausromaaneja. Vuodet kuluvat… hän lukee vähemmän ja tuumii enemmän — jos tuumiikaan… tuijottelee vain ilman aikojaan sinistä taivasta tai valjua kuuta.

Kun virkatunnit on tehty, jää jäljelle iltapäivä ja pitkä iltakausi. Ainoa mahdollinen ohjelma — heittäytyä telttatuoliin lukemaan tai mennä — kapakkaan. Tropiikissa ei juoda niin paljon itsensä alkoholin eikä päihtymyksen kuin janon vuoksi ja senvuoksi, ettei ole mitään muuta tekemistä. Useista kehittyy tietenkin todellisia alkoholisteja, onpa siellä yksilöitä, jotka juovat päivittäin kaksikymmentä pulloa, jopa puolen laatikkoakin väkevää saksalaista varasto-olutta. Monet juovat itsensä loppuun. Aikaisemmin mainittu Peter Hansen väitti olleensa yhtämittaisessa humalassa siitä saakka kuin hänen plantaasinsa takavarikoitiin, eli viimeiset neljä elinvuottansa.

Jos valkoihoisilla miehillä on vähän työtä tropiikissa, niin on sitä harvoilla siellä olevilla eurooppalaisilla naisilla vielä vähemmän. He panevat tuskin kortta ristiin jokapäiväisen leipänsä hyväksi. Ja miksi heidän sitten pitäisi, kun lämpömittari näyttää +90° Fahrenheitia varjossa (+33° Celsiusta) ja alkuasukkaita saa palvelijoiksi muutamalla shillingillä kuukaudessa.

Erään hyvinvoivan virkamiehen rouva valitti olevansa ylenmäärin rasittunut työstä ja monenlaisista velvollisuuksista.

»Mitä tekemistä teillä sitten on ollut niin paljon?» uskalsi joku miehinen koiranleuka kysyä.

»Pelaan ensinnäkin tennistä kaksi iltapäivää viikossa, sitten olen ollut parissa eri paikassa päivälliskutsuilla ja iltapäiväteellä, ja sitten minulla on itselläni ollut vieraita», vastasi työn rasittama rouva.

»Mutta eikö kiinalainen kokkinne ja alkuasukaspalvelijanne huolehdi ruoan valmistamisesta ja pöydän kattamisesta?»

»Niin, mutta tuo ainainen pukeutuminen on niin rasittavaa.»

»Mutta miksi ette käytä palvelustyttöänne apuna pukeutuessanne?»

»Tietysti minä käytänkin, mutta on sentään aina yhtä ja toista, jota he eivät voi tehdä.»

Väsyneesti huoaten rouva etsi mukavampaa asentoa nojatuolissa käskien samalla yhden mustista palvelijattaristaan tuolinsa taakse seisomaan siltä varalta, että hän sattuisi jotakin tarvitsemaan.

Esimerkkinä toisesta äärimmäisyydestä ansaitsee maininnan eräs saksalainen, joka kuuluu elävän Duke of York-saarilla jo toistakymmentä vuotta pelkkien kookospähkinöiden varassa. Vaatteita hän käyttää vain vieraita saadessaan. Tämä omituinen yksilö ei ole kuitenkaan mikään erakko luonnostaan; joitakin vuosia sitten hän tuotatti morsiamensa kotimaasta luokseen, mutta morsian sai palata takaisin niine hyvineen, kun ei suostunut elämään sydämensä valitun kanssa pelkällä kopralla ja ilman vaatteita. Miehellä olisi kyllä varaa elää toisellakin tavalla, sillä sanotaan hänen tilaavan useammilla eri kielillä ilmestyvät uudet kirjat. Mutta hän on kerta kaikkiaan päättänyt elää periaatteensa mukaan: hän kuuluu nimittäin amerikkalaiseen Kokonarisuus-lahkoon, jonka kannattajain päätunnuslauseena on: yksinomainen ravinto kookospalmun hedelmä. Miehemme vuosittainen ravinto maksaa tuskin sataa Suomen markkaa, sillä hän käyttää päivittäiseen ravintoonsa yhden kookospähkinän, milloin keittäen tai paistaen sen sydäntä, milloin juoden nesteen mehua ja syöden sydämen kuivana, kopran muodossa. Suotta ei kookospalmua nimitetä »elämänpuuksi»!

LUOTEIS-TYYNENMEREN SAARTEN TULEVAISUUS.

Tyynenmeren saarten tulevaisuudesta on yleensä vaikea esittää mitään varmoja suuntaviivoja, mutta erittäin uskallettua se on Uuden Guinean mandaattialueen suhteen. Sen valtiollinen kohtalo säädetään nykyjään Kansainliitossa, ja siihen kuuluvien saarten sekä taloudellinen että sivistyksellinen kehitys on suuresti riippuvainen oikean isännän valitsemisesta. Entisen Saksan Uuden Guinean nykyiset isännät, australialaiset, ovat vielä tottumattomia johtamaan siirtomaita. Heiltä ei tosin puutu hyvää tahtoa, mutta heiltä puuttuu se vaikuttava auktoriteetti, jolla esimerkiksi englantilaiset niin menestyksellisesti hallitsevat lukuisia mustien asumia siirtomaitaan. On kuitenkin muistettava, mitä tulee erikoisesti entiseen Saksan Uuteen Guineaan, että australialaiset ovat siellä vain päällysmiehinä, joiden on toteltava Kansainliiton määräyksiä, eivätkä he niin ollen ole halukkaita kiinnittämään harrastustaan tarpeeksi voimakkaana maan olojen kehittämiseen.

Uuden Guinean mandaattialueen hallinnon pääasiallisimmat heikkoudet ovat siinä, että ylin käskynhaltija virkamiehineen ei uskalla päättää juuri mitään; kaikille vähänkin tärkeämmille toimenpiteille on saatava merentakaisten diplomaattien hyväksyminen, poliitikkojen, joilla ei ole alkeellisintakaan käsitystä alkuasukkaiden hallitsemisesta. Tällainen hallitusjärjestelmä on ilveilyä, joka ei voi päättyä muuhun kuin omaan tuhoonsa.

Elävä esimerkki toisenlaisen hallitusmuodon paremmuudesta on Papua eli Brittiläinen Uusi Guinea, joka on ollut Australian Liittovaltion välittömän hallinnon alaisena vuodesta 1912 lähtien. Papuan kuvernöörillä on melkein diktaattorin valta maan sisäisissä asioissa, vaikka hän onkin vastuuvelvollinen Australian Liittovaltion hallitukselle. Papuan taloudellinen kehitys ja kaikinpuolinen edistyminen tapahtuu varmoin askelin. Alkuasukkaiden taloudelliset edut on turvattu ja heidän yritteliäisyyttänsä rohkaistaan. Papuan territoria kannattaa itse itsensä, kun taas mandaattialueen hallinto nielee Australialta vuosittain suuria summia.

Hallituksen julkaisemat lakisäädökset ja muut toimenpiteet alhaisella tasolla olevien alkuasukkaiden suojelemiseksi ja kehittämiseksi eivät ole missään siirtomaissa saaneet eurooppalaisten uudisasukkaiden kannatusta, kaikkein vähimmän Uuden Guinean mandaattialueella. Hallituksen ja yksityisten edut ovat ilmeisessä ristiriidassa keskenään. Uudisasukkaat näkevät hallituksen suojelutoimenpiteissä vain hempeämielistä tunteellisuutta. Vähitellen tämä vastustusmieli laajenee niin, että nekin hallituksen toimenpiteet, jotka eivät ole missään yhteydessä alkuasukaskysymyksen kanssa tuomitaan arvottomiksi. Niin on käynyt aikaisemmin Fidši-saarilla, ja näyttää käyvän samoin nyt Uudessa Guineassa.

Eräs uudisasukkaissa ja jossakin määrin alkuasukkaissakin tyytymättömyyttä aikaan saanut lakimääräys, jonka mandaattihallitus Australian eläinsuojelusliiton ja naisyhdistyksen painostuksesta saattoi voimaan ensimmäisinä hallitusvuosinaan, oli paratiisilintujen täydellinen rauhoittaminen 100 punnan sakon uhalla. Saksalaisten aikana harjoitettiin paratiisilintujen metsästystä runsaassa mitassa. Vuonna 1913 saatiin Saksan Uudessa Guineassa metsästetyistä paratiisilinnuista tuloja lähes 11 miljoonaa Suomen markkaa. Moni nuori tropiikin saksalainen perusti niillä rahoilla kukoistavan kookosplantaasin. Hollannin Uudessa Guineassa, missä kookospalmujen viljeleminen on vasta alkuasteillaan, paratiisilintujen metsästys on eurooppalaisten tärkein elinkeino. Metsästyskausi alkaa maaliskuussa, jolloin metsästäjät alkuasukasapulaisineen lähtevät kuukausimääriksi sisämaahan virittelemään verkkojaan lintumaailman kauneimman edustajan tuhoksi. Paratiisilintujen pyydystäminen tapahtuu tavallisimmin siten, että tiheään metsään, missä lintujen tiedetään lentelevän, asetetaan puiden latvoihin hienosäikeisiä verkkoja. Verkkoihin tarttuneista linnuista otetaan vain koreat urokset, mutta arvottomat naaraat lasketaan takaisin vapauteensa. Lintukuormat kuljetetaan sitten Surabayaan ja Bataviaan, sieltä edelleen maailman muotimarkkinoille lähetettäviksi.

Uuden Guinean mandaattialueella on silti paratiisilinnun metsästyksen tultua kielletyksi vielä muitakin sallittuja elinkeinoja kuin saarten pääelinkeino, kookospalmunviljelys. Australialaisten hallituskauden aikana on siellä pantu alulle kaksi tuottavaa sivuelinkeinoa: kullankaivaminen ja öljynporaus. (Jälkimmäisestä lähemmin seuraavassa luvussa.) Saksalaiset olivat jo aikoinaan tietoisia kullan ja öljyn esiintymisestä Uuden Guinean saarella, mutta eivät ehtineet ryhtyä toimenpiteisiin niiden nostamiseksi, ennenkuin maailmansota syttyi.

Oleskellessani Uudessa Britanniassa levisi seuduilla huhuja Uuden Guinean »mantereen» sisäosissa tehdyistä mahdottoman suurista kultalöydöistä. Salaperäisistä löydöistä oli tosin jo kuiskailtu parin kuukauden ajan, mutta luotettavamman leiman saivat huhut vasta sitten, kun muuan harvoja prospektoreja palasi Rabauliin noutamaan alkuasukkaita ja muonaa eikä humalapäissään malttanut vaieta rikkauksistaan.

Kullan mahti inhimillisten intohimojen lietsonnassa on tunnettu asia: se saattaa jäykät brittiläisetkin pois tyynestä tasapainotilastaan, vieläpä tropiikin flegmaattiset australialaisetkin. Rabaulin pieneen, ikuisen iltapäivärauhan kaupunkiin ilmestyi elämää ja touhua: kiinalaiset hotellit täyttyivät viimeistä komeroa myöten päivän ja suolaisten merihöyryjen ahavoittamista onnen sotureista, ja kapakoissa vilisi maineeltaan epämääräisiä seikkailijoita. Hyväpalkkaiset valtion virkamiehet sanoutuivat irti toimistaan tai koettivat saada virkavapautta, ammatinharjoittajat myivät liikkeensä, ja uusia seikkailijoita saapui jokaisessa postilaivassa Australian kaikista kolkista ja kauempaakin. Kaikki saman keltaisen metallin hohteen houkuttelemina, kaikilla sama päämäärä: tulla äkkiä rikkaaksi.

Suomalainen kapteeni S., joka otti osaa Moroben kultaryntäykseen vuonna 1926, kirjoittaa perille päästyään matkastaan ja oloista siellä:

»Viime elokuussa jätin koprankaupat Salomoninsaarilla sikseen, kun kuulin näistä suurista kultaryntäyksistä. Värväsin 26 alkuasukasta kantajiksi ja työmiehiksi, hankin muonat ja työkalut Rabaulissa ja matkustin joukkoineni Salamoaan jatkaakseni sieltä matkaani Edie-joelle.

Olen nyt ollut täällä kaksi kuukautta ja louhinut kultaa kaikkiaan 300 unssia [1 unssi = 28 gr]. Olen ajatellut viipyä täällä vuoden päivät, kauempaa tätä tuskin kestäisikään. Tämä ylätasanko on 7 500 jalkaa merenpinnan yläpuolella ja ilmasto on kerrassaan viheliäistä, kylmää ja kosteata. Sataa kaksitoista tuntia vuorokaudessa ja lämpömittari näyttää öisin usein 42 astetta Fahrenheitia (+6° Celsiusta). Nukkuessa täytyy pitää päällään vähintään kuusi huopapeitettä. Sumupilviä leijailee yläpuolellamme yhtämittaa, ja keskimääräinen lämpö päivisin on 60 astetta (+16° Celsiusta).

Kymmenen päivän matka Salamoasta tänne ei ollut mitään huvikävelyä: pitkät taipaleet piti ryömiä ihan nelinkontin. Mutta mitä ihminen ei tekisi kullan vuoksi! Tätä Edie-joen aluetta pidetään maailman kultapitoisimpana seutuna. Valtaukset ovat 20 000 neliöjalan laajuisia, ja parhaimmat palstat tuottavat 50—60,jopa satakin unssia päivässä. Minun parhaat päiväni ovat tuottaneet 10—30 unssia, mutta olen tyytyväinen, jos sitä jatkuu vielä muutaman kuukauden ajan. Täällä on tällä hetkellä 200 valkoista miestä, kullakin parikymmentä kanakkia kaivajana, ja lisää kuuluu tulevan maailman kaikista kolkista.»

Vuoden 1926 aikana laivattiin Uuden Guinean territoriasta kultaa Australiaan kaikkiaan 43 248 unssia. Siis pari hyvää hevoskuormaa eli rahaksi muutettuna noin 36 miljoonaa Suomen markkaa. Tässä on vasta se määrä, mikä on kuljetettu virallista tietä Rabaulin kautta. Saattaa olla hyvinkin niin, että toinen mokoma on kulkeutunut sivuteitä maailmanmarkkinoille. Tällaisten rikkauksien kansantaloudellinen hyöty ei kuitenkaan ole läheskään niin tuntuva, kuin miltä se ensi silmäyksellä näyttää, vaikka kullan demoralisoiva vaikutus jätettäisiinkin huomioonottamatta. Australiassa, esimerkiksi, on viimeisten neljän vuosikymmenen aikana nostettu kultaa kaikkiaan noin 120 miljardin Suomen markan arvosta, mutta lasketaan kultamäärän tuotantokustannusten kohoavan likipitäen samaan määrään.

* * * * *

Eräs kookospalmujen sivutuote, joka tähän saakka on ainakin Uudessa Guineassa kokonaan jätetty huomioonottamatta, nimittäin kookospähkinän kuitu, voi tulevaisuudessa kehittyä tuottavaksi teollisuudenhaaraksi.

Kookospähkinän ulkokuori käsittää, paitsi orvaskettä eli ulkopintaa, paksun, osaksi kuitumaisen, osaksi korkkimaisen sisäkerroksen. Tämä kuitumainen aines on jo kauan ollut tunnettu poikkeuksellisen sitkeäksi ja kestäväksi kudosaineeksi, jonka koneellinen kehrääminen on tähän saakka kuitenkin osoittautunut mahdottomaksi. Malabarilla ja Ceylonilla alkuasukkaat valmistavat kuidut kehruukelpoisiksi antaen pähkinänkuorten liottua vähintään vuoden ajan lammikossa tai ojassa. Vain alkuasukkaat kykenevät kehräämään näitä kovia kuituja. Kaikki koneelliset kehräysyritykset ovat tähän saakka epäonnistuneet, joten monet tuhannet markkinoilla esiintyvät kookosmatot ja muut kookoskuiduista valmistetut esineet ovat kaikki käsin tehtyjä.

Hiljattain on eräs hollantilainen asiantuntija päästänyt julkisuuteen monivuotisten kokeilujensa tulokset, jotka eivät ainoastaan ratkaise kookoskuitujen kehruuprobleemia, vaan tulevat mullistamaan koko koprateollisuuden. Kookospähkinöiden rikkominen ja kopran erottaminen on tähän saakka tapahtunut käsin, hakkuuveitsellä. Hollantilaisen keksimässä menetelmässä heitetään kookospähkinät sellaisinaan koneeseen, joka murskaa pähkinät, irroittaa kopran ja repii irti kuidut, jotka sitten pannaan erikoiseen liuokseen kahdeksi tunniksi — alkuasukkaiden menetelmän vaatiessa toista vuotta. Liuoksessa oltuaan kuidut käyvät joustaviksi ja ne voidaan nyt kartata, kehrätä ja kutoa tavallisia menetelmiä käyttäen.

Kookoskuidun erikoisten ominaisuuksien vuoksi voidaan sitä tämän keksinnön tultua käytäntöön ruveta käyttämään moniin eri tarkoituksiin. Se kestää meriveden sekä monien kemikaalien vaikutuksen, joten se on mitä sopivinta ainesta säkki- ja päällyskankaaksi. Halvan hintansa vuoksi sillä tulee kaikesta päättäen olemaan suuri merkitys juuri säkkikankaan valmistuksessa, sillä kopran vientimaissa on säkkien kysyntä suuri. Yksin Jaavassa tarvitaan noin sata miljoonaa säkkiä vuodessa. Joustavuutensa ja kosteuden vastustuskykynsä vuoksi sitä tullaan varmaan käyttämään myöskin sähkökaapeliteollisuudessa.

* * * * *

Etelämeren saarten taloudellinen tulevaisuus näyttää siis lupaavalta, mikäli Luonto tulee säästämään niitä maanjäristysten sekä muiden vulkaanisten mullistusten tuhoilta. Mutta niiden alkuperäisillä asukkailla, päiväntasaajan lapsilla on tuskin tulevaisuutta edessään. Siirtomaiden historia todistaa, että kaikkialla, minne eurooppalaiset ovat tunkeutuneet, alkuasukaskansat ovat ruvenneet vähenemään, ovatpa jotkut kansat parin miespolven aikana hävinneet tyystin sukupuuttoon (homo Tasmanianus). Espanjalaisten 200-vuotisen hallituskauden aikana Marianne-saarten asukasmäärä väheni sadastatuhannesta yhteen tuhanteen. Matty-saaren asukkaat, vaaleaihoisuudestaan kuuluisat mikronesialaiset, ovat viimeisten kahdenkymmenen vuoden aikana vähentyneet puolestatoista tuhannesta kolmeensataan, ja Mortlock-saarten alkuperäinen väestö on samassa ajassa hävinnyt olemattomiin.

Kun alkuasukkaat saavat päähänsä, että heidän on paras lakata olemasta, niin he yksinkertaisesti lakkaavat olemasta. Olisi kuitenkin väärin väittää, että esimerkiksi melanesialaiset olisivat degeneroituja, sillä itse asiassa he ovat vain sekä ruumiillisesti että henkisesti sairaita. Muuksi kuin henkiseksi sairaudeksi ei voi tulkita niitä testamentteja, joita heimopäälliköt jättävät perinnöksi kansalleen, kuolinvuoteillaan kieltäen heitä lisääntymästä, jos tahtovat välttää tuhoa. Taikauskoiset alkuasukkaat pelkäävät manalle menneen päällikkönsä henkeä ja noudattavat määräystä. Viimeisen vuosikymmenen aikana on alkuasukasnaisissa sitäpaitsi huomattu yleistä haluttomuutta lapsen saamiseen.

Mandaattihallitus on tietoinen näistä rotuitsemurhista ja koettaa kaikkensa niiden estämiseksi. Hiljattain hallitus julkaisi määräyksen, että alkuasukasnaisille on maksettava yksi punta jokaisesta vastasyntyneestä.

Kun eräältä varakkaalta alkuasukkaalta kysyttiin, miksei hänellä ollut useampia kuin yksi lapsi, vastasi mies hartioitaan kohauttaen:

»Mary no like.» (Vaimoni ei halua.)

Alkuasukkaat eivät kuitenkaan ole askeetteja eivätkä pidättyväisyyden harjoittajia, kuten ylläolevan perustalla voisi luulla. Päinvastoin. Lääkärien lausunnon mukaan ei esimerkiksi Gasellinniemen monituhantisen alkuasukasväestön keskuudessa ole kymmenvuotiaista ylöspäin ainoatakaan koskematonta naista. Salaisuus on siinä, että alkuasukasnaiset tuntevat toistakymmentä eri yrttiä ja ruoholajia, jotka vapauttavat heidät suvunjatkamisen vaivoista.

Etelämeren saaria verrataan kovin usein paratiisillisiksi olinpaikoiksi. Eedenin paratiisissa oli »käärme» väijymässä, mutta tekisi mieli huudahtaa: Etelämerelle niitä on sijoitettu liian monta!

KIERROKSELLA TROPIIKIN TAKALISTOSSA.

Olin kuullut Bismarckin saariston pohjoisten saarten ja samoin Keisari Wilhelmin maan luonnonkauneutta ylistettävän niin väririkkain sanoin, että päätin uhrata parin viikon lomani kiertomatkaan noilla seuduilla. Sattui vielä niin onnellisesti, että erään Wapik-joella poraustöitä harjoittavan öljykomppanian insinöörin odotettiin piakkoin matkustavan Rabaulin kautta Aitapehen. Parin suosituskirjeen ansiosta insinööri suostui ystävällisesti pyyntööni päästä hänen matkakumppanikseen.

Seuraavana päivänä laivamme s/s Mataram, lähti Rabaulista ensimmäisenä määräpaikkanaan Kavieng, Uuden Irlannin pohjoiskärjessä. Matkustaminen näissä saariston yhdistetyissä posti- ja lastilaivoissa on mielenkiintoista, mutta rauhatonta. Uuteen satamaan poiketaan vähintään kerran päivässä, höyryvintturit rämisevät yötä päivää, kappaletavaraa puretaan ja kopraa lastataan. Vanhoja tuttavuuksia uudistetaan ja uusia solmitaan plantaasien työnjohtajien ja laivan matkustajien välillä, maljoja juodaan ja toivotetaan onnea.

Seuraavana pysähdyspaikkana oli Manus eli Amiraliteettisaaret. Siellä uudistui sama touhuinen näytelmä. Sitten tultiin niin sanotuille Länsisaarille eli Maron-ryhmään. Siellä on skandinavialaisen Wahlenin palatsimainen bungalow. Mutta vielä samana päivänä, lähestyessämme Ninigo-saariryhmää, sain ihailla elämäni ihaninta merimaisemaa. Laguunien sinisiä ja vihreitä vivahduksia, pienten palmusaarten hopeaisia rantajuovia, näköpiirin taakse vaipuvan auringon oranssimaista hehkua — niiden oikeudenmukaiseen kuvailuun tärvätään vähintään Stevensonin veroinen kynä. Ninigosta tulimme Mattysaarelle, missä paljon puheenaihetta antaneet vaaleaihoiset alkuasukkaat elävät, ja sieltä jatkoimme matkaamme Seleonsaarelle, missä öljyinsinööri ja allekirjoittanut jättivät laivan ja astuivat maihin.

Kopraa oli kaikkialla, minne vain katsoikaan, sitä oli valtoimenaan nurmikolla kuivumassa ja säkeissä suurissa pinoissa katosten alla. Katkeamattomana ketjuna kulki kanakkeja kantaen koprasäkkejä pienten laiturien ääressä odottaviin proomuihin, joilla kallis lasti sitten siirrettiin lahdella ankkurissa olevaan laivaan. Seleon oli pieni ulkoasema, missä oli vain kaksi valtion takavarikoimiskomitean omistamaa plantaasia, eikä mitään majataloa matkustajia varten. Olimme kiitolliset, kun toisen plantaasin esimies kutsui meidät asumaan bungalowiinsa niiden parin päivän ajaksi, jotka meidän piti siellä odottaa Aitapehen lähtevää kuunaria.

Kahden päivän kuluttua kuunari saapuikin noutamaan meitä. Hymyilevä, vähänläntä japanilainen kippari ennusti meille märkää maihinnousua seuraavana päivänä. Keisari Wilhelmin maan suojattomalle pohjoisrannikolle on nimittäin luoteistuulen aikana hyvin vaikea laskea maihin kelvollisten ankkuripaikkojen puutteessa. Nyt, helmikuussa, oli sitäpaitsi juuri pahimpien luoteismyrskyjen aika. Katsoimmekin parhaaksi varustautua seuraavan päivän koettelemuksia varten muutaman tunnin unella ja kääriydyimme huopapeitteisiimme ruumaluukkujen päälle.

Uuvuttavassa meri-ilmassa nukuimme sikeästi huolimatta 60-hevosvoimaisen »Skandian» jyskynnästä, ja aamulla ei olisi hienoimmankaan linjalaivan salongissa tarjottu turkkilainen kahvi maistunut meistä paremmalta kuin se maitopulverilla vaalennettu väkevä kahvi, jonka kuunarin kiiltäväpintainen kokki meille kiikutti keulakannen pimennosta.

Uuden Guinean rannikkoa kaartava vuorijono oli vielä kauttaaltaan sinertävän usvan peitossa, vain siellä täällä korkeimmat huiput nousivat sumumeren yläpuolelle. Sitä mukaa kuin usva haihtui, erotti silmä kuulakkaassa aamuilmassa vuorten rinteillä sijaitsevista kylistä kohoavia savukiehkuroita. Kaiken todennäköisyyden mukaan kyliä, jonne valkoinen mies ei vielä ollut astunut. Mitä salaperäisyyksiä kätkivätkään nuo luoksepääsemättömät vuorilinnoitukset? Elivätkö niiden asukkaat vielä kivikauden elämää, olivatko he todellakin täysin tietämättömiä samalla saarella asuvien »sivistyneiden» veljiensä olemassaolosta, näiden koreista vyötäisvaatteista ja Capstan-savukkeista? Ja olivatko lie onnellisia tietämättömyydessään? Tuntui oudolta ajatella, että kuljimme kukaties hyvinkin taisteluhaluisten alkuihmisten luolien ohi verraten turvallisina vain muutaman mailin matkan päässä.

Kuunarin kapteenin ja mustan miehistön kesken syntyi lievää erimielisyyttä jonkin maihinnousukohdan määrittelemisessä. Mahtoi ollakin vaikeata löytää tuttua merkkiä yksitoikkoisesta rannikosta aamuauringon vielä kisaillessa eksyttäväsi aallonharjoilla ja välimatkan ollessa viisi, kuusi mailia. Lopulta eräs »pojista» keksi määrätyn puun määrätyssä paikassa, joten asemapaikka saatiin määritellyksi.

Kuunarista katsoen rantahyrskyt olivat verraten pienet, mutta kapteeni näytti silti olevan hieman huolissaan maihin pääsemisestämme. Laukkumme laskettiin veneeseen muiden maihinmenevien tavaroiden mukana ja itse asettauduimme istumaan keskituhdolle, soutajien ja peränpitäjän väliin. Päästyämme noin sadan metrin päähän rannasta peränpitäjä käski soutajien lakata soutamasta ja kiinnitti itse kaiken huomionsa mereltä hiljaa vyöryvien hyökyjen lähestymiseen. Yht'äkkiä perämies komensi airot käyntiin, ja puhisten painautuivat kanakit takakenoon vetäen airoja ruumiinsa painolla. Veneemme kiisi hurjaa vauhtia kohti rantaa oikein roiman hyökyaallon harjalla, joka, samassa kuin veneen pohja karahti rantahiekkaan, repesi valkoiseksi vaahtoryöpyksi aivan keulan edessä. Toistakymmentä rannalla tuloamme odottanutta mustaa käsiparia tarttui veneemme laitoihin kiskaistakseen sen samassa hengenvedossa ylemmäksi maalle. Mutta ensimmäinen yritys epäonnistui ja ennenkuin »pojat» ehtivät yrittää toistamiseen, syöksähti samanlainen hirmuaalto, jonka harjalla juuri olimme lentäneet, yli veneen, kyllästyttäen suolavedellä kaiken, mitä veneessä oli. Minulle ei vahinko ollut kovinkaan suuri, sillä metallinen laukkuni oli kutakuinkin vedenpitävä ja siinä oli sitäpaitsi pääasiallisesti vaatteita, mutta päättäen niistä attribuuteista, joilla lähestyvät eurooppalaiset kiittivät veneenvetäjiä, ei heidän kauan odottamansa Sydneyn tuomiset olleet käyneet ainakaan paremmiksi tästä Tyynenmeren aaltojen roiskahduksesta.

Läpimärkänä ja kengät santaa täynnä seisoin rannalla ja katselin, kuinka alkuasukkaat tyhjensivät venettä. Tapaus ei ollut varmastikaan ensimmäinen laatuaan, koskapa eurooppalaiset vielä kotvan aikaa alkuasukkaita läksyteltyään alistuivat kohtaloonsa ja alkoivat tottuneesti jaella määräyksiä lastin pikaisesta käsittelystä. Riisisäkit oli tyhjennettävä purjekankaalle auringonpaisteeseen, koneet ja muut metalliesineet oli huuhdeltava jokivedessä ja kuivattava huolellisesti. Koska oma, vähäpätöinen persoonani ei saanut osakseen mitään erikoisempia myötätunnonilmauksia, päättelin, että kuului maan tapoihin nousta maihin vaatteet likomärkinä.

Rannalla oli kaikkiaan neljä valkoihoista miestä meitä kahta vastatullutta lukuunottamatta. Kaksi heistä oli poraustöitä johtavia apulaisinsinöörejä, kolmas oli alkuasukasten esimies ja neljäs toimi varastonhoitajana. Viimeksimainitun kehoituksesta siirryimme heidän yhteisesti asumaansa bungalowiin, noin kivenheiton päähän rannasta. Insinöörin käskystä kannettiin verannalle laatikko, jonka sisällys ei pienistä haaksirikoista pilaannu ja jolla nyt vuorostamme kostuttelimme sisäpuoltamme — malarian varalta.

Apulaisinsinööreillä oli kiire takaisin porausreijilleen, joiden päättelin sijaitsevan jonkin matkan päässä sisämaassa. Meille vastatulleille valmistettiin kylpy ja tervetullut ateria. Saatuamme kuivat vaatteet päällemme ja nälän vaatimukset täytetyiksi tunsimme olomme aika mukavaksi, ja aamuinen märkä vastaanotto oli aivan unohtunut.

Pienen öljynporausyhteiskunnan asumukset sijaitsivat erikoisen kauniilla paikalla, rinteellä, noin kaksikymmentä jalkaa merenpintaa ylempänä ja parin kivenheiton päässä Wakipjoen suusta. Bungalowit olivat kaikki alkuasukasmallisia taloja. Paitsi päärakennusta, jossa minä insinöörin vieraana olin saanut asunnon, oli avara varastorakennus hyvinlajiteltuine kauppatavaroineen, rihkamineen ja sepänkaluineen. Vähän erillään näistä oli pienempi bungalow, jossa asui toinen apulaisinsinööreistä vaimonsa kanssa; sen takana olivat keittiörakennukset, kiinalaisen kirvesmiehen asunto, sairaala alkuasukkaita varten sekä joitakin pieniä majoja. Hiekoitetut käytävät yhdistivät eri bungalowit toisiinsa. Eurooppalaisten asuntojen ympärillä kasvoi troopillisessa yltäkylläisyydessä mitä monivärisimpiä kukkia. Näiden kirjavien kukkien näkeminen yksitoikkoisen vihreän metsän jälkeen oli silmille elähdyttävää, samalla kuin se antoi viidakkoon pystytetylle uudisasutukselle sivistyneen leiman.

Iltapäivällä apulaisinsinöörien kotiuduttua alkoi yleinen postin tarkastelu. Panin merkille, etteivät nämä takaliston miehet jättäneet parin kuukauden vanhoista sanomalehdistä ja magasiineista montakaan riviä lukematta.

Matkasta väsyneenä menin varhain vuoteeseen. Rakennuksen toisella sivulla sijaitsevalta verannalta kantautui selvästi korviini yli-insinöörin ja varastomestarin kiihtynyt keskustelu; miehet väittelivät jonkin pienen saaren etäisyydestä päiväntasaajalta. Lopulta vaivuin uneen yölintujen säännöllisten huutojen ja niitä säestävien sirkkojen yksitoikkoisen surinan tuudittamana.

Aamulla heräsin lehmänkellon kalinaan: alkuasukasten työnjohtaja keräsi kellonsoitolla miehensä riviin jakaakseen kullekin päivän tehtävät. Olin nukkunut hyvin. Ylhäältä mäeltä henkivä viidakkotuuli tuntui miellyttävältä Seleonsaaren kostean meri-ilman jälkeen, ja Rabaulin rikkituoksuiseen ilmastoon tätä ei olisi voinut verratakaan. Kömpiessäni ulos moskiittoverkkoni suojasta tajusin vasta ensimmäisen kerran, että olin Uuden Guinean »mantereella» — saarella, joka on pinta-alaltaan lähes puoli miljoonaa neliökilometriä ja jonka ylimmät vuorenhuiput kohoavat enemmän kuin 15 000 jalan korkeuteen merenpinnan yläpuolelle — ja että ilmastosuhteet täällä olivat tykkänään toisenlaiset kuin Bismarckin saariston alavilla korallisaarilla.

Aamiaisen jälkeen liityin porauspaikalle lähteviin insinööreihin. Hyvin tallattu polku sukelsi pian aukeamasta tiheään metsään kulkien sitten Wakip-joen kumpaakin rantaa. Siellä ja täällä oli suuria puita kaadettu joen yli sillaksi, mutta useissa kohdin oli mentävä ylitse kiveltä toiselle hyppien. Joka käänteessä silmä havaitsi jotakin uutta katseltavaa. Vähän väliä soinnahti jossakin lähistöllä ihmeellisen kirkas viserrys, nousten asteikossa aina korkeaan c:hen ja pysähtyen sitten äkisti. Se oli paljonpuhuttu »Kumul» eli paratiisilintu. Matkakumppanieni suureksi huviksi väsytin niskanikamiani koettaessani turhaan kurkistella lintua puiden latvoista.

Vielä kerran mentyämme joen poikki saimme näkyviimme ilmoitustaulun, jossa näkyvästi maalatuin kirjaimin kiellettiin asiaankuulumattomia lähestymästä porausaluetta. Kutakuinkin tarpeeton ilmoitus, sillä seudun ainoat lukutaitoiset olivat edellämainitut öljykomppanian miehet. Ilman mainittua tauluakin olisin voinut arvata, että olimme hyvin lähellä matkamme määrää, sillä väkevä öljynhaju täytti tienoon.

Tunsin suoraan sanoen pettyneeni, kun saavuimme ensimmäiselle porausreiälle, sillä odottamieni korkeiden telineiden ja mahtavien pumppulaitteiden sijaan ensimmäisellä porausreiällä ei ollut näkyvissä muuta kuin kappale kuusituumaista putkea ja sen päässä laatikkomainen kotelo. Tämä oli nyt sitten kuuluisa Wakip-joen ylänkö, jonka öljypitoisuudesta puhuttiin toisella puolen maailmaa. Joki tai sillä, kohdalla paremminkin vuoripuro virtasi ohitse tuskin kivenheiton päässä porauspaikalta. Aivan joen partaalla oli havaittavissa saksalaisten geologien tekemiä porausreikiä, joista tihkui öljyä vieläkin. Ne reiät oli kuitenkin hylätty kannattamattomina, sillä 70 jalan syvyydestä tavattu öljymäärä oli siksi vähäinen, ettei se vastannut nostokustannuksia. Nyt koeteltavassa reiässä oli päästy öljyyn jo 40 jalan syvyydessä.

Insinöörin aukaistua putken päässä olevan metallilaatikon ja kuunneltua syvyydestä kantautuvaa huminaa ja haisteltua esiintihkuvan öljyn laatua siirryimme toiselle porausreiälle, joka sijaitsi vähän ylempänä mäellä. Sieltä kuului moottorin tasainen »fat-fat», ja siellä oli vähän katselemista maallikollekin. Tärkeimmältä mielestäni näytti noin 10 metrin korkuinen nostokurkiteline, jonka huippuun oli kiinnitetty kourupyörä, jonka kautta teräsköysi sitten kulki kelasta alas porausreikään. Pumppuaminen toimitettiin pienemmällä teräsköydellä, joka kulki toisen kourupyörän kautta.

Yksi miehistä nosti pumpun männän ylös ja tyhjensi sen tuoman kuonan erikoiseen laatikkoon. Noin lapiollinen yön aikana varissutta soraa ja savea, siinä kaikki, mitä maan uumenista nousi. Insinööri vakuutti kuitenkin, että toisinaan oli hyvinkin vaikea saada reikää »seisomaan» maaperän mureuden ja usein etäisten maanjäristystenkin vuoksi.

Kun porauskone oli saatu uudelleen käyntiin, kyllästyin piankin sen yksitoikkoiseen tahtiin ja aloin katsella ympäristöä. Jättiläispuita ja tiheää, paikoin kirjavana kukkivaa alametsää kaikkialla. Puulajeissa oli useita arvokkaita, niin vakuuttivat insinöörit. Siellä oli quila ja afzelia bijuga, joita saksalaiset aikoinaan kuljettivat suuressa määrin emämaahan laivanrakennuspuiksi. Loistavia linnunkokoisia perhosia lenteli kirjavien kämmekkäin latvoissa. Moottorin tasaisen fat-fat-äänen ja porauskoneen rätinän yli erottautui yhtäkkiä ihmeellisen korkea ja värisevä viserrys, johon kohta vastasi toinen, kenties asteen matalampi ääni, ja vihdoinkin onnistui minun nähdä uhkea, keltainen paratiisilintu korkean leipäpuun latvassa ja kohta toinen ruskean ja keltaisen kirjava. Linnut kuhertelivat ja hyppelivät oksalta toiselle välittämättä vähääkään alapuolellaan jyskyttävien koneiden melusta. Ihmettelin, kuinka miehet eivät joutuneet kiusaukseen moisten aarteiden viserrellessä melkein käden ulottuvilla, mutta sain vastaukseksi, ettei kannattanut ruveta urheilemaan, sillä lainkoura oli paratiisilintuihin nähden ankarampi kuin monien vakavampien rikosten suhteen.

Pora oli työskennellyt keskeytymättä noin tunnin ajan, kun kone taas pysäytettiin ja tutkittiin tuloksia. Männän mukana nousseessa sorassa ei ollut vieläkään mitään merkkiä öljystä, mutta maakerros oli ilmeisesti muuttunut, sillä aikaisemmin nostetun ruskean soran sijasta saatiin nyt harmahtavaa. Se saattoi merkitä paljonkin. Vaikka maasto oli monin paikoin öljykiveä, ei porausreiässä, jonka syvyys oli jo lähes 100 jalkaa, oltu vielä tavattu merkkiä öljykivikerrostumasta. Mutta pora saattoi iskeä siihen millä hetkellä tahansa.

»Todellisia teollisuuden ja kehityksen esiraivaajia!» ajattelin nähdessäni insinöörien iltapäivällä väsyneinä ja öljyn ja pölyn tahraamina palaavan asuntoonsa. Oli helppoa antaa ajatuksen rakentaa mielikuvituksen taikavasaralla seudusta tulevaisuuden öljykaupunki, puoliksi ummistetuin silmin »nähdä» öljylaivojen keikkuvan turvallisesti ankkurissa aallonmurtajien sisäpuolella toisten ottaessa lastia laiturien ääressä pulppuavista öljyputkista. Kuvittelin kuulevani, kuinka lokomotiivi vihelsi ja sähisi kuljettaessaan miehiä aamulla työhön ylös kaivannoille. Rantapengermällä, missä nyt kasvoi metrinkorkuista kunui-ruohoa, olisi pieni, mutta toimelias kaupunki radiomastoineen ja sähkövaloineen…

»Kuusi pistettä — ruutu valttia… kahdeksan — pata valttia — menetkö yli?»

Insinööri ja varastomestari pelasivat »viittäsataa» takaverannalla, ja kookasrakenteinen Manus-saarten kanakki liikkui arvokkain ja itsetietoisin elein merenpuoleisella verannalla päivällispöydän kattamispuuhissa…

Seuraavana aamuna lähetti Hollannin puolelta tuleva lähetysaseman kuunari ohipurjehtiessaan veneen maihin tiedustelemaan, halusiko kukaan lähteä Rabauliin. Koska olin ensinnäkin jättänyt paluumatkani satunnaisten ohipurjehtijain varaan ja toiseksi nähnyt Aitapen tärkeimmän nähtävyyden, päätin käyttää hyväkseni näin edulliseen aikaan ilmaantunutta tilaisuutta. Seuraava sattuma olisi saattanut viipyä viikkokausia. Pakkasin nopeasti vähät tavarani, sanoin pikaiset jäähyväiset ja kiiruhdin rantaan laukkuani kantavien laivamiesten perässä.

Paluumatka Rabauliin suoritettiin mahdollisimman suoraa reittiä poikki saaristomeren eikä niin ollen muodostunut läheskään niin mielenkiintoiseksi kuin mutkitteleva menomatka. Mutta yhtä kaikki olin täysin tyytyväinen puolentoista viikon kiertomatkaani tropiikin takalistossa. Sen ihanampia laguunimaisemia ja auringonlaskuja tuskin tulen koskaan näkemään. Sain sitäpaitsi oppia tietämään, että uudisraivaajia, joilta kysytään sekä tarmoa että rohkeutta, voi tavata päiväntasaajan uinailevilta saariltakin.

WHAT NAME?

»What name?» (Mitä varten?)

Eräs Rabaulissa oleskellut australialainen oli Sidneyn satamassa tavannut entisen palvelijapoikansa, joka oli ruvennut laivamieheksi Uuden Guinean ja Australian välillä purjehtivaan koprakuunariin. Molemmat näyttivät olevan mielissään tapaamisesta. Heidän välillään sukeutui seuraava keskustelu:

»Oh master, olet tullut maahan, joka kuuluu sinulle.»

»Niin, mitäs sinä pidät tästä maasta?»

»Hyvä maa, master, kovin hyvä», vastasi päiväntasaajan poika leveästi hymyillen.

Australialainen tunsi itsensä ylpeäksi saadessaan näytellä yksinkertaiselle kanakille sivistyksen ja tekniikan ihmeitä ja oli innostunut kuulemaan mustan ihmetteleviä huudahduksia, koettaen puolestaan auttaa alkuasukasta käsittämään, kuinka suuri oli ero hänen kotikylänsä ja Sydneyn sälillä.

»Paljon suuria taloja, eh?»

»Paljon suuria taloja, master.»

»Paljon autoja, junia, suuria laivoja, eh?»

»Paljon, paljon.»

Poika vastaili tyynesti, melkein yhdentekevästi, vähääkään ihmettelemättä. Australialainen tunsi itsensä noloksi alkuasukkaan stoalaisen olemuksen edessä. Eikö kahdennenkymmenennen vuosisadan ihmeillä ensi kerran nähtyinä todellakaan ollut mitään vaikutusta tähän luonnonlapseen? Pettyneenä hän viimein tokaisi:

»Well, mitä sinä pidät kaikesta tästä? Eikö se ole ihmeellistä?»

Poika epäröi hetkisen, ennenkuin puhkesi puhumaan:

»Yes, master, paljon suuria taloja, paljon laivoja, paljon ihmisiä, paljon kaikkea yhteensä. Ei kukaan nuku, ei kukaan kulje lim-limbo (laiskana), kaikilla kiire, mutta what name?»

»Mitä varten?»

Australialainen ei osannut vastata luonnonlapsen syvämietteiseen kysymykseen.

* * * * *

Alkuasukkaiden yksinkertaisilta tuntuvissa kysymyksissä on usein paljon syvämietteistä viisautta. Heillä on aikaa ajatella. Heidän luonaan valkoinen mieskin oppii ajattelemaan. Ei ole yksin sattuma, että kaikki suuret uskonnot ovat saaneet alkunsa lämpimissä maissa, kun taas kylmissä maissa on luotu vain taloudellisia järjestelmiä. Luonnon yltäkylläisyyden keskellä ei ajatus olemassaolon kamppailusta täytä henkistä näköpiiriä niin tyystin kuin karummissa maissa. Pintapuolisimmallekin »surujen unohtajalle» jää hetkiä luonnon ja elämän arvojen aprikoimiselle.

Kahdennenkymmenennen vuosisadan rauhattomalle eurooppalaiselle Etelämeren valkohiekkapäärmeiset korallisaaret huokuvat ikuista sunnuntai-iltapäivän rauhaa. On valmis uskomaan, että tämä rauha on ollut hamasta aikojen alusta ja että se tulee jatkumaan määrättömiin. Kuitenkin on siellä myöskin seutuja, joissa tähän iltapäivärauhan tunteeseen liittyy levottomuuden häive. Varsinkin Rabaul ympäristöineen herättää jonkinlaisen selittämättömän tuhoa ennustavan tunteen, mikä ei olekaan ihme, sillä sitä kaartaa kolmelta sivulta kolme vanhaa tulivuorta, joista yksi vielä aika ajoin suitsee sisuksistaan pahanhajuista rikkikaasua. Ja onhan sen välittömässä läheisyydessä selviä merkkejä luonnonvoimien mullistuksista: vuonna 1878 kohosi Rabaulin satamalahteen meren syvyydestä noin parin neliökilometrin laajuinen saari, joka nyt kasvaa vehmasta metsää, ja uudenvuodenyönä 1917 eräs niemenkaula painui mereen. Nopeasti kasvavien koralliriuttojen vuoksi käy purjehdus tunnetuilta reiteiltä vähänkin syrjään poikettaessa vaaralliseksi. Muuan tuollainen nopeasti kasvanut koralliriutta oli vähällä tehdä hylyn siitä 8 000 tonnin kauppalaivasta, jolla tämän kirjoittaja palasi Eurooppaan.

* * * * *

Olimme olleet matkalla Rabaulista lähdettyämme kuusi päivää, kun illalla, kapteenin ja meidän kolmen matkustajan pelatessa kannella »viittäsataa», australialaista korttipeliä, kolmas perämies tuli kutsumaan kapteenia komentosillalle ilmoittaen nähneensä epäilyttävän valon näköpiirissä. Seurasimme uteliaina mukana, sillä olimme niillä tienoin Tyyntä Valtamerta, Celebes-saaren ja päiväntasaajan välillä, jossa harvoin liikkuu laivoja. Kapteeni tiesi laivamme par'aikaa sivuuttavan laajan koralliriutan noin viiden mailin päästä. Mutta eihän vedenalaisella koralliriutalla voinut olla valoa! Mielestämme valo ei voinut olla muuta kuin jonkin haaksirikkoisen merkkituli. Kapteeni ja ensimmäinen perämies harkitsivat, mitä tehdä, sillä suunnan muuttaminen lähemmäksi karia olisi ollut vaarallista omalle laivallemme. Harkinta keskeytyi kuitenkin lyhyeen, sillä joku oli keksinyt valkoisia fosforityrskyjä suoraan keulan edessä. Kapteeni oli tuskin ehtinyt antaa pysähtymismerkin konehuoneeseen, kun se jo tapahtui — pom — pom, — krr… Parin minuutin — tai kenties ne vain tuntuivat minuuteilta — täydellinen hiljaisuus 2 800-hevosvoimaiset koneet seisoivat, ei kukaan puhunut, ensimmäiset sekunnit olivat niin vakavia, ettei kukaan voinut rikkoa hiljaisuutta… kunnes peräpuolessa joku nuoremmista laivapojista parahti itkemään. Jännitys laukesi. Seurasi käheällä äänellä huudettuja komentosanoja, kuumeista juoksentelua edestakaisin kannella. Luukkuja avattiin, mittailtiin vuotoa, voimakkaita sähkölamppuja raahattiin keulaan. Tulos tarkastuksesta oli, että istuimme puolitiessä maalla, täydessä kopralastissa.

Sähköttäjä sai määräyksen lähettää S.O.S.-sanomia luoteis-Tyynenmerellä purjehtiville laivoille ja ilmoittaa karilleajosta laivan isännistölle Norjaan. Mutta, kuten jo mainittiin, niillä vesillä purjehtii vähän laivoja. Lähimmäksi laivaksi osoittautui sillä hetkellä Hollandiasta Bataviaan matkalla oleva hollantilainen alus, joka sitten lupasikin tulla avuksemme 36 tunnissa.

Lastia ryhdyttiin viipymättä siirtämään keularuumasta peräkannelle. Vielä kuusi päivää sitten laivan kelluessa turvallisena satamassa ja katsellessamme, kuinka satalukuinen alkuasukasjoukko viimeisteli lastaustyötä, emme olisi voineet kuvitella, että vajaan viikon kuluttua tulisimme itse nostelemaan samoja koprasäkkejä. Mielestämme olisi silloin tarvittu vähintään maailmanvallankumous, ennenkuin valkoihoinen mies olisi nostanut koprasäkin selkäänsä. Nyt oli tilanne toinen: oli itsestään selvää, että tarjouduimme miehistön mukana ottamaan osaa lastin kantamiseen. Miehet jaettiin kahteen työvuoroon, kuusi tuntia työtä ja kuusi tuntia lepoa. Seuraavien päivien kuluessa kaduimme hiljaisuudessa monta kertaa ylevämielistä päätöstämme, sillä raskaaseen työhön tottumattomina väsyimme niin, ettemme voineet ensimmäisinä lepovuoroina ummistaa silmiämme.

Aamulla saimme tietää, mistä salaperäinen valo oli aiheutunut: riutan takana oli pieni vehmas saari, jonka asukkaat olivat pitäneet nuotiotulta. Syynä karilleajoon oli koralliriutan, Helen-reef, leveneminen ja merikortin paikkansapitämättömyys. Saaren olemassaolosta ei parhaissa englantilaisissa merikorteissa liioin mainittu mitään, joten kapteenimme voi syystä pitää itseään saaren löytäjänä. Vuotoa ei onneksi ollut muualla kuin äärimmäisessä keularuumassa, joten välitöntä vaaranuhkaa ei vielä meren tyynenä pysyessä ollut. Aamulla järjestettiin myöskin lastinsiirto käytännöllisemmin: neljä laivan suuria pelastusveneitä laskettiin vesille, ja niiden avulla ruvettiin kuljettamaan lastia pitkin laivan sivua keulasta perään. Näin kävi työ helpommin kuin kantamalla tavarat pitkää rautaista laivankantta kulkien, mutta veneillä kuljettaminen oli vaarallisempaa, sillä veneissä olijat saivat aina olla varuillaan, ettei säkkipinkka matkalla ylhäältä laivankannelta alas veneeseen tai päinvastoin päässyt irtautumaan vintturinsilmukasta ja ruhjomaan alhaallaolijoita.

Laivassa oli toinenkin suomalainen, lämmittäjä P., nuori tukeva pohjalainen, jonka venekumppaniksi ensimmäinen perämies minut huomaavaisesti sijoitti. Ilman samaisen maanmiehen ripeätä toimintaa tämä kuvaus olisi todennäköisesti jäänyt kirjoittamatta.

Työvuoromme oli juuri päättymässä, viimeisen edellinen säkkipinkka oli saatu vintturin kouruun, ja olimme heittäytyneet väsyneinä istumaan paikoillemme veneessä ja odottamaan nostokourun alastuloa, kun maanmieheni yht'äkkiä kiljaisee veneen, keulasta: »Hei, pinkka hajoo!» — 80 kilon painoiset koprasäkit kulkevat aika nopeasti alaspäin ilmassa, mutta ajatus näyttää olevan vielä nopeampi: ehdin vilkaista ylös todetakseni, että pinkka oli jo hajonnut ja kymmenkunta säkkiä kiiti suoraan sitä ahdasta peräkomeroa kohti, jossa seisoin. Meri oli ainoa pelastus — ja sieltä maanmieheni minut hetkistä myöhemmin veti takaisin veneeseen. Suomalaiseen tapaan kunnostauduimme muuten tässäkin hommassa niin, että saimme kiitokset kapteenilta. Emme päästäneet venettämme kaatumaan kertaakaan koko uudestaanlastauksen aikana, kun taas norjalaiset laivamiehet, vaikka ottivat pienempiä lasteja, pulikoivat meressä lasteineen vähintään kerran kussakin vuorossa. Ne kylvyt eivät olleet myöskään jännittävyyttä vailla, sillä meren hyeenat, haikalat, uskalsivat jo verraten lähelle laivaamme.

Hollantilainen alus osoittautui 1500-hevosvoimaiseksi matkustajalaivaksi, liian pieneksi meitä auttamaan. Ensimmäinen yritys oli aivan tulokseton, laivamme ei hievahtanutkaan, vaikka kolme voimakeskusta, nimittäin omat koneemme ja hollantilaisen laivan koneet sekä sivulle laskettua ankkuria kiristävät höyryvintturit, yritti saada sitä luisumaan pois rosoiselta riutalta; ankkurikettinki vain katkesi. Matkustajalaivan läheisyys reipastutti kuitenkin mielialaamme huomattavasti ja, mikä parempi, antoi meille tervetulleen levon. Hollantilaisessa oli nimittäin malaijiväestö, noin 50 miestä, jotka pantiin heti moottoriveneellä ja isoilla lastiveneillä kuljettamaan lastia meidän keularuumastamme vähän matkan päässä pysyttelevään hollantilaiseen laivaan. Me tunsimme taas olevamme valkoihoisia, asteen tai pari ylempänä ruskeapintaisia malaijeja.

Oli lauantai-ilta, kun hollantilaisen laivan oli pakko, kaksi päivää lastiamme kevennettyään, jättää meidät oman onnemme nojaan. Sinä yönä lastia ei enää kuljetettu peräkannelle, vaan työnnettiin yli laidan kalojen ruoaksi.

Sunnuntaiaamuna kohosi nousuvesi iloiseksi hämmästykseksemme riutan yli korkeammalle kuin kertaakaan ennen, ja tuskin oli potkuri ehtinyt pyörähtää, kun s/s Tugela jo ui vapaana. Satuin sillä hetkellä olemaan komentosillalla kapteenin kanssa ja sain kunnian ohjata laivan väljemmille vesille sireenin ulvoessa kolme pitkää riemuhuutoa.

Sitten alkoi tämän kohtalokkaan matkan toinen vaihe: »hiilikuume». Hiilikuume on puhtaasti henkinen vaiva, joka saattaa esiintyä vain hiiliä polttavissa höyrylaivoissa ja hyökkää tavallisimmin ensiksi laivan päällystön kimppuun. Olimme viipyneet Helen-riutalla kuusi päivää ja kuluttaneet hiiliä enemmän, kuin olisi tarvittu seitsemän päivän matkaan. Ensimmäiseen määräpaikkaamme, Singaporeen, oli runsaan viikon matka, ja meillä oli hiiliä tuskin neljän päivän normaalikulutusta varten. Kapteeni ja perämiehet neuvottelivat ja saivat tietää merikorttejaan ja purjehduskäsikirjojaan tutkittuaan, että lähin hiilisatama sijaitsi Borneon länsirannalla, viiden päivän matkan päässä. Sinne oli päästävä — ja päästiinkin, kun sekotettiin kopraa hiilten sekaan. Kuudentena päivänä illansuussa ankkuroimme Labuanin kauniiseen satamaan viimeinen hiilitonni höyrypannujen alla — saadaksemme kuulla, ettei Labuanissa ollut lapiollistakaan hiiltä. Labuan oli ennenmuinoin ollut vilkas hiilisatama, mutta kaivostyöt oli siellä lopetettu jo neljä vuotta sitten. Tästä ei purjehdus käsikirjoissa kuitenkaan mainittu mitään. Ei ollut muuta neuvoa kuin tilata laiva vartavasten tuomaan hiiliä Borneon itärannalta, missä oli todellinen hiilisatama.

Labuan sijaitsee samannimisellä saarella aivan Borneon rannalla ja kuuluu Englannin alusmaihin. Se on surkastuva kaupunki, asukkaina kymmenkunta eurooppalaista ja kolmisentuhatta kiinalaista ja malaijia. Ilmasto on kuumempi kuin Bismarckin saaristossa, mutta myöskin huomattavasti kuivempi ja omituisen sulotuoksuinen, aivan kuin parfymoitu — tuoksu johtuu erään saarella yleisen pensaslajin kukista.

Kuusi päivää odotettuamme saimme lopultakin hiiliä ja pääsimme jatkamaan matkaamme Singaporeen, Idän suureen satamaan. Singapore on iso ja kaunis kaupunki, sen kaduilla varsinkin kiinalaiskortteleissa, on hälinää ja hyörinää vuorokaudet umpeen. Siellä on sekä Länttä että Itää, enemmän sentään viimeksimainittua. Mutta tärkein on sen satama, oikea laivojen kestikievari: tuskin missään muualla saa nähdä niin paljon laivoja yht'aikaa. Siellä on aluksia kaikennäköisiä ja -muotoisia, kaikkia kansallisuuksia, valtamerijättiläisiä sadoittain ja rannikko- ja saaristolaivoja tuhansittain.

Singaporesta alkoi matkamme kolmas vaihe: kolmen viikon kamppailu päivä päivältä yltyvää länsimonsuunia vastaan Intian Valtamerellä. Laivan vauhti oli kurja, mikä ei ollutkaan ihmeellistä, sillä Labuanin malaijisukeltajien kertomuksen mukaan oli keulassa parin neliömetrin suuruinen repeytymä, johon oli täytteeksi iskeytynyt suuri korallilohkare.

Kapteeni taisi pitää meitä kaikkia kolmea matkustajaa »Joonaksina». Molemmilla matkakumppaneillani ainakin oli siihen ominaisuuteen hyvät edellytykset: kiinalainen oli toisella merimatkallaan, hänen ensimmäinen matkansa oli päättynyt täydelliseen haaksirikkoon; australialainen taas oli toista kertaa matkalla Eurooppaan — ensimmäisellä matkalla hänen oli ollut pakko kääntyä Pariisista takaisin maailmansodan syttyessä. Eikä s/s Tugelan karilleajo totta puhuen ollut kirjoittajankaan ensimmäinen merivahinko.

Muu laivaväki oli kuitenkin yhtä mieltä siitä, ettei matkan vastoinkäymisiin voinut olla syypää kukaan muu kuin toinen perämies, jonka laivassaolo oli miehistön mielestä yhtä turmiollinen kuin »Lentävän hollantilaisen» näkeminen. Miesparka oli vielä joitakin vuosia sitten ollut saman yhtiön komeimman aluksen päällikkönä, kun vastoinkäymiset alkoivat ajaa häntä takaa. Mainitun komean aluksen hän oli ajanut hylyksi jollekin karille; siitä hänet oli alennettu kapteeniksi pienempään laivaan, joka taas oli syttynyt palamaan hänen ensimmäisellä matkallaan. Nyt ei miehelle enää rohjettu uskoa päällikkyyttä, vaan hän sai tyytyä ensimmäisen perämiehen virkaan jollakin saman yhtiön laivalla. Sama kohtalo: laiva törmäsi sumussa yhteen toisen laivan kanssa kovaonnisen perämiehen ollessa vahtivuorossa. Ja nyt poloinen oli toisena perämiehenä s/s Tugelassa.

Kaikista enteistä huolimatta pääsimme sentään suuremmitta vaurioitta Punaiselle merelle ja Sueziin, tosin kuukautta myöhemmin kuin tavallisissa oloissa olisi pitänyt. Suezissa saimme postia. Oslon lehdet olivat heti karilleajomme jälkeisenä päivänä julkaisseet huomiota herättäneitä uutisia suuren norjalaisen kauppalaivan tuhosta Tyynellämerellä.

Vielä yksi odottamaton tapaus sattui jo ennestään niin vaiherikkaalla matkalla: hiilenlastauksen aikana Port Saidissa laivan hiilisäiliöihin oli kätkeytynyt neljä intialaista kulia, jotka aikoivat saada ilmaisen kyydin Marseillesiin. Vapaamatkustajat keksittiin vasta seuraavana päivänä ulkona merellä. Vastoinkäymisistä hermostunut kapteeni näki siinä aiheen vakaviin rettelöihin Ranskan viranomaisten kanssa. Sähköttäjälle juolahti onneksi mieleen koettaa päästä yhteyteen saman yhtiön jonkin toisen Välimerellä sillä hetkellä mahdollisesti purjehtivan laivan kanssa. Ja loppujen lopuksi oli kaikissa s/s Tugelan onnettomuuksissa ollut onni myötä, sillä tästä viimeisestäkin selviydyttiin hyvin: yksi s/s Tugelan monista sisarlaivoista oli edessämme tuskin 60 meripeninkulman päässä matkalla »alas» Port Saidin kautta. Parin tunnin »manoveerauksen» jälkeen laivat kohtasivat toisensa ja pysyttelivät parin kaapelinmitan etäisyydellä toisistaan, kunnes kulit oli siirretty veneellä toiseen — ja takaisin Afrikkaan.

Tropiikki oli jäänyt selän taakse. Port Saidin tällä puolen leyhähtivät vastaamme Välimeren leudot tuulet, ja tuntui kuin olisi ollut vain muutaman tunnin junamatka kotiin.

ETELÄMEREN LUMOISSA.

Oletko koskaan istunut rannalla, kun nousuvesi on lähestynyt —
Ja kuunnellut etäistä humua?
Oletko uneksinut kaukaisesta kotimaasta, ystävistä ja
tuttavista —
Ja toivonut heidän näkevän sinut?

Oletko ihaillut sorjien palmujen huojuntaa korallisaarilla —
Ja nähnyt aurinkokehrän nousevan niiden takaa?
Oletko nähnyt valjun kuun sukeltavan taivaalle, nousevan ja
kirkastuvan —
Ja nähnyt valokärpästen parveilevan puiden pimennoissa?

Oletko tyynenä iltana istunut jouten purjekangastuolissa —
Ja kuunnellut yölintujen ainutlaatuista musiikkia?
Oletko huomannut päiväntasaajan lasten tummien hahmojen
häipyvän hämärään —
Ja kuullut sisiliskojen visertelevän lemmenlauluja?

Oletko päivänkoitossa astunut huojuvaan kanoottiin,
Matkalla saareen tuntemattomaan,
Kumppaleina tusina tummapintaisia suuria lapsia
Ja laguunin mosaiikkipohjalla kisailevat delfiinit?

Oletko tuskitellut tropiikin auringon alla, sadatellut
pilvetöntä kupoolia
Ja toivonut kaakkoistuulen värähtävän?
Oletko halkaissut kookospähkinän ja siemaissut kulaun
korventuneeseen kurkkuusi —
Ja nauttinut lounaaksi keitettyä taroa?

Oletko kyykkinyt kookoslehvämatolla betel-pensaan alla
Haastellen pidgin-englantia luluaille?
Tai oletko maannut päiviä kuumeessa'bambumajassa —
Ja kuunnellut hyökyjen pauhua riutan rannoilla?

Jos kaikki nämä elänyt olet — silloin tunnet sen maan.
Ellet — käy etsimään!
Sieltä löydät elämän, Joka Jo On —
Eikä yksin unelmoitu:
Joka Voisi Olla, —
Jos vain olisit saanut etsiä.

Sillä maalla on puutteensa, niinkuin kaikilla mailla
on puutteensa.
Onhan mainen paratiisi vielä löytämättä!
Mutta älä ota todeksi hourailevien kuumesairaiden valituksia
»Maasta, joka olisi pitänyt ristiä helvetiksi».

Vaan ajattele pitkähyökyjen pauhua riuttain rannoilla…
Ja palmupuiden hiljaista huojuntaa…
Älä muista kenties kärsimääsi kuumetta, ikävää ja tuskaa,
Vaan loihdi silmiisi Etelämeren auringonlasku.

Ajattele vapaata elämää, ilman »yhteiskuntaa» ja
»velvollisuuksia»,
Nousevan auringon kilossa kylpeviä vuorenhuippuja,
Kullanpunaisia iltataivaita ja hopeanhohtoisia kuutamoöitä
Ja rajatonta sinivihreätä valtamerta…

Sen vastustamatonta lumoa kerran koettuasi tiedät,
Niiltä tuntuu jättää maa,
Missä palmut huojuvat, bambut väräjävät ja laguunit
päilyvät
Ja missä Etelämeren mainingit loiskuvat hiekkarantaan…

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TROPIIKIN KUVIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- TROPIIKIN KUVIA

- SISÄLLYS:

- ESIPUHE.

- TEKIJÄN ESIPUHE.

- ENSIMMÄISEN PÄIVÄN VAIKUTELMAT.

- ENT. SAKSAN UUDEN GUINEAN SYNTY JA MYÖHÄISEMMÄT VAIHEET.

- USKOA JA TAIKUUTTA.

- KANAKIT OMISSA OLOISSAAN.

- PIDGIN ENGLANTIA.

- KANAKIT JA HEIDÄN VALKOISET HERRANSA.

- RAKKAUTTA PÄIVÄNTASAAJALLA.

- AASIALAISIA, POLYNESIALAISIA JA SEKAROTUISIA.

- SUOMALAISIA JA SKANDINAAVEJA ETELÄMERELLÄ.

- VALKOINEN MIES TROPIIKISSA.

- LUOTEIS-TYYNENMEREN SAARTEN TULEVAISUUS.

- KIERROKSELLA TROPIIKIN TAKALISTOSSA.

- WHAT NAME?

- ETELÄMEREN LUMOISSA.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE