Savolaisia murrejuttuja
Date: 2026-04-17T00:00:00+00:00
Keywords: Short stories; Finnish; Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Savolaisia murrejuttuja

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Savolaisia murrejuttuja

Author: Juudas Puustinen

Release date: April 17, 2026 [eBook #78477]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto, 1918

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78477

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SAVOLAISIA MURREJUTTUJA ***

language: Finnish

SAVOLAISIA MURREJUTTUJA

Kirj.

JUUDAS PUUSTINEN

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1916.

SISÄLLYS:

Saimaan vesillä yöllä.
Vasikka-Lassin lammas-ahvier.
Valekuollut.
Vaim-immeinen ja telehvooni.
Saanavuaran Taavetin ruunan murtiutus piispoo kyyvvissä.
Kun suutar-Uatu olj putkassa.

Saimaan vesillä yöllä.

Tulla ryllistääpä tuas tervahöyry »Ierikka», kommeekylykinen kosserlaiva Pietarin pääkaapunnista. Ja oljpa tuas "ierikan" maha täännä tavaroo, olj sekä ruis- että vehnäjauhoo, siihen tilikkeiks riis- ja mannakryyniä. Täkkilastiks olj vielä lisäks otettu Viipurista enkeliskatiilijä ja simenttiä.

Onnellisest olj myös matka kulunna. Ronstaaseen suapuissa näätti kyllä mer kiehuvan vuahtpiä lainneissa, mut tapasa mukkaan ei »Ierikka» mennykkää syytä pakota merelle selekääsä suamaan, vuan pistääty kaavinan taa kuulostammaa asjoin mennoo. Eikä siinä tarvinnakkaa kaavan pittee siäpittoo, sillä jo seuroovan päivän iltana näätti luojai laittaituvan kuin ruokalevolleen. Sillon myös »Ierikka» het merree ja niin muijat tuas pahimmasta paikasta kuin koera veräjästä.

Jotennii hyvin olj piästy Saimaankanavastai läp tulemaan, vaikka siinä sattu usseinnii selkkauksia. Pienelle-Pällille tultaissa olj kyllä tyssätty yhteen errään sulukavalaisen halakojullin kansa. Ja taishan halakojulli suaha vyörkiänteeseensä emätärrääksen, koska jullin miehet alakovat rosessilla uhkailla. Mutta kun täkki-Pekka olj kironnu ja tarjonnu korkkiviilarista rosessia miesten piäkuoreen, niin hiljoopa olivat äijät herenneet.

SAIMAAN VESILLÄ YÖLLÄ

Nyt viimeks olj lähetty Puumalasta siinä puolenpäivän aikaan, ja vahtvuorolla olj ukko-Ienokki ruotelissa, Pekka kokalla uutsiikissa ja rukin iäressä allaalla ite massiinist. Toinen puolj pisetninkiä, s.o. kippar, Lasas-Antti ja apulaismassiinisti, olj het Puumalasta lähettyä paiskaatunna makkuulleen.

Kippar olj kyllä ennen muatapannoosa arvellu ukko-Ienokille, että jos yön piälle alakas sattoo ja niin pimmeeks kovin pakata, niin puotetaan juakar pohjaan ja ootetaan uamua. Mutta eipä ollu ukko-Ienokki ens kertoo reissussa, vaan osas ajjoo vaikka käskopelolta. Ja niin antokii ukko »Ierikan» ryllytellä etteenpäin tääsine mahoneen.

Vuan annas ollakaan, kun aletaan piästä Mäkärän salameen, alakaakin vilikkua tulija eistäpäin. Sillon ukko-Ienokinnii poskessa rupes mälli pyörimään ja silimät vilikkamaan, sillä tieshän ukko, että salamessa pittää männä siivosti ja kahtoin sivu päivälläkkii, suatikka tervapimmeellä yöllä.

— Kukkaan sieltä nyt rulloo vastaan ja juur ahtaimmassa paikassa? murahtelloo ukko mälliään kiännellen. — Ja missään sekkään Pekka on, — onkoon se tuolta kokassa vai mänköön se altaalle lämmittelemään. Taitaa olla selevintä ehtiä se kässii aikanaa, jos vielä jottai sattus. — Pekka hoi, ootkohan sinä siellä kokassa vai missä?

— Täällähän tuota taijan olla — vastata jornaatti Pekka kokkapuolesta.
— Mikä sull’on niinkuu hätänä?

Ajomies: Ett’oot vähä kun varveillas; tuolta taitaa tulta rullata muuvan kosser vastaan. Erotatko, onko se puksier?

Pekka: Ee oo, kosk'on vuan yks valakee tulj mustissa.

Ajomies: S'oon sitte jokki rahtlaiva, sillä eihän tähän aikaan pitäs minkään pasassierin vastaan tulla.

Pekka: Voippa niin päinnii olla. — Käänkö minä kollaattamassa sen äijänkäähkänän (kipparin) herreelle?

Ajomies: Anna ruan muata, eikö tuosta selvittäne. Katostahan palloovatko meijän lautternat!

Pekka (käätyään kahtomassa): Ihan palloovattii ilmiliekissä.

Ajomies: Millee puolella on punanen?

Pekka: Hakkursuaren puolelta, ja ryöninen on Siämingin puolella niinkuu pittääkii.

Ajomies: No, sitte ei oo kellää mittaa sanomista, ettei oo tarpeeks ilimunierattu, vaikka yhteennii tärskähtäs. Kömmihän tänne komannolle, ett’oot apunanj, jos jottai sattus niinkun tapahtummaan!

Pekka: Suattaahan tuota tulla.

Ajomies: Joko erotat ryönistä?

Pekka: Johan tuo näkkyy äljöttävän.

Ajomies: Jokos niät punasta?

Pekka: Ei nää näkyvän.

Ajomies: Sitte kosser kiertee jyrree tuota Ohjasniemen kirjavoo reimoo. — Jahah, nyt se näkkyy jo kampeevan kurssille, koskapa punanennii rupes ihteesä näättämään. — Mutta mittee juutasta se niin paljo kiäntää, että ryöninen painaksen tykkänään piiloon ja näättää vuan punasta.

Pekka: Jos pitänöön sen korreempana.

Ajomies: Muttei tässä nyt mualiman korreus aata, sivu täss'on piästävä. — Mutta mikkään tolokki tuolla torkkuu ruotelissa, kun pakkoo uhalla suoroopiätä piälle!

Pekka: Jos ois vähä riävyttää riikkarilla, että herreevät?

Ajomies: No, älläätä häntä vähä!

Pekka: S—nan rasvakatit, kun ovat tuas viäntäneet altaalla riikkarin raanan kiini!

Ajomies: Onkoo siästäissäänhän ne aina sen kans kintieroovat. Mutta huuva tuosta ruupartorvesta, että aakaasoovat. Sano myös samalla massiinistille, ett’on varveillaan, sillä tässä pian tyssätään yhteen, ellei tuo tolovana kiännä vasemmalle, sillä minä en vuan lähe varsin alakain pakkaatummaan tuon Hakkursuaren kivikkorannalle.

Kiljas Pekka ruupparista rukkihuoneesen, että aakoovat raanan, jotta onka piäsöö kulukkutorveen ast; käski myös yksin tein massiinistin pitämään olemustaan lähellä veivistaakiaan ja muita tpruusutus-sorkottimiaan, koska muuvan hylyky uhkoo piälle tarjoutuva. Kiäntäen sitten huuvatushanan aak kysäs Pekka vähän aajan piästä:

— Vieläkö minä laalatan?

Ajomies: Alahan kiäntee hannoo kiinemmä, katastettaan oljko tuosta apua.

Pekka: Kyllä ne ainakii kavahtivat, koskapa tuntuvat sielläi ruppeevan älisemmään.

Ajomies: Mutteivät ne juuttaat vuan kiännä oikeelle hotulle.

Pekka: Taitaa olla selevintä, että aletaan rukkia seisotella.

Ajomies: Niin taitaa. (Koneen käyttäjälle huutotorvesta:) Eläs riäkkee sitä ruojoo niin kovvoo, tiällä pakkaupi muuvan ruato vastaan!

Konemies (huutaa vastaan): Mittee sinä tuas äläjät?

Ajomies: Sitä minä meinoon, että jos saktoosit siellä vähä!

Konemies: Suat kai tätä mieles mukkaan.

Ajomies: Tai anna vaikka yksin tein seista koko roskan!

Konemies: Häh?

Ajomies: Että toppoo tykkänään.

Konemies: No, nyt se onnii topissa, kun Venskin ruuna.

Tämän kanssapuhheen aikana olj Pekka seurannut silimä kovana vastaantulijan meininkiä, julukasten sitten vakkaamuksensa:

— Piälle se ruoto vuan pakkooksen.

Ajomies: Niin tekköö, niin tekköö, heittiö. (Konemiehelle ruupparista:)
Annas ryökkään rätkiä pakkia!

Konemies: Häh!

Ajomies: Että huoppoo, huoppoo helevetissä siellä altaalla, tiällä ylläällä töyvätään yhteen!

Pekka: Pakiks taisivat tuollai panna, koska näkkyy seisattuvan. Kiännä vuan vähä koomin kun kuppeettain, niin hyvä heitäksen! Minä lähen töytyyttämmään korkkiviilarin vähiin.

Juoksoo Pekka täkille ja ukko-Ienokki kampee ruorilla »Ierikan» vitalikkoon. Tysseevät laivat toisiisa, mutta Pekka on ehtinyt viilarinnee pahimpaan paikkaan ja huutaa:

— O-jaa, ei mittää hättee ennee!

Ajomies (huutaa kiukkuisesti toiseen laivaan): Mikä juuttaan pässi siellä makkoo ruotelissa, kun pakkoo immeisten piälle!

Ääni laivasta: So-soh, Ienokki, eläpäs ynise, kun et lypsäkkää! —
Minnekäs työ ite ootta unneuttanna ryönisen lantternan?

Ajomies: Kah, Koistis-Jussihan se onnii! — Ryönisenkö tulen!? Mutta juurhan Pekka kahto tulet ja sano niihen palavan.

Pekka: No, ihan ilmiliekissä. Tuo äskeinen vihurin piruko sen nyt sammutti, vaikka minä eilennii tilikin lantternat rasselilla ja mönjäkitillä.

Jussi: No, mitteepä tuosta, tuttua väkkee. Alakoo vuan kankuttaa etteenpäin! Hyvästi!

Kippar (töyväten unenpöpperössä täkille): Hiton rytäkkäkö tiällä — yhteentörmääskö?

Pekka: Ee mittää hättee, iliman aikojaan tässä vuan tuttuja käteltiin.

Vasikka-Lassin lammas-ahvier.

Kaappias Salamisen »Mustilla» olj kyllä muutumain lampaijen äkkikuolema omallatunnollaan, mut huhu ties kuitennii kertoa, että ne kolome lammasta, jotka vasikka-Lassi olj kaappijaalla maksattanna, oljvatte Lassin omija tappamia eivätkä »Mustin». Kaappijaan korville kiert tuo huhu myös, mut minkäs sille ennee tais, paina vuan vahinko nahkois.

Mutt'enemmän kun se 45 markkoo, jotka kaappias olj suanu »Mustin» eistä pulittoo, kyykytti hänen myöntää se, ett'olj jootunna sellaisen kutjakkeen kun vasikka-Lassin koirankurin allaiseks ja niin mualiman pilikan ja naarun esneeks.

Mutt’eipä vähä aavenneet kaappijaan silimät suuriks, kun Lassi tuasj erräänä päivänä tulj puotiin ryelmä märkijä lampaan nahkoja käsvarrellaan ja kumppaninnaa Koukku-Kusti, joka ihan äskettäin olj piässy linnasta viinasakkojaan syömästä ja muuten luatujaan olj samallainen veijjar kun Lassii.

Vaikka puot olj täännä väkkee, keskeyttää kaappijas kaapanteon ja kyssyy Lassilta:

— Jokos »Must» on tuas käännä Lassin lammaskatraassa?

Ruumistaan viännätellen kallistautuu Lassi likemmä tiskiä ja vastoo korvustaan ruopiin:

— Kyllähän se tuas sellaine onnettommuus sattu…

— Millonka sitte?

— Eilenhän se tulj… oltii juur syömässä murkinoo, kun alakaa kuuluva hirvee rähäkkä haasta, ja kun juostiin kahtomaan, olj neljä lammasta kellellään henktorreissa ja teijän »Must» retp yhen kylykee aak. Kyllä se on surkeeta, että elukkarukille sillälailla käv, — huokailj Lassi.

— Onkos Lassi sitte ihan varma, että se olj meijän »Must»?

— Ihan varma, tunnehan minä tok »Mustin», ja tämä Kust voi myös toistoo, hiän niät sattu juur meillä olemaan ja tuntoo myös kaappiaan »Mustin».

— Ihan suatan vaikka vannoo, että se olj kaappiaan koera, se sepelkaala
»Must», jonk'oon nähny satoja kertoja.

— Miks'että sitte ottaneet »Mustija» kiin ja tuoneet tänne? kysyy kaappijas.

— Minä kyllä ehätin kiin ottamaan, kun tämä Lassi, huut ja käsk, ja hammuilinnii jo sen selekäkarvossa, mutta se rupes rimpuilemmaa ja purj minuva kätteen, että pit piästee irt, selittää Kust.

— Purjko pahastikkii? tievustaa kaappijas vähä kun ivvoomalla ja ylleisöön katellen.

— Ei kyllä hyvin syvält, mut yöllä äity kuitennii kättänj kolottammaan ja turvottii sitä… enkä nyt oikeen tiijä miten tässä kykenöö työhönkään… Huttulaan pitäs männä ojankaivuun, — ruikuttelj Kust likasessa kiäreessä olevoo kättään hyssyttäin.

— Sep'olj surkeeta tossiisa… ja sinä kait aattelit niinkuu jottai vahingon palakihtemista tuosta käistäs?

— Kai siitä kaappijas ossoo itestäännii jollailailla palkita, kun en työhönkää kykene…

— Siitä suahaan tuumata tarkemmin, mut nyt on ihan ensistäin »Mustin» saatava selekääsä. Ota sinä, Ville, piiska tuosta naalasta ja anna minulle toinen; sitte männää kaikki miehissä pihalle, — määräilj kaappijas.

Ja kun olj tultu pihalle, käsköö tuas kaappias puotpoikoo:

— Hae sinä, Ville, nyt se »Must» makasiinista.

Mänj Ville makasiini! ja toi sieltä jo vähä kuivankoppeen — koeran nahan.

— Levväätäpä nyt »Must» tuohon nurmikolle ja ala lyyvä kun vierasta sikkoo, jotta lähtöö Lassin lampaihen mielteko eikä ennee myös pureksi Kustia kätteen.

Tek Ville työtä käskettyvä ja alakaa lyyvä leipoo, että nahka kopisoo.
Ja ite kaappijassii sipasoo vällii hokkiin:

— Sennii hunsvotti… äh… juupelin ruato… äh… tapat lampaita… äh… vielä viikon jäläkeen oman kuolemassii… äh… nyttii Lassilta neljä… äh… etkä anna ottoo vielä ihtees kiini … äh… vuan puret, ruato, kätteen, kun ottoo meinoovat… äh… jott’eivät työhönkää kykene… ja Huttulan ojat jiävät kaivamata… äh… lyö kovemmin, Ville… äh… kovemmin, äh…

— Eiköön tuo jo piisoo kerta kuritukseks, — alakaa jo muuvan piältäkahtojista naarain, tuumata.

— Niin minnäij uskon, että suap se nyt »Must» semmosen saanan, ettei se ennee revi immeisten lampaita eikä pureksi kettää kätteen… mutta jos kaikeks vakkuveks vielä parj kertoo… äh… häh … ja nyt lähetään puotiin ja katotaan sitä Kustin kättä tarkemmin ja tuumataan siitäi lammaspalakinnosta, — touhus kaappijas.

Mutta kun alettiin Lassija ja Kustija tarkemmin katella, nähtiinni niijen jo Karhulan riihen kuppeella kotijaan kohti männä viilettävän.

Kaavanhan tästä kaappijaan »Mustin» selekäsaanasta kylällä puhuttiin, vaikkei Lassi ja Kust sitä viihtineet oikein loppuun ast koskaan kuunnella. Ja ylleesä oltii myös sitä mieltä, että koeran piiskoomisesta kuoltuvannii on hyötyvä, koskapa koerat eivät ennee millonkaan repineet vasikka-Lassin lampaita ja Kustii kyken jo selekäsaanan jäläkpäivänä ojankaivuun Huttulaan.

Valekuollut

Se olj sitte hirveetä!

Ja kerrassaan kaahee tappaus!

Eikä sellaista vuan oltu koskaan ennen Junnulan kylässä sattunna.

Ei, vaikka siellä oljlii montai muuta ihmettä ja kummoo tapahtunna.

Niinkuu sekkii, kun Olokkolan »Muatikki» tek erräänä kevväänä sellaisen vaskan, jok'olj puolittain kun hirvi ikkään ja jota tappaasta olj Junnulassa pietty jo usseita vuosia ihankun aajan laskun perustuksena.

Mutta mittee nyt olj ennee Olokkolan »Muatikin» vaskoiminen siihe nähe mitä Ketolassa tapahtu!

Ei yhtään mittee!

No, mittee ihmettä ja kummoo sitte siell’olj tapahtunna?

Niin, elekee nyt hyvät immeiset ennee kysyvä, vuan aatelkoo tarkemmin, että mittee työ oikeen omalta kohaltanne aatteleisija, jos sattusia niinikkään kun kuolemaan ja haataan vietäissä tärskähtäissii rek haatuumuan portin pylvääseen ja kirstun kans tärähtäsj aak ja ite noosisia ihan ilimo elävänä kirstussa istumaan.

Niin, eiköhän se löis vuan itekuttai äimäks, semmonen tappaas?

Ja vaikkeip’ois ihan itekkää kuolla, vuan haataissuatossakkii tuollaisen tappaaksen näkis omilla silimillään, niin äimäks siinä sittennii männöö kovaluontonennii.

Niinkuu se käv Ketolannii emännän haatuuväille. Kaikki siin’olj pökertynnä suun sanattomaks koko suattoväk, ihan rovastikkii. Ainoostaan Kujalan Jussi, se samanen Ketolan monjvuotinen renk-Jussi, jok'on nyt mökkinä samassa talossa ja jok’olj emäntä-vainoota juur haataan kuskoomassa, kun rek portinpylyvääseen täräht, se siin’olj enimmän tolokkusa pitännä, vaikk’olj se hänennii suussaan ensin mälli sijjoosa kahteluttanna.

Mut Jussi se olj kuitennii ensin kun iäneen piässy ja arvellu emännälle:

— No, mittees se nyt emäntä ruppee oikein meinoomaan, kun kapaseksen istumaan kesken reissun?

Näin arvel Jussi niinkun omasta kohastaan vilikuillen vuoron emäntään ja vuoron isäntä-Iivariin ja rovastiin.

Mut kun siin’ei kukkaa osannu sen enempee, enemmän vaimo kun isäntä-Iivarj ja rovastikkaa, olj Jussi kietassu turkin piältään ja kierässy emännän sen sissään ja sitte kiäntänä ruunasa toisapäin sekä tuuminu:

— Ka, kunnei uus korttier oo kelevatekseen, niin männään takas vanahaan.

Ja niin sitt’olj sitte mänty taloon takas, vaikkei sinne juur muita ollu tullukaan minkä kotjväk.

Ja siitä se olj sitte emäntäi tuas selevinnä elämään, vaikk’oljlii pitännä huonona pitkän aikoo.

Näinhän se asja olj tapahtunna, vaikka sitä kokkii yks ja toinen kertoissaan särvintöö niinkun sennii, että emäntä ois het haatumuan portilla herättyään varmistautunna isäntä-Iivarin piävilloin kiin.

Mut oljhan siinä siltä kummoo kerrakseen, ja eppäilemättä Junnulasta tulj yhen äkin pittään kuuluisin kylä.

Ja monneen sorttiin sitä myös tuumittiin, että mistään tuo tuommonen tappaas oikein suatto juuresa johtoo.

Jotkut avosuiset miehenpuolet arvelivat sen vuan johtuneen yksinkertasest siitä, ettei emäntä ollu ehtinyt vielä kaikkia sanottaviijjaa sannoo ja suarnojaan suarnata, vuan pit viel noosta jatkostammaa.

Mut kuppar-Liena, joka ainain ties kaikki asjat ihan latukantasijjaa, ties Ketolannii emännän kuolleista herreemisen syyt ihan jullilleen jutella ja Lienoo kannattivat kaikki kylän ja pittään akat järk järestään.

Niin ett’oljpahan immeinennii elläissään vaikka minkälainen syönkukko — niin piättelivät akat — ei sitä silttou viärt kuohuvaan häväistä. Ja mikäs muu sekkii ois ensistäin kun häppee, että kun immeinen kuoloo, niin jo het seuroovana sunnuntaina töytyytettään haataan. Ainiijjaanhan on annettu köyhännii ruumiin kuoltuaan jiähtyä, suatikka rikkaan talon emännän.

Ja sitten toisekseen nekkii haataisvarusteet. Ei kelevannu Kinkku-Kaisa ruokija laittamaan niinkun muihen immeisten pittoin, vuan sen sijjaan haittiin Miettilän Maijja, pahanpäivänen tytön läkärä, olokoompa vaikktois ollukki kääny läp kaapunnissa soppakoolun. Niinpä sitte ruuvattii tulj laittajasa mukkaisija, ja kuppar-Liena, jok'olj pistäätynnä haataisuamuna Ketolan kyökissä, ties ihan tillilleen kertoa, mittee kaikkija olj niinkuu ruuviks rustattu, mutta varsinnii mittee ei oltu laitettu. Niinpä ei ollu alatoota, joss'ois ollu sejassa munanpuolikkaita ja appelssiinin palasija. Limppisopan asemasta olj jottain pulhonk-nimistä liemen hörinkiä, jot’olj meinink tarjota vuan kahvikupissa pahanpäivästen kakkaroin kanssa — paistteijjoks niit’olj Maikin-läkärä kuuluuna karahtieranneen. Paistija kyll’olj, muttei lihapullija, ja jäläkherkussa eijollu merkkijäkkää piparkakuista eikä veskunoista, joita aina Kinkku-Kaisan laittamassa olj kumpasijaa ihan roppakäillä.

Mut mik'olj kuppar-Lienoo ja muitai akkoja kaikkein enin kaahistuttanna olj se, ett’olj haataisruuvista tyyten tykkönään jätetty pois riiskryynpuuro ja rusinasoppa, ja se olj jo suorastaan ilimeinen pilikka ei ainoostaan vainoota vuan Jumalaakii kohtaan.

Niinp'ei sitte oltukaan mikkää ihme ja kumma, että vaimokii heräs haataan vietäissä.

Ja siit’olvatten akat oikein hyvillään, etteivät olleet kerinneet syyvä sellaisija haataisruokija, joissa ei ollu rusinasoppoo eikä riiskryynpuuroo, sillä kukapa ties mittee siit’ois vielä itelle tullut pahhoo, mato pistänyt lehmee tai lammaslykky hävinnä.

Tähän tappaanhan ne pyörivät Junnulan kylän akkain puhheet.

Ja saipa näistä puheista osansa isäntä-Iivarii, sillä tuskiinpa sitä päivee kulu, ettei emäntä ois Iivarilleen muistutellu, mitenkä häntä meinattii viijä haataan kun koeranruatoo.

Mutta vajjoon vuonpa sitä metelijä kest, sillä emäntä otti ja kuolj uuvestaan. Ja kun vuos sitte laitettii nyttii haataiset. Mut kun vahingosta viisastunna antokii livar emännän nyt jiähtyvä rojottoo jyväaitassa kokonaista kolome viikkoo. Ja ettei vainoolla ois kännee haataisruokijakkaan vastaan anto Iivar koko huushollin niiks päiviks Kinkku-Kaisan horteille.

Mut vaikka näin ollii Iivar isäntä varuillaan, näätti hiän siinä haavalle lähtiissä hötkyilevän vähä kun hättäissään. Ja valjastaissansa Kujalan Jussin kansa ruumishevosta juttelj hiän tuohon tappaan:

— Kuule, Jussi, sinä tunsit vaimon hyväst, sillä olithan meillä toistakymmentä vuotta renkinä. Sinä näit ja kuulit, miten se kohtelj minuva kun koeiroo, vaikka revin ja ruan työtä kun hullu yötä päivee. Mut vaikk'oon repinykkii ruumiin vaivaseks ja reilannu talon kuntoon, niin sinä sen hyvin tiijät, ett’oonko juur mannoomatonta palloo syöny. — Sinä sen myös tiijät, ett’onhan myö aina oltu kun veljet keskenämme. Oonhan antanna sulle mökin ihan vik verolla ja aatan vastain. Niin että muista nyt, Jussi hyvä, sinä puolestas, että kun lähet kuskoomaan ruumista, niin aja nyt sen haatumuan portin kohalla varovast.

Vaim-immeinen ja telehvooni.

Paljonhan niiton mualimassa olijoita, kampsuja ja aineita, jotka oovat itekseen ihan erinommaisen hyvijä, mutta päästyvään jonkun toisen kansa yhteyteen, suavat het kohta aikaan jottai häirintää.

Niinp'oovat pikkuset poojan naskalittii aika haaskoja velkultia, samaten on kirjotusläkkikii hyvvee ainetta kirjuttaissa, mutta älä vuan lemmolla jätä nuita molempia kahenkesken sammaa kammariin, muuton tapahtuu jottai mielharmia.

Samaten tapahtuu aina jottain kiusallista, jos esmerkiks pitkäpiimänen pappi piäsöö yhteytee helluntainepistolan kansa, kaapunlainen koera lampaihen kansa ja nii etteen päin.

Nua mainitut esmerkit eivät kuitenkaa oo niittää siihen nähen, kun vaim-immeinen ja telehvooni sotkeetuuvat toisiisa. Aata armias sillonj niitä, joilla ois jottai tärkeetä asjoo puhuttavana.

Isommissa kaapunnissa, joissa huastelu-aika telehvoonissa on rajotettu ei ainovastaan siäntöin pykälissä, vuan oikein käätännösäkkii, ei vaim-immeisten yhtyminen telehvoonin kanssa oo ihan vaarallisinta maaliman hyvälle orningille. Mutta pikkusissa kaapunnissa ja varsinnii muaseuvulla — ai herran poojjat sentään!

Työ ootta kai itekkii usseinnii arvelin suahessanne oottoo puuhheenvuoroo telehvoonissa ja monestikkii hyvin tärkeissä asjoissa, että helekkunan juttujako nuilla akolja on, kun ne riäkkeevät kittoosa telehvoonissa tuntkaapalla.

Tätä sammoo asjoo oon minä itekkii useinnii vuntierannut, kunnes kerran kuuntelin taktillaan parin emäntä-immeisen juttelua. Myönnän kyllä ihan höölist, että toisten puhheitten kuunteleminen on suur synt ja häppee, nutta yhteiskunnan suuren hyövyn tähe oon kuitennii tuon synnin tehny: olen niät aatellu, että siten minä vappaatan monet tuhannet miehet ennee vuntieroomasta ja aikoosa kuluttamasta aprikoijessaan sitä, että mitä vaimimmeiset oikein keskenään jutteloovat.

Minä kuuntelin Kinnulan ja Korholan nuorten emäntäin puhheen erräänä laavantaina heinäntekoaikaan.

Alakaissaan jutella olivat ne ensin vähä aikoo arvuutuksilla tähän tappaan:

— Onko se Kinnulassa?

— Oon.

— Onko se Miina?

— Kyllä on… kuka se on, joka puhhuu?

— Koetas arvata!

— Onko Fanni?

— Ee — ja naaroo kikatti—ki-ki.

— No, onko se Sanni?

— Eee… ku ku, kuu…

— No, sitte se on Henni?

— Eeeii… hi… hi… hii… etkö tossiisa arvoo, kuka minnoon?

— Mistäs minä… mutta herrajee Hintriikkahan se onnii… nythän minä vasta… ku… ku… kii.

Ja nytkös sitä naaroo kikatettii kahen puolen tuon salaperräisyyven seleeviimisellä, vaikka ite asjassa ruat tunsivat toisesa jo ens ällääksestä, kun joka päivä ja monestikkii päivässä juttelivat keskenää.

Tämän jäläkee alako kuulumisten kysely:

— No, mittees sulle, Miina, nyt oikein kuuluu?

— Eipä juur mittää… mittees sulle?

— Ei sen enempee… tervennä teillä on oltu?

— Terveinä tuota on oltu, luojan kiitos… entäs teillä?

— Hyväst on voitu meilläi…

— Mitenkäs pikku-Lassi on jaksanu?

— Vallan mahottomasthan se on jaksanut rekesä vettee… viime yönä tuo vähä kitis… taitaa tuas ruveta viäntämään uutta hammasta… ja minunnii mahhoon uamupuolella vähä mouristelj.

— Niin minunnii piätänj tänä uamuna.

— Kyllä se on hirveetä, kun mahhoo viäntää…

— Ja vallan kaaheeta, kun piätä porottaa…

— Ihan varmaan öisin kuolta keikahtanna, ellei vuan koton'ois sattuna olemaan mielentinttuuria, s'oon aina niin hirveen hyvvee kippeeseen syömeen ja mahhaan…

— Entäs jiärnästroppi piähän… se vähä äkkiä asettaa mojotuksen…

— Niin asettaa aina minunnii… mutta kuulehan, ootko sinä koskaa koettanu Hastmannin roppia, Kukkolan Riitta kerto niihen olevan niin erinommaisia joka taatii…

— Mustosen Saara puhu tuas mulle Julkreenin ropista ja kehu sitä oikeen hyväks, ja minä otannii sitä, kun kään ens kerran atteekissa…

— Niin otan minnäi… kyllä se on sentään hyvä, että mualimassa on niin paljo hyviä roppia…

— Suur armohan se on…

Näin kun emännät oovat toistanneet kaikellaisten vanahain ja uusiin roppiin ihmeellisen vaikutuksen vaim-immeisen ruumiseen aletaan tuas kuulumisista uuvelleen…

— No mittees sulle muuta kuuluu? tievustaa Hintriikka.

— Ei erikoisempoo, mittees sulle?

— Ee mittää kummempoo…

— Mittees sinnoot hiäränny?

— Siinähän oon kapsehtinut yhtä ja toista… juur panin keiton tulelle.

— Niin minnäi juur tein… sepä haaskoo… soppooko sinä keität?

— En kun puuroo… meill’olj eilen soppoo…

— Sepä haaskoo… meill’olj tuas eilen puuroo ja nyt soppoo…

— Onpa se mukavoo… tuota niin… niin… mitäs mun pitkää saunoo… niin tuota… mittees sulle muuta kuuluu?

— Eipä kerrassaan mittää… entäs sulle?

— Ei sen enempee…

— No, hyväst sitte ja voi hyvin ja terveisiä…

— Niin voi sinnäi ja paljon, hyvin paljo terveisiä… Hyvästi vuan nyt!

— Hyväst, hyväst!

— Hyväst… mutta ai kuule, minä tapasin Heikkisen Lotan kirkolla…

— Lotanko! sepä haaskoo! No, mitäs Lotalle kuului?

— Ei erinäistä… lupas antoo kaanista pitsin mutellia.

— Jassoo, paitaanko?

— Ei kun housun lahkeeseen.

— Kai annat sitte minullekkii?

— Totta kai… mutta hyvästi nyt… on niin kovin kiirettä tänä päivänä.

— Niin on minullai, kun on lauvantai-päivä…

— Ja voi nyt oikein hyvin… mutta mitäs mull’oljkaa vielä… niin,
Lotalla olj uus takki piällään.

— Herrajee, uus takki etkä sinä siitä vielä mittää… no millainen se olj?

— Oikein hyvä…

— Hyväst istu takkoo?

— Oikein hyväst…

— Entäs eistä…

— Hyväst eistäi…

— Sepä haaskoo… ei mikköö oo sen ilikeempee, kun vuan takki istuu huonost takkoo.

— Sanos muuta… ja vielä ilikeimp jos eistä.

— Niin, kyllä se on ilikeetä… Mutta hyväst nyt… on niin kiire… just on leipätaikina kohhoomassa…

— Ja minunnii pitäs joutua kahtomaan sianporsaitai.

— Joko teijän sika porsi?

— Eilen porsi.

— Sepä haaskoo… montako tek?

— Kymmen kaikkiaan…

— Minkä näkösiä ne oovat?

— Neljä on kirjavoo ja kuus ihan valakeeta.

— Sepä haaskoo, ihan valakeita…

— Niin on… mutta kuules kummoo, kun yhellä valakeella ei oo saparoo…

— Herrajee, eikö yhtään?

— Ei kun paha tynk vuan…

— Herrajuu, tynk vuan!

— Niin, pahanpäiväne pätkä…

— Mutta kuule, se ei merkihe hyvvee!

— Pahast se minuvai säikäätti.

— Ihan varmast se jottai ennustoo. Niinpä vuan käv Miettilässäi. Oljkoon se kolomanna talavena, kun siellä synty saparoton porsas ja vuonj piästäpä saanai palo. Kato vuan sinnäi tarkast tulen perrään.

— Kyllä katonnii… toissyönä ajellii minua mustilainen sylliisä ottaakseen ja se ei sekkää hyvvee meinoo…

— Niin ja aatteles minkälaista unta minä näin tässä muuvanna yönä… olin olevinanj pyykkirannassa tuolla kotjjoella ja muuvan mustaverinen akka riahistiin etteen ja alako ruakuva kun varis ikkään ja sitte paiskasii jokkee ja vei meijän pyykkikorvon…

— Kylläpä se olj kans kamaloo, jokkei hyvvee meinoo… meijän mummo kerto kans nähneesä…

Ja tähän tappaan jatkuu emäntii juttelu eilleen. Eikä siinä hellitetä, ennenkun on kääty läp kaikki mieleen juohtuvat omat unet, sitten äit- ja mummovainoohen näkemät, joista jokkainen on merkinny sitä ja sitä vuosiin perästä sattunutta tappaasta.

Sitten tuas vaihteeks hyvästellään ja sen jäläkeen käävään läp uuvet ja vanahat vaatteet, kissat, vasikat, immeisen turmelus, mualiman pahhuus, ristinkoulu ja nii etteenpäin loppumattomiin, kunnes jokkii äkkitappaas, niinkuu keiton muahan kiehuminen, lapsen herreeminen tai muu semmonen katkasoo puhhee.

Myönnettäkköö kyllä höölist että vaim-immeisillä on paljo asjoita toisille kerrottavvoo, jotka oovat liijannii tärkeitä yhteiskunnan koossa pysymiselle, mutta kun toiselta puolelta otetaa varteen sekkii, että miehillä! ois joskus telehvoonin tarvis, niin kyllä vuan ois paikallans sellainen lak, etteivät vaim-immeiset sais käättee yhtäpainoo puhelinta ainakaa yhtä tuntija kaavempoo.

Vai mittee työ siihen arveleisija?

Saanavuaran Tuavetin ruunan murtiutus piispoo kyyvvissä.

Saanavuaran Tuavetti se sitte olj hevosmies jos kukkaan. Ei valevihjakskaa hänen nähty jalakasin kuleksivan kotjtönöst ulohtaalla, vaikka matkookii Saanavuarasta vallanmuantielle olj kolome pitkee virstoo ja tiekii millonj kivikkoloohikkoo millonj upen upottavvoo hetteikköö. Tuavetin kirkkokärrit olivat muantien varrella erräässä katoskoppelissa ja kotjtietään kulukee lattuutti Tuavetti sontakorilla ja työpyörillä.

Ihan ussein ei muuten Tuakki tarvinnutkaan hankaloo kotjtietään kesällä kolluuttoo, sillä kerran lähettyvvään reissuilemmaan viipy hän viikomiäriä asjoillaan jättäin mökin nulikoineen, lehmineen ja porsaineen Ulla-akkasa hotteille.

Mahottoman suuret eivät Tuavetin muaruukkiruateet olleetkaan, sillä hän olj varova mies eikä suott’aikojaan lisänny viljelyksiää, koska isäntä, jonka mualla mökki olj, ois pian kohottanna verroo. Niinpä pittii Tuavetti mieluummin muuta syrjähanketta, jost’ei voitu verottoo. Kesäsin polttelj tervoo eikä hän aina tullu niin tarkallee kahtoneeks kennenkä mualta kullonnii tervaksia kulettelj.

Talavisin tek tuas Tuavetti kaikkein halukkaimmin hollia. Mutta siinäin niinkun muissaa touhussaan olj Tuavetti mies kahtomaa ommoo etuvaan ja myös ruuna-rupukkasa parasta. Kievariloissa, joissa hän hollissa käv, tek hän emäntäväille pikkusia tehtäviä ja sai avustaan hyvät maajot ja kaljat palasa painikkeeks ja keittokupposen särpimeks. Toisilta hollimiehiltä ostelj Tuakki polkuhinnasta evvääntähteitä itelleen ja runnellee, niin ettei vähiä kotjevväitä tarvinna paljo kuluttoo.

Kyytmatkalla siästelj Tuavetti ruunoosa kun silimäterree. Ja parraaks keinoks liijan kovvoo ajjoo vastaan olj hän vuntierannut ja huomannut sen, että hoitelj puhheenjuurta vilikkaast kyyvittävän kans ja koitti sitä pittee haaskalla piällä, ettei se ois kulun hittaatta älynnä. Siihen aikaan ei niät kulun noppeutta määrännä mikkään lakpykälä, vuan matkustajan piiska, jonka pittuus ja paksuus riippu siitä, miten suur herra millonnii olj kulussa. Kuvernyörillä ja sinatyörillä olj omat kuskisa, joten heijän ei tarvinnu käättee virka-arvosa kokkoista piiskoo, mutta piispoljla, tuomareilla ja tohtuoreilla olj sellaine sätkitin, että sillä yletti pitkännii rein perästä läimästä hevosta hellimmille kohille tuonne kylykluihen alapiähän.

Mielin kielin täätyi sellaista ratakka-herraa kyytmiehen pittee, jos miel hevosesa kylykijä suojella.

Sattupa sitte erräänä talavena, että Tuavetti sai kyyvitettäväkseen hippakunnan uuven piispan. Tuosta piispasta kiertelj jo eiltäpäin hollimiesten kesken kummia puhheita, miten se pieksää hevosija ja ajjaa ihan henkhieveriks.

Ja niin olj tehny Ihalaisen Jussinnii hevoselle, joka toi piispoo siihen kievarii, jossa Tuavetti olj hollissa. Ja piästellessä läp märkee tammoosa valjaista valittelj Jussi iäressä kahtovalle Tuavetille puolittain kun itku kulukussa, miten tuo piispan mustilaine pieks tiinettä tammo-rukkoo, että vähällä ettei varsoosa murtiuta. Lupas Jussi vielä Tuavetille hyvät viinat antoo, jos vuan tuolle piispan ryökkäälle jonnii keikaman sua tehyks.

Läks sitte Tuavetti vuorostaan kyytii ja koitti kohta alakumatkasta suaha puhetta kääntii, muttei se vuan ottanu luonnistuvakseen. Kun Tuavetti karahtieras herroo piispaks, oikas se kohta, että hän on »herra tohtor ja piispa».

Tuohon Tuavetti hymähtelj eikä malttanut olla kysäsemättä:

— Taijatte liikkuvakii sitte parannusmatkolla nyttii. Tohtoreittako työ elukoita vai immeisijä?

— En minä semmonen tohtuor oo, vuan minnoon pyhän ruamatun tohtor, äräht tuohon piispa kulumiaan luimistain.

— Vai on sitä ruamatussai tohtoroitavoo, tuumi tuohon Tuavetti. — Mutta johan sill'on ikkeekii, jott’on tohtoroimisen tarpeessa vanahuuven heikkooksissa.

Samassa suhat piiskan siima ilimassa ja sattu ruunan kylille, mutta sannookaa ei tulla vastaakseks piispan suusta.

Tuavetti koitti tyynnytellä ruunoosa ja sen juoksua hiljentee, mutta sillä seurauksella, että ruunan kylille läsät uus ja entistä vihaisemp sätkäys.

Nyt älys Tuavetti, että leikki on kaakana eikä hänen lystpuhheistaan oo mittää apuva, pahennusta vuan. Ja siästeeksee ruunoosa enemmiltä lyönniltä anto Tuavetti hevosesa hölökätä sekä ylä- että alamäet. Mutta kyllä kuohuvattii ruunan masmalot vuahessa perille piästäissä, vaikka se ollii hyvässä lihassa ja hyvä mänijä.

Niinp'ollii Tuakin syvän kiukusta kyykyllään ja keuhkot heittivät häränpyllyä nisuissa ja katellessa kievarin kujassa höyryävvee ruunoosa. Vuan annas ollakkaan, äkkäs Tuavettin silimä yhtäkkiä kujassa karvasen vaskan keskosen. Sillon vilaht hänen mieleesä jottai, koskapa suusa niin kummast mutruilj. Vilikuiltuvvaa ympärilleen sieppas Tuakki vasikkoo sorkista ja kanto sen kottaan ja paiskas kiehuvaan muurpattaan. Käätyvään sitten kyitrahat piispalta hakemassa käv Tuakki sorkkimassa sen vaskanruan muurpaasta ja töytyytti sen kiireesi kujjaan ruunasa tuakse.

Hyvin murheellisen näkösenä ja suupielet tuosisen nurkalla män sitte
Tuavetti uuvestaan piispan luo vaikeroijen:

— Voi hyvä isä tokkiisa, herra tohtor piispa, kun se mun hevos-polosen män ihan pilolle teijän kovasta ajosta; tuolla se on ihan kuolemaisillaan kujassa, kun varsasa murtiutti!

— Mittee se on siellä kujassa? kysyvä ölömistelj piispa.

— Sittee, että hevosen on tehnä kujassa keskosen varsan ja minä tulin tievustammaa, että maksatteko hevosen hyvällä vai pittääkö mun suapuva sinne kaapuntiin herra tohtuorin ja piispan kansa käräjöimään?

Nyt selevis piispalle asja ja hän ehättäisii sanomaan:

— Elä tule, käävään kahtomassa ja koetetaan sopija!

Vuan mitteepä siin'olj kahtomista; siinähän se varsa höyrys hevosen takana ja Tuavetti surkuttelj hevostaan:

— Voi tokkiisa mikä pit tulla! vielä se raakka nyttii värisöö, tullooko ennee koskaan pitokaluva.

Jo alako sillonj piispa tievustella, mitä hevosesta pitäs sovinnolla maksoo, johon Tuavetti vastas:

— Kyllähän minä siitä viime talavena maksonj Join markkinoilla 60 ruploo ja oon sitä lihotellut ja toivonj varsookii itellen. Mutta jos tuosta hoitain vielä kalua kassaatus, otan sen 20 ruplasta, joten piispan tarvihteis maksoo vuan 40 ruploo.

Oljhan se herra piispasta tuntuva meno, mutta käräjiinkää ei hän ilenny männä, ois vielä häppeet tultu kaapan piälle.

Piispan lähettyvä anto Tuavetti piijalle 10 kopekkoo ja sano, että paa siihen muurpattaan uutta vettä kiehumaan, sillä ei taija karja mielellään juuva vasikan keitinvettä.

Kun isäntäi piäs asjasta tietoon, arvelj hän Tuakille, että eikö sinuva pelottanut, jos piispa hevoses ruunaks tuntoo, jonka varsan murtiuttaminen on vähä niin ja näin. Mutta Tuavetti arvelj puolestaan:

— Mistäs ne pyhän ruamatun tohtuorit sellaisia asjoita ymmärtäisivät.

Mutta kaavan kiertelj hollimiesten kesken makupuhheena, miten Saanavuaran Tuavetti tek piispasta ilimo immeisen murtiuttamalla ruunasa.

Kun suutarj-Uatu olj putkassa.

Suutarj-Uatu olj kylläi kaikin puolin luatumiehiä, mutta kerran vuossa käävessään talav-markkinoilla hiän sattu rietautummaannii.

Niinkuu tässäi kolomanna talavenna, jollo Uatu paha sai kyköttöö yösä putkassa.

Rustatessaan Uatuaan markkinoille olj kylläi Kaisa-akkasa varottanna, että muista nyt Uatu ellee markkinoilla immeisiks ja tulla sitte ilimo immeisten tavalla kottii, ja oljhan Uatui puolestaan entiseen tappaasa luvanna ja vakkuuttana immeisiks käättäätyvänsä, mutta niin se vuan kuitennii lopuks käv, että putkasta Uatu muutamana uamuna luusa löyti.

Tekemillään pohjalapikkailla ja puoljsuappailla eli akkain kengillä olj niin hyvä meno ollu, että jo ensmäisenä markkinapäivänä siinä illanhämyssä myi Uatu viimeset puoljsuappaat muutamalle retliinhuiviselle vaim-immeiselle.

Niinpä piässii Uatu jo het seuroovana uamuna omille ostoksillee. Ost ensin passiernahkoo, risinkkanauhoo ja nyörholokkia ja muita semmosia hipleempiä kenkätarpeita. Ostoo jälkäätettyään vielä itelleen allakan ja Kaisalleen naahan vesrinkeliä ja viijenkymmenen pennin viipurskarinkelin sekä vietyään ostoksensa korttieriinsa läks Uatu uuvestaan kuin markkinoita kahtomaan.

Tuo kahtominen piätty kuitenni niin, että erottuaan seuroovana yönä muutamista kotjpuolen miehistä ja lähettyään tokkaroimaan täävessä seilissä kortteeriisa joutu Uatu järjestysmiesten kanssa kanssakäymiseen.

Uatulla olj niät sama mielenkimma luonnonnousussa kun muillai humalaisilla, että elämä alako revetä laaluksi, vaikkei hänellä ollu laalukorvoo enemmänkun iäntäkään.

Mutta just kun Uatu kisko oikein hartiavoimalla: »hevonen olj tallissa valjaissa kommeissa suitilla silattuna», viskas kun taivaasta ois tipahtanna polliissi Pykäläisen ja Parviaisen hänen etteesä.

— Mitäs siinä mies tokkaroit ja kittoos revit, ootko vähemmällä vai! kiljas Pykäläinen Uatun korvaan.

Mutta Uatu olj sillä tuulella, ettei hän kärsinyt syrjäisten sekkaatuvan asjoihisa ja karjas vuorostaan :

— Suus kiin, turjake, eläkä rupasta nokkoos korvain työnnä!

Ja kun uhalla parkas Uatu yhä kovemmalla iänellä laaloo hoilottammaa.

Mutta siilo olivat polliissittii kiin Uatun kaalustavaroissa, lähtien häntä taluttaminaan siihemussiikkisallii, jonka kaapunnin hallitus olj vartavasten varannut liiaks musiseerooville markkinavieraille.

Vietäissä kok Uatu kyllä vastaan karrittoo takajalollaan ja puhua pulittoo ja niin puolustoo vappaattaan sekä käätännöllisesti että teoreettisesti. Hän vakkuutti ettei hään ookkaan mikkään hunsvotti eikä tavallinen kanalja, vuan suutarj mestar Uatu Huapalainen Kivsalamesta, ja että hänellä on oma punaseks mualattu tupa ihan muantien vieressä vastapiätä ruununvoutia sekä Kaisa-niminen akka ja »Punikki»-niminen lehmä ja rahaa vielä lainanakii Kattai-ahon Juosepilla muutama satanen.

Polliisit puolestaan vakkuuttivat mestarin ilmtuomat asianhuarat olevan hyvinnii ja korkeestikkii kunnioitettavia, mutta ne eivät siltä anna ortierinkia laaloo kollottoo kaaniilla päivälläkkää suatikka keskyöllä immeisten makkuu-aikana, ja niin viijä ryöhyyttivät polliissit Uatua eilleen ja lopuksi telläsivät muutamaan pimmeeseen huonepöksään, jossa jo ennestäännii kymmenkunta miestä korsnas pehkuilla.

Tuntiissaan piässeesä vappaaks taluttajistaan alako Uatu pinnistellä ymmärryslootoosa piästäksee selevyyteen, että millekä kulukureissulle hänen kosserisa olj oikeistaan nyt kulukeetunna. Mutta turhoo työtä. Kaikki asjat pyörivät hänen piässään kuin karusellissa: polliissit, akka, joka olj häneltä ostanut viimeset puoljsuappaat ja jolla olj piässä räikee, retliininen huivi, allakka ja vesrinkelnaaha j.n.e.

Ainoo asja, josta Uatu olj jossai miärin tolokussaan, olj se että hiän istuu kankkusillaa pimmeessä huoneessa ja hänen allaan on pehkuja ja jostai läheltä kuuluu kuin makkooviin korsuu, — lienöötkö sitte olleet immeisiä vai sikoja…

Ja kun Uatu lopulta tunt kuin mahottomaks piästä elämästään sen parempaan selevyyteen, tek hiän niin kun työkii oisia Uatun sijassa tehneet: hän paiskaatui pötkölleen ja murahti:

— No, voi sun helevetti!

Ja siihen siunaakseensa Uatu nukku.

Seuroovana uamuna päivän kajastaissa Uatu havaht siihen, että joku kisko häntä tukasta ja hok: »kummisetä, kummisetä!»

Ylleesä on immeisillä se vika, etteivät ne erikoisemmin tykkee tukastaan kiskomisesta. Tästä heikkoovesta ei Uatukaa ollut vallan vappaa, ja älyttyvvään mistä siinä oikeestaan olj kysymys, tyrkkäs Uatu nyrkillään vierustoveriaan leukaperille ja karjasi:

— Kelettäkö, sinä ruoja, minun tukkoon vanuttelet, häh!?

Mutta toinen ei olin topponaankaan, jatko vuan jauhamistaan ja hok: »kummisetä, kummisetä!»

Nyt puolestaan Uatu suuttu ja kohottautu ryntäilleen.

— Mitä sinä mies oikeestaan meinoot, häh?… mene helevettiin, siellä sun kummis on ja setäs ja kaikki muukin sukus… minä sun kummis, turjake…!

Ja kun Uatu näin olj teoreettisesti katkassut sukulaisuutensa kiusallisen nuapurinsa kansa ja yksintein osviittaillut lähemmin, mistä mies voi sukulaisiaan tavata, halus hän käätännöllisestikki katkoa kaikki likeisemmät suhteet ja puotti nuapuriijaa korvuksille, että läiskähti:

— Ja tuoss'on sulle kummin lahjaks…!

Korvapuustilla on aina mualiman alusta asti ollu havvaattava ja oikeelle tolalle ohjoova vaikutus. Niinpä nyttii helepotti mies kyntesä Uatun tukassa ja vähä aikoo katella tillistellen ympärillee alako tolokata:

— Jassoo, jassoo… anteeks, hyvä herra… suokee anteeks, jos oon teitä häärinny jollai tavalla!

Miehen höölistä puhheesta tuns Uatu leppyväsä.

— No, ei juur erittäi, vähä vuan iliman aikojaan revit minua tukasta ja toimitit jostai kummisedästäs.

— Anteeks, yleväluatunen herra! Näin juur unta erräästä saksalaisesta papista, jonka kansa muutama vuos sitte seurustelin. Uneksuin että pastor jota minä kutun kummisedäks, olj uponnu hartausaatoksiinsa, niinkuu sill'olj aina tapa siilon, kun oltiin killistelty lekku kirkoviiniä. Mutta juur sammaan kohhuun suapu pappilaan muuvan parjkunta ihteesä vihkiä sitkaattammaan ja minä koetin kopistella pastoria herreelle.

— Näin uneksun, mutta älyänpä nyt papin liperiin sijasta ravisteelleenkin herran kiharia, mutta antoohan erreyksen anteeks!

— Olokoon vuan mun puolestan, sillä sattuuhan sitä erreyksiä sen verran elämäntiellä.

— Just niin, mualiman monjkookeroisella polulla. Sitä tarsiissa kiertyy etteen toista jo molempookii, joka alakaa hangata kuin rumppu akselia, ellei meillä oo vuan luatuun kääpee mieltä ja syvämmen hyvvyyttä. Niin, niin, raaha ja rakkaas, siin on kaks sulosta saunoo. Ollapa nyt helakkoo viiniä niinkuu enne saksalaisen papin luona, niin syvän kullaaksenpa niihin äskeisten sannoin kunniaks kulukustan nielaseisin.

— Mutta, ystävä hyvä, jatko sulavapuhheine mies, — jos ei vuan nyt silimän isost errey ja aivonj viärin aattele tuon povelluksenne pullakkuutta, niin uskosimpa siellä olevan ballinpullon, jonka uurteesta ehken vielä siks herus, että suamme uamuroppariks kunnon sovintoryypyt.

Uatu alako kaivella povellustaan ja niinkuu korreepuhheine vieras oljlii oikeen arvannut, löytykö povelta pullo puolillaa »Gust Ranista ja perillistä».

Ryypätä härppäsi Uatu pullonsuusta ja tarjos vieraallekkii, joka silimät loistain hornas vuorostaan ja sitte kehuskelj:

— Mikä taivaallinen kullaas. Tunnen kun se kiertää kuin sula raavankuona suolissan. Mutta, kallis sovinto-ystävänj, suoppa minun tietee mik'on nimes, että pistän sen mieleen ja muistoon, entisten kalleuksien kuppeelle!

— Uatu, Uatu Huapalainen suutar-mestar Kivsalamesta, mutta mikäs hiän on?

Het ei kuitenkaa mies vastanna, vuan tirkistelj Uatua kuin jottain ihmeempeekin otusta.

— Ettäkö Uatu, Huapalaisen Uatu, joka vuotta parikymmentä käv
Lindströmmillä oppia?

— Juur sama Uatu, mutta nyt ite mestarinaan Kivsalamen kirkolla ihan vastapiätä ruununvoutia.

— Suopa sitten mun sinua sylleillä kuin syvämmen vetreintä veljee! Minä ite oon Herkko, se sama Herkko, jota sinä kerran röikytit selekään Lindströmmin puuliiterissä sen Kaisa-jupetin piältä, joka sillon palavelj mestarillas, muistatko, mullikka?

— No, elä sun helekkunas, vai Herkko sinnoot! — Tokhan hyvinnii muistan nuo oppiaajat. Ja kuulehan satua kun parasta, se sama Kaisa jonka piältä siilon tapeltiin oikein halakoin kansa on juur parastaikoo minulla akkana. Mutta emp'ois vuan sinua tuntenut en ihmeekskään siks samaks Herkoks jokkolit multa Kaisan viijä väin väkise.

— Mualiman surut ja murheet oovat minuakkii muokanneet ja reissu-elämä lyöny leimasa. Viijessä er valtakunnassa oon käännä, enemmän kun kuussattoo kaapuntia kolunnut ja tuhansia kirkkoja nähny, siihen paistatellut päivee joshan värjötellyt tuulessa jos satteessakkii, ei siis mikkää ihme ja kumma, että luuti on minustakkii hankaatunna ja loimet oovat näkösällä.

— Mutta ihmeellisen kummat oovat kuitennii kohtalon kulukuväälät! Kakskymmentä vuotta sitte erosimme pulskina poojan kölökäreinä kumpanennii huaralleen, sinä suutarina ja minä räätälinä, ja nyt töllötämme kohta vanahona ukkona toisiamme saman kaapunnin putkan pehkuilla. Veljenj Uatu, tämä on hirveen kallis hetki, ja se ansahtoo aika ryypyn!

— Kaksii, jos vuan tuosta pullosta herruu! Mutta Herkko, sinä jokkoot paremminnii tuttu tämän kaapunnin meininkiin kansa, tiennet että mitenkä myö piästäsiin luikkimaan tiältä sianpahnasta luojan vappaaseen ilimaan.

— Tosj on, ettei tämä ympäristö oo korreempia, sillä levviipä nuista likasista pehkusta ja nuista korsnoovista kansalaisista myrha ja haju, jokkei mitenkään kuuroo kirkkaammaks toistemme tappoomishetken sulloutta. Mutta senkun tunnen näitä tällaisija korttier-asjoita, myö ei piästä tiältä, ennenkun nappiniekat suvahtoovat aakoja linkkujaan ja veräjiijjään.

— Mutta vieläi surkeemp on se juttu, kun tuo pullo alakaa näätellä pohjoosa, — jatko Uatun lapsuuven tover. — Aijai, sinä luoja hyvä, sinä, joka torkuttuas mittoomattoman pitkän ijankaikkisuuven iärettömyyven uunin piällä sait sitte yhtäkkiä ällin piähäs ruveta rustoomaan tätä viheljäistä roskatunkiota, jota kututaan mualimaks. Mutta miks et laitellu sitten yksin tein paremmaks, vuan kötöstelit tämän tekeleis kokkoon pelekistä epäkohista ja puutteellisuuksista, joihin sun rakkaat lapses lakkoomatta kylykiään kolohiivat. Ja mikskä sinä, joka vakkuutat kaikki tietäväs, hallihtevas ja vallihtevas koko mualiman mennoo, et nyt suattanu sen vertoo johtavoo sakarsormees meijän kohalla tänä namuna lissee koukistoo, että tässä pullossa ois piisanna meille lapsuuven toverille jäläkeennäkemisemme riemuhetkellä vielä kullaas mieheen!

Uatu kuuntelj kuin ihmeissään ystäväsä uamusuarnoo ja sano sitte:

— Ootkoo, sinä Herkko, ennee oikein ristitty immeinen vai tääs pakana?

— Erreys, suur erreys, jos minua pakanaks luulet. Uskonj on niät hirveen luja, vaikk'ollaankin luojan kansa joskus ermieltä. Niäthää nyt itekkii, miten äkkiä se kuul hurskaa huokaaksenj. Itepäisesti se ei kyllä viihtiny heruttoo lissee viinoo tähän pulloon, mutta sen sijjaan aakasoo meille tämän västingin ovet, jotta piästään ite viinan hakkuu. Etkös kuule korviis kolinoo tuolta korjtoorista. Alahan vuari nousta koivilles, näiltä yhteiskunnan untuvilta.

Kirahtelj kohta ruosteinen lukko ja sissään pukkosiin parj polliissia nuamat turvoksissa ja silimät moljotti piässä kun narratulla sammakolla. Alakovat sitte kortierväkkee ajella ylös, ja kuka ei ens ällääksestä havahtanna, sitä tervehtivät suappaasa kärellä tallinseinuspuolelle.

Uatu ja Herkko joutuivat ensimäisinä viskaalin etteen tutkittaviks.

— Mikke nimi? kärähti viskaal nostamatta ies piätään, joka tais olla markkinapainossaan sekkii.

— Herman Henrik Helisevä, teijän korkeearvosuutenne, vastas riätälj keikistellete luokkina eistakas.

— Ammatti?

— Riätälj, teijän huomoovaisuutenne, — ja Herkko ketkistellii joka sanallee yhä viärempänä.

Nyt kokistii viskaal kahtomaan vesvuoto silimillään.

— Häh! Sine ole yks suuri sika! Kokko markkinan renttuile ja tääl putkas joka yö… häh!

— Anteeks, korkeesti kunnijoitettu herra ja fiskaal. Pyyvvän allaisimmast anteeks, jos oon ollu tämän kaapunnin ornieringille ja aina valappaille vartijoille pienekskään vaivaks. Mutta asja on niin, herra fiskaal, että niin paljo kun minä tykkeenkin työnteosta ja raahallisesta elämästä, on se tällä viikolla ollu ihan mahoton, sillä kortierissanj on markkinamiehiä kolomessa kerroksessa piälekkäin.

— Mitä tuas tulloo asjain järjestykseen sillon kun yhteiskunta päiväntöistä uupuneena muata köllöttää, niin se kylläi antanoo herra fiskaalille puhheenjuurta. Mutta niinkuu sanon, minun on ollu pakko turvaatua tällä viikolla tämän hyvän kaapunnin tunnettuun vieraavaraisuuteen, joten herra fiskaal ei ottas ja tykkees kovin pahhoo.

— No, mene helkkunaan sitte ja ette tule tenne ensi kertta!

— Kiitos ja kunnia suur'hyvät herrat, kukoistakaa ja viheriöittää… hyväst, hyväst…! ja kumarrellen ja keikistellen perrääty riätälj ovelle.

— Seuraava! kiraht viskaal muljauttaen polliissiin päin.

Polliissit tyrkkäsivät Uatun likemmä tiskiä.

— Mikke nimi?

— Niin minunko?

— Niin, te juuri, te.

— Uatu minä oon, Uatu Huapalainen suutarmestar Kivsalamesta, — toimitti
Uatu pörröstä piätään keikistellen.

— Ammatti?

— Suutar, johan sen sanonj, suutar Uatu Huapalainen.

— Asunto?

— Kivsalamesta, kirkonkylästä vastapiätä ruununvoutia.

— Minketehte joutu tenne?

— Joutunutko, en minnois tänne joutunut enkä tultu, mutta yöllä tarrasi pari miestä minnuun kiin ja raahasivat tänne väin väkise.

— Te ole huutanu kadulla ja tehny vastus polisille, seiso raportis.

— En ikänä minnoo seisonu raportissa, se on tosj se, en kennenkään portissa, kaulla vuan kävelin, kun pari karilasta töytäs piällen.

— Pessi… te ole piteny paha eleme ja tehny vasttarintta polisil.

— Seijoo totta, herra tuomar… min’oon jotennii hyväluatune mies ja siit’on jo vuosia kun min'oon tapellu. Minä lähin kottoo maanantaina ja seuroovana päivänä murkinoihin aikaan olin tiällä. Torilla myin sitte kaheksan parija pohjalapikkaita ja kuus parija akkainkenkijä kaikki ommoo vapriikkia. Ostin sitte possier- ja sakriinnahkoo, Kaisalle viipurska- ja vesrinkeliä ja itellen allakan. Iltasella sitte vähän ryypättiin Kettulan Kustun ja Kattai-ahon Juosun korttierissa, se Juosu on minulle velekookii kolmsattoo…

— Mutta te ole huutanu kadulla.

— En suinkaa, herra asessyör, en minä huutanu, laalon vuan kortteeriin mennessänj tuota laalua, että hevonen olj tallissa…

— Mutta te ei ole totella, kun on kielletty…

— Jassoo, oovatko ne minuva kieltäneetkin, sitten siin'on sattunna iso erreys, minulle niät, herra tuomar; min'en oo tuntenu niitä polliissiks, vuan luullu muiks roikaleiks. Totta minnoisin het suun tukkinna, sillä minnoon lain ja ornieringin mies, vaikka nyt kun kerran vuossa tulloo markkinoille ja muutaman ryypyn ottaa, niin tuppoohan se laalattammaan ja sen nyt kommestroot itekkii tietää että laalattammaan se pakkoo, vaikka ketä. Mutta olokoon mun puoleltanj anteeks jossoon kunnon immeisten unta häärinny, — touhus Uatu kumarrellen kuin karhun penikka.

— No, mene sitte teme kertta, mutta ele musiseera vasta, kun on kieltty!

— Ehoh, tok, että minä sitte ennee, kun on kerran kielletty, johan nyt. Ja korreet kiitokset vuan herra asessyörille ja korkeelle oikeuvelle seuran eistä! Hyvästi vuan ja terveisiä!

Ja näin hyvällä kaapalla selevis Uatu yökorttieristaan.

Ilimankos hiän ei malttanna olla ulokona oottavalle lapsuuven toverilleen hieman kun kehasematta ihteesä, että kyllä sitä vuan immeinen selevii pahoistai paikoista, kun on järkee piässä ja käättäätyy herrolle höölist ja ossoo antoo anteeks aikanaan.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SAVOLAISIA MURREJUTTUJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SAVOLAISIA MURREJUTTUJA
- SISÄLLYS:
- SAIMAAN VESILLÄ YÖLLÄ
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE