Kolmas
Date: 2026-04-19T00:00:00+00:00
Keywords: German fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Kolmas

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kolmas

Romaani

Author: Adeline zu Rantzau

Translator: Eino Voionmaa

Release date: April 19, 2026 [eBook #78493]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1923

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78493

Credits: Tuula Temonen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOLMAS ***

language: Finnish

KOLMAS

Romaani

Kirj.

ADELINE, RANTZAUN KREIVITÄR.

Tekijän luvalla suomentanut

E. V.

Porvoossa, Werner Söderström. Osakeyhtiö, 1923.

1.

»Sinun pitäisi kerran jälleen sepittää säveliä sanojen asemesta», sanoi nainen ja laski kätensä hänen kädelleen.

He istuivat pienessä olutravintolassa Münchenissä. Naisen edessä oli lasi italialaista vermuttia, miehen edessä lasi olutta. He olivat syöneet illallista yhdessä ja istuivat nyt keskusteluun syventyneinä kylki kyljessä tungokseen saakka täydessä tuvassa. Heihin oli siellä jo vuosia sitten totuttu.

Molemmat olivat kookkaita ja tummia, molemmat yksivakaisia, usein raskasmielisiä, työstä väsyneinä usein niin näännyksissä, että tulivat ja menivät vaihtamatta keskenään ainoatakaan sanaa.

Tänään oli toisin.

Mies oli puhunut yhtä mittaa ja innostuneena ja vaiennut vain, kun iltamyöhällä muudan repaleinen mies tuli ravintolaan ja lauloi luutun säestyksellä. Ja kun musiikki oli päättynyt, puhui nainen miehelle, ja tämä katsoi häntä hämmästyneenä.

»Ja sen sinä sanot hetkellä, jolloin vihdoin uskon pääseväni perille —
Mara, sinä olet kova! Etkö sitten milloinkaan ymmärrä minua?»

»Oo — tiedäthän kyllä, mitä tarkoitan. Tuo musiikki vain juuri ailahutti mieltäni ja tulin ajatelleeksi, että se olisi sinulle virkistystä suuren työsi lomassa.»

»Virkistystä on minulle vain menestys; kaikki muu kiusaa ja rasittaa minua, ja kuolleen toivonko haudastakaivamisen pitäisi minua virkistää? Ei, unohtaa, mitä takana on, ja suunnata vain suoraan päämaalia kohti, vaikka kestäisi kaksikymmentä vuotta, kunnes sen saavuttaa!»

»Tietenkin, Peter, luonnollisesti, ja minähän olen niin iloinen, että professori Lenthe on sinun työhösi niin tyytyväinen. Milloin tulet lukemaan minulle?»

»Ajattelin huomenillalla yhdeksältä. Sopiiko sinulle?»

»Sopii kyllä. Minulla on viidestä seitsemään oppilaita. Ne lähetän sen jälkeen pian pois. Mutta eikö jo makseta?»

»Oletko väsynyt, Mara?»

»Väsynytkö? Olen, kovinkin, kuinkas muuten?»

»Ajattele! Neljän kuukauden päästä tapahtuu ratkaisu: silloin voi meillä olla — minä sanon — voi olla kymmenentuhatta markkaa.»

»Peter, älä, pyydän, älä, puhu siitä, minä en tänä iltana sitä kestä.»

»Mikä sinun on, Mara?»

»Ei mikään. Suo anteeksi! Huomenillalla olen ihan reipas, minä lupaan sen.»

»Sinä olet niin omituinen. Tule, lähtekäämme! Mitä sinun on maksettava?»

»Viisikymmentä penniä.»

»Mara, minä maksan sen, katsoen miljooniin —, no niin, en puhu siitä. Mutta nyt et saa olla alakuloisena, nyt, kun jo olemme kaksi kokonaista vuotta yhdessä toivoneet… mennään ulos, siellä on ihana ilma.»

He nousivat.

Kumpikin heitti kevyen hihattoman päällysvaipan harteilleen, Peter otti leveälierisen mustan huopalakkinsa naulakosta, ja he lähtivät ulos.

Kadulla kulkivat he rinnakkain kuin kaksi hyvää kumppanusta tasaisin, pitkin, joustavin askelin.

Vaistomaisesti suuntautuivat heidän askelensa Theresienwieselle, ja he kulkivat laajan, tumman aukean laitaa pitkin.

Se oli aivan autiona.

Äkkiä pysähtyi mies.

Kiersi kätensä naisen hartioille ja sanoi: »Mara, rakas Mara.»

Tämä nojautui miestä vastaan.

»Niin, Peter», vastasi hän syvään huoaten.

Sitten vaikenivat molemmat ajatuksiinsa vaipuneina.

»Minulla on eräs suunnitelma», sanoi Peter äkkiä, »mutta sen sanon sinulle vasta huomenillalla, jos silloin ymmärrät minua paremmin kuin tänään.»

»Peter», vastasi Mara äkkiä kiivastuen, »kuinka saatat sanoa, etten sinua muka ymmärrä? Kaikki ajatuksenihan ovat jo vuosia sitten sinun romaanissasi kiinni… minähän tuskin voin erottaa enää todellisuutta runoilusta. Tänään vain olen niin omituisen herpaantunut. Sattuuhan sitä taiteessa, varsinkin maalauksessa, että usein on niin tyhjä ja ontto ja kuin kuollut. Ja oppilaat veivät tänään viimeisetkin voimani. Ja sinä, rakas, — rakkaimpani.»

Hän kiersi molemmat käsivartensa Peterin kaulaan ja suuteli häntä.

»Ihmisiä tulee», sanoi tämä.

»Mitä niistä — ihmisistä!» huudahti nainen.

Sitten kävelivät he edelleen.

Peter saattoi Maraa tämän asunnolle saakka.

»Huomiseen!» sanoi hän.

»Huomiseen!» vastasi toinen, ja ensimmäistä kertaa kirkasti heidän kasvojansa hymähdys.

»Se keino se tuntuu auttavan yhä vielä», sanoi nainen seisten aivan miehen edessä, »että meillä, onnen suosikeilla, aina on edessämme 'huominen'. Ei tyhjää yhdentekevää, mitä hyvänsä tiistaita tai keskiviikkoa, vaan huominen, joka kuuluu meille, meille molemmille! 'Autuas eilinen, tää päivä, huominen' — vai miten se oli — niin, hyvää yötä ja — huomiseen!»

»Niin, huomiseen», toisti toinen vakavasti, »kuusi vuotta olen jo kulkenut vain huomista kohti, sitä hetkeä, jolloin voimme sanoa: tänään! Mara, etkö sinäkin ajattele niin? Kerran olen minä tuleva ja kysyvä sinulta, sinä uskollisin: 'milloin?' Ja sinä olet sanova: 'tänään!' Hyvää yötä.» Ovi lusahti Maran mentyä lukkoon, Peter asteli ripeästi pois ja Mara nousi verkalleen ylös portaita viidennessä kerroksessa olevaan pieneen taiteilija-asuntoonsa.

Yksi sana kaikui hänen korvissaan: tänään. Mikä ihmeellinen sana se olikaan. Kuinka kummalta kuuluikaan: tänään! Huomenna —? ah, se oli tuiki toista! Siinähän oli välissä pitkä, pimeä yö, ja kaikki voi yhdessä yössä muuttua. Mutta: tänään! Entä, jos sanottaisiin: tänään minä kuolen! Tai: tänään tapahtuu sitä ja sitä! Tänään astun sen yhden, suuren, peruuttamattoman askelen.

Mara jäi seisomaan portaiden pimeään ja toisti ääneen: »tänään!»

Hänestä tuntui kuin vastaisi ääni kaukaisista, tuntemattomista etäisyyksistä — tänään —, hän kuunteli vielä hetken jännittyneenä ja astui sitten asuntoonsa.

Atelieessa sytytti hän vahakynttilän ja alkoi siistiä huonetta; vasta puoliyön aikana meni hän levolle.

Hänellä oli selvä ennakkotuntu, ettei hän tänä yönä saisi unta, mutta tuskin oli hän oikaissut itsensä kun jo nukahti.

Nukkui unia näkemättä; kuin kuollut! ajatteli hän aamulla, kun siivoojatar soitti ovelle.

Mitä erikoista olikaan tapahtunut? Hän ei saanut sitä päähänsä. Hän pudisti viimeisen unisuuden pois, asunto pantiin jälleen päiväkuntoon, Mara keitti kahvin itselleen ja siivoojattarelle, ja sitten oli vielä puoli tuntia aikaa, kunnes oppilaat tulivat ja malli. Hän meni pienelle parvekkeelle, lepokotiinsa, kuten hän tätä vapaan ilman hengityspaikkaa nimitti. Raitis toukokuunilma virtasi häntä vastaan, nälkäisiä pikkulintuja lepatteli hänen ympärillään hänen hiljaa vihellettyään, ja Mara veti henkeä syvään, syvään ja kokosi voimia edessäolevaan aherrukseen.

Päivä kului ankarassa työssä, Mara ei mennyt ulos edes illalliselle, vaan pani kaikki kuntoon ystävänsä tuloa varten. Atelieen vieressä oli hänen pieni asuinhuoneensa, ja hän siirsi vanhanaikaista nojatuolia, jotta ystävän olisi mukava lukea; hän itse piirtäisi, ehkä kahdettakymmenettä kertaa — hänen päätään, joka hänestä joka kerta näytti kauniimmalta ja mielenkiintoisemmalta, kuta enemmän hän sitä tutki, mutta ei ottanut koskaan oikein onnistuakseen. Otsa kyllä, tuo leveä ja kaareva otsa, ja hehkuvat silmät, mutta suun ilme ei milloinkaan.

»Siinä on joku piirre», lausui hän usein, »jota minä en ymmärrä.»

Peterin tapana oli naurahtaa sille.

Vihdoin kuuli Mara hänen tulevan. Oli jo hämärä; melkein pimeä. Peterillä oli oma avaimensa hänen asuntoonsa. Mara jäi hämmästyneenä seisomaan keskelle huonetta, sillä hän kuuli kaksi ääntä ulkoa, Peterin ja erään toisen, vieraan. Samassa tempasi Peter oven auki ja tuli syli avoinna häntä vastaan. »Ajattele, Mara», huudahti hän, »hän tuli eilen! Eilen illalla, eikö se ole omituista? Knud, tule sisään, — saan esittää: morsiameni, neiti von Doren, ja vanhin ystäväni ja toverini, Knud Hansen.» Vieras tuli sisään.

Hän oli vaaleaverinen ja hintelä, kirkas- ja sinisilmäinen, mutta näytti kalpealta ja köyhältä.

Sen kaiken ehti Mara nähdä ojentaessaan hänelle kättä ja sanoi: »Vai eilen.»

»Niin, eilen illalla seisoi hän oveni edessä», vastasi Peter hänen puolestaan, »ja mitä luulet hänen siitä pitäen tehneen? Ei kuin maannut ja nukkunut sohvallani sillävälin kuin minä tein työtä — no, palkaksi otinkin hänet suoraan mukaan tänne.»

Nyt kääntyi Knud Hansen Maran puoleen. »Ettekö tekin katso, että nukkuminen voi olla työtä?» kysyi hän kevyesti.

»Voi — vieläpä sangen raskasta», vastasi Mara hitaasti.

»Ah arvasinhan, että te heti alkaisitte keskustella neljännessä ulottuvaisuudessa, mutta nyt syökäämme ensin. Mihin Knud istuu? Tuohon! Hyvä Mara, onko sinulla viiniä?»

»Ei, rakas, ikävä kyllä ei ole.»

»No, minä juoksen alas ja noudan pullon vesuviota osteriasta. Knud ei ole saanut vielä tervetuloryyppyä.»

Ennenkuin toiset ehtivät vastata, oli hän jo poissa,

Knud istahti hiljaa matalalle tuolille ikkunan viereen.

Mara siirsi sen ääreen pienen pöydän ja otti esiin laseja kierteisestä nurkkakaapista.

Sitten katsoi hän vierasta.

»Mikä teidän on?» sanoi hän. »Te näytätte niin…»

»Surkealta», täydensi vieras tyynesti. Syntyi lyhyt äänettömyys.

»Oletteko sairas? Voinko auttaa teitä jotenkin?» kysyi Mara taas.

Vieras katsahti häneen.

»Äsken vielä ajattelin ennemmin kuolla kuin sanoa. Mutta te olette niin erikoinen, niin äidillinen — antakaa anteeksi — minähän en vielä laisinkaan tunne teitä, mutta minun, minun on yksinkertaisesti — nälkä.»

»Oo», äännähti Mara.

Samassa oli hän jälleen kaapin luona, leikkasi vieraalle leivänkimpaleen ja istui vierelle, kun tämä söi. Ja näki hänen kätensä vapisevan.

Hän ajatteli kysyä, eikö Peter sitten ole antanut teille mitään syötävää. Mutta sen sijaan kysyi hän vain:

»Joko kauankin?»

»Jo monta päivää», vastasi vieras.

»Heti kiehuu teevesi», sanoi emäntä ja nousi jälleen ylös, »ja Peter tuo heti viiniä. Ja on minulla täällä muniakin vielä, niin että kyllä tässä pian toimeen tullaan.»…

Ovi aukeni.

Peter toi viiniä, juustoa ja makkaraa.

»Enkös minä sitä ajatellut, että sinun mahtaa olla nälkä, mutta sinuahan ei koko päivänä saanut hereille, niin, ja tosiaan, kun iltapäivällä käväisit ulkona, et suinkaan sinä olisi ehtinytkään syödä. No terve taas, vanha veikko, ja annas kuulua, mistä sinä nyt olet tänne päin maailmaa tipahtanut!»

»Kerrotaan siitä toiste, ei nyt», murahti Knud Hansen, »sinunhan piti lukea, älkää te millään antako minun sitä häiritä.»

»Tietääkö hän?» kysyi Mara.

»Kaikki», vastasi Knud.

»Mitä vielä, en suinkaan minä tänään lue», esteli Peter hermostuneena, »heti ensimmäisenä iltana.»

»Sitten minä lähden.» Knud nousi ylös. Peter pakotti hänet istumaan.

»Herran nimessä, istu, mies.»

»Ehkä herra Hansen todella mieluummin haluaa, että me luemme kuin juttelemme», sekaantui Mara asiaan tyynellä äänellänsä. »Peterin työ sujuu, nähkääs, paremmin, kun hän välillä lukee sitä minulle», selitti hän vieraan puoleen kääntyen. »Istu tähän, Peter — tähän vanhaan nojatuoliisi — ihmistä ei pidä työssään keskeyttää», lisäsi hän vielä hymyillen.

»Minusta olisi mukaisaa, jos lukisit, Peter, — jutellahan voidaan jälkeenpäin, ja minähän tulin mukaan sillä ehdolla, etten häiritse teitä», sanoi Knud.

Peter kohautti hartioitaan, mutta tarttui kuitenkin paksuun käsikirjoitussalkkuunsa ja istahti vanhaan nojatuoliin.

Mara istui suuren piirustuspöydän ääreen ja otti piirtimen käteensä.

Vieras nosti päänsä ylös, pani kätensä ristiin polviensa ympäri ja katseli eteensä.

Peter huoahti kerran syvään, teki äkkinäisen, päättävän liikkeen ja alkoi lukea. Ei kuulunut muuta kuin paperien kahinaa, vanhan kaappikellon äänekästä, verkkaista raksutusta ja Peter Rasmussenin yksisointuista ääntä.

Jo kaksi vuotta oli hän kirjoittanut herkeämättä erästä suurta romaania. Hän oli kahtena viime kesänä ollut kotiseudullaan Pohjanmeren rannalla, ja teos alkoi olla valmis viimeistelyä vailla. Hän aikoi tällä romaanilla ottaa osaa suureen palkintokilpailuun, jossa parhaasta teoksesta tällä alalla oli määrätty tarumaisen suuri, kymmenentuhannen markan palkinto, ja Peterillä oli enää vain yksi ajatus: sen palkinnon saavuttaminen! Hänen koko tulevaisuutensa riippui siitä.

Hän luki nopeasti ja yksitoikkoisesti, mutta hänellä oli sangen kaunissointuinen ääni, joka silloin tällöin sai omituisen laulavan sävyn.

Marasta oli se tänä iltana kuin merenkohina, ja lukemattomat, alinomaiset pienet aallot keinuttivat hänen sieluansa pois, kauas pois uusille ulapoille.

Kuka oli tuo ihminen, joka äkkiä oli ilmestynyt heidän välilleen?

Muudan Peterin nuoruudenystävä.

Nimeltä tunsi Mara hänet kyllä.

Peter oli muinoin pitänyt paljon tästä ammoin kadonneesta ystävästä. Mara tiesi hänen olevan ihmeen lahjakkaan miehen, taiteilijan niinkuin hekin, ei, niinkuin hän, sillä sehän oli maalari. Oli — vai oliko vain ollut?

Tuohan oli aina ollut niin kevytmielinen, lopulta menettänyt kaikki, kunnes ei ollut muuta edessä kuin meno merten taa. Jo kymmenen vuotta sitten, oli Peter kertonut. Ja nyt oli hän täällä. Oliko Peter siitä iloinen? Mara katseli Knud Hansenia ja ymmärsi, että se oli vihoviimeisillään kamppaileva ihminen. Ymmärsipä vielä paljon enemmän. Vaikka oli hänet vastikään nähnyt ensimmäistä kertaa. Tunsi, että ystävän tulo kovasti kuohutti Peterin mieltä. Näki nytkähtelyt tämän naamassa ja tiesi, että Peterin oli vaikea tänä iltana lukea.

Tuijotti lukijaa ja kummasteli mitä tämä oikeastaan luki. Säikähti sitten itseänsä ja alkoi piirtää, vikkelästi ja kiihkeästi. Nyt sen piti, sen täytyi onnistua. Ja Peter luki. Kun hän vihdoin lopetti, seisoi vieras Maran tuolin takana ja sanoi: »hyvä.»

»Onko se sinusta tosiaankin hyvä?» kysyi Peter. »No, on siihen pantu työtäkin ja hikeä. Niin, totta puhuen, hikeä ja paljon.»

»Entä verta?» kysyi Knud.

»Mitä tarkoitat?»

»Sitä vain, että hiki kyllä merkitsee paljon, mutta hiki ilman verta — ei mitään.»

»Sydänverta», sanoi Mara verkkaan ja nousi ylös. Peter nousi myös.

»No mutta sehän on itsestäänselvää… te puhutte niin salaperäisesti ja sanotte tavallisia selviöitä. Tietysti on sydänverta kaikki. Luuletteko te minun voivan kirjoittaa ilman sydänverta kynässä musteen asemesta?» Peterin katse, siirtyi levottomana toisesta toiseen.

»Sinä olet käynyt aivan kalpeaksi, rakkaani», sanoi Mara häntä syleillen. »Tule, vahvista itseäsi viinillä ja hedelmillä.»

He asettuivat jälleen kaikki kolme pyöreän pöydän ympärille ja söivät vaieten.

»No, Knud, entä sinä?» kysyi Peter äkkiä ja katsoi ystäväänsä.

»Minäkö? Minusta se on sangen hyvä, jos minun arvostelustani välität, mutta — kerrohan vielä — minä olin eilen illalla niin väsynyt, kun tulin, — milloin sinä oikeastaan olet ruvennut kirjailemaan? Minähän olen aivan ällistynyt!»

»Jo kolme vuotta sitten, — tiedätkö, musiikki onhan se, — niin, — hyvin kaunista, mutta ei ravitse, ja täytyyhän sanoillakin voida saavuttaa sama kuin sävelillä. Minä kirjoitin sanomalehtiin ja aloin uneksia…»

»Niin minäkin», sanoi Knud yksikantaan.

»Sinäkö? Mies, sehän on suurenmoista! Kirjoitatko ehkä nykyäänkin jotakin?»

»En, en pitkään aikaan enää, minä olin välillä muissa puuhissa, ja sitten palaan aina kuitenkin taas maalaukseen ja…»

»No niin, sehän onkin sinun ainoa todellinen taipumuksesi; onko sinusta tullut Kroisos siellä ja käyt vain huvin vuoksi repaleissa? Sinähän et oikeastaan ole kertonut vielä mitään.»

»Repalehuvia — ei hullumpaa!» toisti toinen ja nauroi ensimmäistä kertaa. Sitten nousi hän ylös.

»Sinun morsiamesi on väsynyt tehtyään sinusta kerrassaan verrattoman pään. Eiköhän lähdetä?»

»Vai on se pää nyt vihdoinkin onnistunut? Annas nähdä, Mara! Hm, mainiota. Mutta onko minun naamassani sitten jotakin noin fanaattista?»

»Tietysti, niinkuin jokaisella, joka pyrkii johonkin päämäärään. Hyvää yötä, neiti von Doren, minä kiitän teitä tästä illasta, kiitän paljon, voikaa hyvin!»

»Mutta näemmehän toki toisemme vielä…» sanoi Mara.

»Kuka tietää, minä olen muuttolintu. Hyvää yötä!»

Hän astui kiiruusti ovesta ulos, Peter ja Mara seisoivat vastakkain.

»Niin. Hänen elämänsä on aina heilunut ylös ja alas. Mara, minä pelkään, että hän tulee hurjasti häiritsemään minua työssäni. Jos hän jää pitemmäksi aikaa, niin helpotathan hiukan minun huoltovaivojani?»

»Kernaasti, Peter, mikäli minulla on aikaa. Missä hän sitten asuu?»

»Ah, hän voi tänä yönä vielä olla minun sohvallani, minun täytyy kuitenkin kirjoittaa puolen yötä. Kuinka omituista, että hänkin on yrittänyt kirjailemista. Sehän ei lainkaan ollut hänen alansa, ei ensinkään. Ikäänkuin sitä voisi kirjailla noin vain, paremman puutteessa! Minun täytyy kirjoittaa taas koko viimeinen luku kerrassaan uudestaan. Mitäs sinä oikeastaan siihen sanot?»

»Minusta se oli aivan johdonmukainen, Peter. Mitä sinä siinä tahdot muuttaa?»

»Se ei ollut johdonmukainen. Minun täytyy muuttaa kaikki. Hyvää yötä,
Mara, — huomiseen…»

2.

Seuraavana aamuna sangen aikaisin ilmestyi Maran luo kaupunginlähetti tuoden kirjeen Peteriltä. Tämä pyysi siinä Maraa hartaasti tulemaan hänen luokseen niin pian kuin mahdollista.

»Tietysti», äännähti Mara, »jotakinhan täytyi tapahtua.» Hänen tarvitsi tuskin kysyäkään mitä.

Hän meni atelieehen, jossa neljä naisoppilasta istui ja seisoi mallin ympärillä. Mara viittasi lempioppilaalleen Oda Brentelle, ja tämä nousi ripeästi ja tuli Maran perässä toiseen huoneeseen.

»Oda, — minun täytyy mennä pois enkä palaja ennenkuin lopputarkastukseen kahdentoista ja yhden välillä, — tottahan te pidätte sillävälin kaikesta vaarin, eikö niin?»

»Mielelläni, tiedättehän, että teen, mitä vain tahdotte.»

»Niin, tiedän. Hyvästi; pian tulen taas takaisin. Milloin oikeastaan aiotte matkustaa?»

»Paha kyllä jo parin päivän päästä, — vanhempani katsovat, että minä olen nyt oppinut maalauksen perusteellisesti ja kerta kaikkiaan, puolessa vuodessa! Neiti von Doren, mitä te siihen sanotte? Siitähän voi joutua raivoihinsa.»

»Pidättekö asuntonne?»

»Pidän, minun täytyy. Onko teillä vuokralaista minulle kuudeksi viikoksi?»

»Kenties — minä kysyin vain muuten, — hyvästi —»

Pian sen jälkeen seisoi Mara raitiovaunun sillalla ja kulki Theresienkadulle. Siellä eräässä pienessä piharakennuksessa oli Peterin »runoilijaloukko».

Hän kapusi kiireesti monet portaat ylös. Ylhäällä oli Peterin ovessa lappu: »pyydetään olemaan soittamatta».

Hän koputti hiljaa ja kuuli heti sisäoven käyvän.

Samassa seisoi Peter hänen edessään.

Sangen kalpeana ja valvoneen näköisenä.

»Hän nukkuu», sanoi hän kiihtyneenä, »me emme voi puhua tässä. Hyvä, että tulit!»

»Istutaan tässä portailla», kuiskasi Mara vastaan. »Onko hän tehnyt itselleen pahaa?»

»Ei, kuinka sitä johdut ajattelemaan?»

»Ah, Jumalan kiitos, ettei niin ole, hän oli eilen niin omituinen; minä en oikein tiennyt, mikä hänen oli, ja olin jälkeenpäin vielä levoton, kun te olitte menneet. Mikä häntä sitten vaivaa?»

»Täydellinen luhistuminen! Kerrassaan romahdus. Ensin jutteli hän kello kolmeen saakka aamulla ja meni sitten tainnoksiin, — tuntikausiksi, kuule, — kesti iankaikkisen kauan kunnes lääkäri saapui. Hän sanoo sen olevan äärimmäistä nääntymystä, alituista ravinnonpuutetta ja sensemmoista; no, nyt hänelle valetaan hiljoilleen jotakin sisään ja hän on puolihorroksissa; tohtori lupasi tulla takaisin; tämä on onneton juttu; minä jo pelkäsin Knudin kuolevan käsiin! Ja kuinka laiha se miesparka on! Luita ja nahkaa! Ja tuskin vaateriepua mukana, puolitoista markkaa kukkarossa — siinä kaikki! Minähän en toissailtana häntä lainkaan tuntenut, mutta näin huonosti en asian sentään luullut olevan. Siunatkoon, mitä kaikkia maan päällä elää, — kun ajattelee, että hän ei viikkokausiin ole saanut kunnollisesti syödäkseen ja yleensä puhaltaa viimeistä pilliä, Mara, — että semmoinen onneton enää ollenkaan riippuu elämässä kiinni.»

»Onko hän sen kaikki sinulle kertonut?»

»Kaikki, hän jutteli koko yön. Ah, mikä hukkaan mennyt elämä! Miesparka, ja että hänen piti sattua lusahtamaan läjään juuri minun luonani!»

»Kuinka voit puhua sattumasta, Peter, — hänen oli määrä yksinkertaisesti enää ehtiä vain sinun luoksesi. Mutta mitä me nyt hänelle teemme?»

»Sehän se juuri on, minkä vuoksi pyysin sinua tulemaan. Mitä me hänelle tehdään?»

»Hänellä ei tietenkään ole ketään eikä mitään?»

»Juuri niin: ei ketään eikä mitään.»

»Mutta olemmehan me.»

Syntyi vaitiolo. He istuivat vierekkäin portailla, Peter tuijotti eteensä.

Mara katsoi häntä sivusta ja ajatteli — jos he nyt olisivat naimisissa, niin voisi Knud yksinkertaisesti jäädä heille. Ikäänkuin hänen ajatuksensa arvaten mutisi Peter: »Jos tämä olisi tapahtunut puolta vuotta myöhemmin, niin meillähän kukaties olisi jo se kirottu raha ja voisimme — —»

»Mitä rahasta!» keskeytti Mara hänet nopeasti.

»Niin, sinä sanot sen noin vain; eilen sanoit 'mitä ihmisistä'. Valitettavasti on olemassa ihmisiä, niinkuin täytyy olla olemassa rahaakin, jotta tässä maailmassa voisi elää; sairaala on liian kallis, sitä me emme saa kokoon, Mara.»

»Minullahan on atelieen takana suuri huone, jossa on vain kuvia, — siellähän hän voisi maata, — ja kai minä saan hänet ruokituksikin, — miesparkahan ei ole oikeastaan sairas, vaan yksinkertaisesti nälkiintynyt.»

Peter katsoi häntä hetken ällistyneenä. Sitten kietoi hän käsivartensa
Maran ympäri ja veti hänet luokseen.

»Maailmassa on vain yksi ihminen, joka on todellinen ihminen, ja se olet sinä, Mara, ei kenenkään muun mieleen juolahtaisi sellainen ajatus —.»

»Älä puhu turhia, Peter, mitä siinä on merkillistä. Täytyyhän auttaa toistansa sen verran kuin voi, emmehän voi häntä kadullekaan heittää. Minusta asia on niin ylen yksinkertainen, että siihen tuskin kannattaa tuhlata sanaakaan enää.»

»Tietysti sinä pohjimmalta olet oikeassa, mutta ajattele seurauksia: isäntäväkesi saa kuulla, että sinun asunnossasi makaa nuori mies, sitten sinun naisoppilaasi… mikä juoru siitä nouseekaan!»

»Ole hiljaa, Peter, älä käytä niin äiteliä sanoja, kun on kysymys ihmiselämästä. Saakoon isäntäväkeni tietää, että minä olen ottanut luokseni kuolemaisillaan olevan —»

»Niin he ajavat sinut ulos.»

»Jumala siunatkoon», sanoi Mara ja korotti ääntään, »niin ajakoot, silloin menemme ihan köyhien luo pohjoiskortteliin, missä ei vallitse tapa, vaan ihmisyys, ja missä meidät otetaan vastaan, koska meillä on nälkä ja vilu, sitä kysymättä, olemmeko mies ja vaimo… kaikki onnettomat auttavat toisiansa, se on minun syvin elämänkokemukseni.»

»Eikä se kokemus ole teitä myöskään pettävä, neiti», sanoi äkkiä ääni heidän alapuolellaan, ja porraskerrosta nousi ylös omituinen vanha mies.

Hän näytti olevan sangen vanha, päässä silinterihattu ja hartioilla musta, väljä vaippa.

Peter ja Mara hypähtivät ylös.

»Ah, herra Häberle», sanoi Peter sitten helpotusta tuntien, — »uusin naapurini, soittotaiteilija Häberle» — esitti hän sitten vanhuksen Maralle.

Mara ojensi hänelle kätensä ja näki tumman, surullisen silmäparin.

»Minä olen vanha», sanoi Häberle hiljaa, »ja kuljin portaita ylös hitaasti ja kuulin… te tahtoisitte sijoittaa köyhän ystävän, jonnekin, mutta ei ole rahaa, ettekä tiedä minne? Eikö ole niin asia?»

»Niin on», sanoi Mara.

»Rahaa minullakaan ei ole, mutta minulla on 'minne'. Minä olen jo aikoja siirtänyt vanhan soittokoneeni makuuhuoneeseen, herra Rasmussen, kun en mielelläni häiritse ihmisiä. Asuinhuoneeni on sangen käyttämätön. Sinne voitte sijoittaa nuoren miehen ja — ruokkimisestahan lupasi neiti pitää huolen, eikö niin?»

»Mainiota!» huudahti Peter.

Mara tarttui äänettömästi vanhuksen käteen ja siveli sitä.

»Tulkaa katsomaan huonettani, jos se teistä soveltuu.»

Peter avasi varovasti käytävän oven, sitten astelivat he varpaillaan kaikki laajan vinttihuoneen läpi ja tulivat matalan oven luo, johon oli kiinnitetty nimikortti: Augustin Häberle, musikeri. Vanhus otti taskustaan avaimen ja aukaisi oven; he tulivat pieneen keittiöön ja sitten taittokattoiseen, kattoikkunalla varustettuun huoneeseen.

Suuri kirjavakukillinen sohva oli seinän vieressä, muuten oli huone melkein tyhjä.

»Nähkääs», sanoi vanhus, »tämä sohva se antoi minulle ajatuksen, että ystävänne voisi nukkua siinä, sillä minä en sitä milloinkaan tarvitse, eikä oikeastaan sovi kohdella huonosti ja laiminlyödä tuollaista vanhaa uskollista huonekalua, vaikka sillä niinkuin minullakin — ja kaikilla — on nuoruutensa ollut.»

»Herra Häberle», sanoi Peter, »mutta meillä ei todellakaan — valitettavasti — ole rahaa, me emme voi teiltä tätä sohvaakaan vuokrata…»

Häberle kääntyi Maran puoleen.

»Sitä teidän ei tarvitsekaan, minulla on mitä elääkseni tarvitsen enkä tietäisi, mitä rahalla tekisin, mutta tämä huone on onnettomalle ihmiselle vapaa.»

»Kiitoksia», sanoi Mara hiljaa.

»No hyvä, tahdotteko nähdä vielä toisenkin huoneeni?»

Hän avasi ilman muuta oven ja vei uudet ystävänsä varsinaiseen huoneeseensa, joka päinvastoin kuin edellinen oli huonekaluja melkein liiankin täynnä.

Ihmeellisiä, vanhoja esineitä.

Keskellä uudinvuode, seinät kattoon saakka tauluilla peitetyt, piironkeja, tuoleja, kaappeja, kaikki kiiltävän puhtaita, ja sitten — muista erillään, itsekseen — soittokone.

»Ja täälläkö te asutte, ihan yksinänne?» kysyi Mara.

»Täällä, minä ja soittokone, me kaksi olemme yksi, ja» — hän teki kädellään kuvaavan liikkeen — »kolmatta ei täällä enää ole.»

Ja kun hänen kuulijansa olivat ääneti, jatkoi hän salaperäisesti:

»Kolme on merkillinen luku. Kolmas on aina — yksi liikaa — kun sen vain oivaltaa.»

Tällä hetkellä tuli eräs vanhanpuolinen vaimo sisään ja sanoi:

»Herra Rasmussen, tulkaa pian, se vilkuu silmillään kuin varpunen.»

Peter riensi ulos ja Mara jäi seisomaan vanhuksen kanssa.

»Herra Häberle», sanoi hän sopertaen, »tehän toki ette saata olla onneton.»

»Olin, lapsi, olin, kun en vielä ymmärtänyt, mikä meitä kaikkia niin hämmentää; nyt tiedän kaikki, ja kerran tulette tekin sen tietämään, kun teidän vuoronne tulee.»

»Oi, kuinka ihanaa», sanoi Mara, »että hän joutuu tänne, teidän luoksenne.»

»Minun luokseni? Siinä ei ole mitään. Mutta merkityksensä kai tälläkin päivällä tulee olemaan. Meidän täytyy hankkia sohvalle peitteitä ja vuodevaatteita; herra Rasmussenilla ei kai ole niitä liikenemään.»

Peter tuli jälleen sisään, raahaten patjaa.

»Rouva Krämer antaa tämän patjan», sanoi hän riemuisana, »ja Knud on juonut hiukan teetä, en tiedä vain, joko uskallamme hänet siirtää. Mara, voisitko sinä luovuttaa hiukan makuuvaatteita?»

»Kyllä, minä menen heti toimittamaan, ja jos herra Hansenia ei vielä saa liikuttaa, niin sallii herra Häberle varmaan, että sinä saat ensi yön nukkua sohvalla… kaksi yötä nojatuolissa…»

»Mutta, Mara… minustahan ei nyt ole kysymys.»

»Tämä huone on nyt käytettävissänne, herra Rasmussen; minä olen koko aamupäivän ulkona, tunneillani, niin että annatte vain lääkärin määrätä, missä teidän potilaanne on paras maata.»

»Kiitoksia, tuhansia kiitoksia, herra Häberle.»

Saman päivän iltana makasi Knud Hansen vanhan Häberlen kukillisella sohvalla ja katseli ympärilleen kuin unessa. Melkein salaperäisenä tavalla oli huone päivän mittaan täyttynyt huonekaluilla.

Theresienkadun N:o 60:n vinttikerroksen asukkaat olivat kaikki liittyneet yksiin, ja tuontuostakin aukeni herra Häberlen ovi ja joku toi pöydän tai tuolin tai pullon viiniä tai pari appelsiinia taikka hiukan leivoksia…

Suuren vinttieteisen ympärillä yksin oli kuusi asukasta, joiden nimet olivat oviin kiinnitetyille pienille korteille merkityt. Peter Rasmussenin ovi oli vastapäätä Häberlen ovea, ja nyt illalla tuli vielä viereisestä ovesta, jonka nimikortilla seisoi Frida Arend, nuori tyttö ja toi kukkaruukun, jossa oli kukkiva neilikka.

Hän näki Häberlen oven olevan auki ja sipsutti hiljaa sisälle. Huoneessa makasi äänetön ja kalpea mies sohvalla ja ikkunan ääressä seisoi kookas tumma nainen keittämässä jotakin kauniilla, heleänsiniseksi maalatulla pöydällä.

Tyttö asetti säikähtyneenä kukkansa keskelle lattiaa ja katosi taas. Kun Mara kääntyi ympäri, näki hän kirkkaanpunaiset kukat ja potilaan vaaleansiniset silmät, jotka olivat täyttyneet kyynelillä. Sairas ei ollut koko päivänä vielä lausunut sanaakaan, vaan antanut välinpitämättömänä kaiken tapahtua, — nyt, kun Mara seisoi hänen vieressään, käänsi hän päänsä seinään päin.

»Katsokaa», sanoi Mara, »kuinka elämä teitä tervehtii, niin kirkkaana ja kauniina — ja nyt, nauttikaa jotakin…»

Potilas katsoi häntä hajamielisenä.

»Missä minä oikeastaan olen?» kuiskasi hän.

»Kotona», vastasi Mara.

»Onko semmoista maan päällä?»

»On, kaikkialla, missä tapaamme ihmisiä, jotka ovat ylhäältä peruisin niinkuin Augustin Häberle ja niinkuin minun sulhaseni, teidän ystävänne.»

»Kuinka kummallista», sopersi sairas.

Mara istui hänen viereensä ja Knud koetti syödä hiukan keittolientä.

»Kummallista on», sanoi Mara, »että elämä oikeastaan tulee paljoa kauniimmaksi, kun ei siinä enää ole mitään maista kotia, johonka nuoruudessaan kuitenkin on niin lapsellisesti kiintynyt.»

»Kuinka niin?»

»No, kun on koditon niinkuin minäkin, niin tuntee koti-ikävää toiseen maailmaan, ja ihminen saa täällä ikäänkuin siivet, hän ei enää ole niin kylläinen ja vakinainen kuin ennen, vaan on kuin matkalla ja kulkee ja vaeltaa…»

»Ja sitten?» kysyi toinen.

»Niin, sitten kohtaa tiellä äkkiä pelkkiä matkatovereita, jotka myöskin ovat kotimatkalla, ja silloinhan on jo vähän niinkuin kotona.»

»Ja nyt minä siis olen kotona», sanoi Knud.

Sitten sulki hän silmänsä.

Mara poistui hiljaa ja meni sulhasensa huoneeseen. Tämä istui kirjoituspöytänsä ääressä työhönsä syventyneenä.

Ikkunalla oli kukkia, se oli ainoa ylellisyys, minkä Peter itsellensä soi, sohva oli samalla vuoteena, ja paitsi suurta kirjahyllyä ja vanhaa nojatuolia ei huoneessa ollut muuta kalustoa.

Seinät olivat täynnä öljymaalauksia, enimmäkseen Maran harjoitelmia, keskellä eräs suuri Pohjanmerimaisema, jota Peter sanoi »runottarekseen».

Mara laski kätensä hänen olkapäälleen.

»Sinun ei pitäisi tänään tehdä työtä enää. Menkäämme ulos illalliselle.
Häberle pitää huolta Knudista.»

»Heti, heti, minun täytyy kirjoittaa vielä neljä sivua, sitten tulen Schellinginkadulle ja sen jälkeen saatan sinut asuntoosi, Mara. Minä tuon toistaiseksi Knudille ruuan osteriasta, ja iltaisin ottaa emäntä häntä hoitaakseen, mutta minulla on sentään hiukan huolia.»

»Ei tarvitse olla: Oda osti tänään päivällä minulta 'Iltahetken' seitsemästäkymmenestä markasta; tässä on ensinnäkin viisikymmentä märkivää potilasta varten, mutta tietenkään et sano mitään. Anna hänen syödä hyvää, kevyttä ruokaa, Peter; ajattele sentään, että me olemme vielä joka päivä saaneet riittävästi syödäksemme ja hän on nähnyt nälkää, pitkiä aikoja…»

»No, Mara, niinkuin me emme muka olisi sitä joskus tunteneet…» Hän hypähti ylös ja huudahti kiihtyneenä: »Hyvä Jumala, niin, elämä on kauheaa! Ei muuta kuin raatamista ja vaivaa ja silloin tällöin joku kurja kolikko! Miten meidän kaikkien oikeastaan lopulta käy?»

»Peter, kun tekee työtä niinkuin sinä, niin ei elämä toki ole kauheaa.
Enempää kuin päämäärä ja toivo ei kellään ihmisellä voi olla.»

»Minä en pääse päämäärään koskaan, en koskaan, minulla ei enää ole oikeata rauhaa työhön.»

»Kuinka niin, ei rauhaa?»

»Ah, ei pitkään aikaan enää, aina tahtovat toiset ihmiset minulta jotakin, ja nyt se on tuossa Knudkin ja…»

»Niin, kyllä minä sen käsitän, että se on raskasta.»

»Käsitätkö? Ethän toki luule, että minä nyt kolmen vuoden päästä katuisin alan vaihtamista? Ei ei. Mutta kaikki häiritsee minua nyt, enkä minä pääse työssäni vähääkään eteenpäin, se on kauheata. Mara miten meidän käy?»

Mara oli kääntynyt poispäin. Nyt käänsi hän tyynet, vakavat kasvonsa jälleen Peterin puoleen:

»Ole huoleton, Peter, kaikki käy, niinkuin tulee käydä… Meidän täytyy vain pysyä rohkeina. Meidän elämämmehän on, sellaisena kuin se on, niin ihanaa ja rikasta! Ihmiset luulevat meidän elävän kurjaa nälkäelämää rauniokasalla, ja me kuljemme kuitenkin pelkkien kukkien keskellä! Ajattele, kuinka ihana ihminen tuokin Häberle on! Mitä rikkautta hänestä huokuukaan, ah, minä en vaihtaisi osaani kenenkään kanssa koko maailmassa!»

»Sinä olet kuin meri, Mara», sanoi Peter, »aina uudessa kauneudessaan ja…» Mara sulki kädellään hänen suunsa.

»Tule, mennään nyt tekemään suunnitelmia lähiviikoiksi, miten saisimme työtä Knud Hansenille.»

»Työhön hän ei vielä pitkään aikaan pysty, meidän on nyt aluksi pidettävä häntä luonamme näin vain.»

»Tietysti. Minä ajattelinkin vain tuonnempana.»

»Niin. Nyt meitä on siis kolme», sanoi Peter Rasmussen huoaten ja tarttui lakkiinsa.

Mara alkoi tuijottaa häneen.

»Mikä sinun on, Mara?»

»Minä ajattelin Häberlen sanoja kolmannesta. Niin omituista, eikö ole?»

»On. Sangen omituista», toisti Peter.

3.

Knud Hansen makasi useita viikkoja sairaana herra Häberlen huoneessa. Hän makaili katsellen ympärilleen silmillä, jotka eivät nauraneet eivätkä itkeneet, joissa oli vain määrätöntä väsymystä ja joskus ällistynyttä hämmästystä.

Hän antoi hoitaa ja syöttää itseään kuin lapsi, hän olikin niin väsynyt, että tuskin jaksoi kättä nostaa, ja kuin vuosia sitten uneksittu unelma väikkyi hänen muistossaan se ilta, jolloin hän ensi kerran näki Maran. Sen jälkeen oli hän vaipunut syvään horrostilaan; sitten olivat suopeat aallot keinuttaneet hänet jälleen jollekin rannalle, ja tällä rannalla seisoi eräs olento, ja se oli Mara. Hän näki hänet joka päivä. Hän tuli iltaisin, ja Knud tunsi jo tarkkaan hänen askelensa.

Ensin kävi ulko-ovi. Sitten meni hän vastapäiseen huoneeseen Peterin luo. Ja sitten hetken kuluttua tuli hänen luokseen.

Maralla oli aina sama kevyt kangashattunsa ja viheriä vaippansa.
Käsivarrella oli hänellä koppa.

Tuli hänen luokseen ja antoi kättä lujasti ja toverillisesti. Kuinka hänellä oli kauniit kädet! Kapeat ja pitkät ja kuitenkin niin tukevat.

Kasvot olivat tavallisesti kalpeat, mutta silmissä oli aina loistoa.

»Meren loistoa», sanoi Peter, »hän on meren rannalla syntynyt.»

Pari ystävällistä sanaa sanottuaan meni Mara sitten koppineen suuren sinisen pöydän luo ja alkoi keittää — jotakin hyvää, voimakasta keittoa ja joitakin maukkaita vihanneksia oli hänellä aina hoidokkiaan varten.

Ja hoidokin silmät tarkkasivat hoitajan jokaista liikettä. Kun sitten tuntui voin ja jauhojen suloinen tuoksu, avautui tavallisesti ovi, ja Peter tuli sisään.

Ja sitten siirsivät he toisen pöydän hänen vuoteensa ääreen ja söivät kaikki yhdessä. Tavallisesti äänettöminä.

Sillä Maralla ja Peterillä oli päivän työ ja vaiva takanaan, ja Knud
Hansenia ei haluttanut puhua.

Kaikki, mitä hänellä oli kertomista tuhlatusta elämästään ja toivottomuudestaan tulevaisuuteen nähden, oli hän jo aikaa sitten Maralle kertonut, ensimmäisinä päivinä, jolloin tämä häntä hoiti, mutta sitten sairastui hän kuumeeseen eikä saanut ylimalkaan enää puhua.

Ja nyt ei häntä enää haluttanut.

Peter — hänhän tiesi myöskin kaikki, ja Peteriä, joka oli niin hyvä, niin enkelinhyvä, ei hän etenkään tahtonut rasittaa kaikella sillä likaisella ja kurjalla, jota aina kertyy sellaiseen kulkurielämään, mitä hän oli viettänyt.

Peterin elämänhaaksi liukui niin tyynesti ja itsestäänselvästi kaikkien karien ohi, Peter vihasi kaikkea pahaa; senvuoksi häntä Marakin niin rakasti. Ja senvuoksi hänkin, Knud, häntä niin rakasti. Peter! Se oli kaikkien hänen harhailevien ajatustensa viimeinen ja paras ajatus, Peter oli hänen pelastusankkurinsa. Peter oli merkillinen mies. Niin, se mies oli esimerkiksi uhrannut musiikkinsa sanallakaan sitä surkeilematta. Ja kuitenkin oli hän jo lapsena säveltänyt, oli sovelluttanut koko elämänsä musiikkia varten ja sitten äkkiä, kolme vuotta sitten, jättänyt kaikki ja alkanut uutta uraa. Se oli sankarillista suuruutta, vai mitä se oli muuta? Mikä hänet siihen oli saanut? Hänen rakkautensa Maraan? Ah, sehän oli selvää, jos hän tahtoi mennä naimisiin Maran kanssa, täytyi hänen ansaita rahaa, paljon rahaa. Ja hän aikoi ansaita sen kirjailijatoimella. Kummallista, kuinka umpimielinen Peter sentään oli; Mara kai hänet kuitenkin tunsi täydellisesti. Joka ilta saattoi Peter morsiamensa kotiin. Se oli ainoa virkistys, minkä tuo työmyyrä itsellensä soi. Ja sitten tuli hänelle, Knudille, vielä aivan erikoinen, autuaallinen hetki. Silloin tuli näet vanha Häberle sisään, kuulusteli varovasti, oliko Rasmussen poissa, sillä musiikki häiritsee häntä, sanoi hän. Häberle oli kerran mennyt hänen luokseen ja kysynyt, häiritsikö soitto häntä, ja silloin oli mies istunut ja itkenyt, ja sen vuoksi soitti Häberle vain kun Peter oli poissa. Vanhalla soittokoneella oli kaunis, hieno ääni, ja Häberlen soittaessa pulpahti koneesta harpun ja huilun sointuja, ja Knud Hansen makasi ja kuunteli ja unohti kurjuutensa ja hätänsä eikä oikein tiennyt, elikö hän vai oliko jo kauan sitten kuollut, vain uneksi olevansa kotiseudullaan Pohjanmeren rannalla ja kuulevansa meren laulua ja antoi sielunsa liitää ja liukua lokkina laineiden yllä ja mukana ja näki yksinäisellä saarella kaksi ihmistä kävelemässä, ja ne olivat Peter ja Mara. Mutta hän näki heidän parissaan kulkemassa kolmannenkin olennon, jota hän ei tuntenut.

Ja sitten nukahti hän ja uneksi seuraa vaan päivään saakka, kunnes Peter tuli kahvia tuoden ja huoltaen häntä kuin äiti, niin, ja sitten vihdoin tulivat taas nekin päivät, jolloin Knud jälleen oli jalkeilla, jolloin hän oli täysin herännyt uinailusta ja paratiisiolosta ja alkoi taasen elää ja etsiä ihmisiä ja solmia suhteita, ja sitten lankesi kuin luonnostaan, että hän iltapäivisin kello neljän ja viiden välillä kävi Maran luona. Tämä antoi silloin vielä opetusta, mutta Knud istui hänen pienessä asuinhuoneessaan, poltteli paperossia ja otti hänen hyllyltään jonkun kirjan lukeakseen, ja usein tällöin tuli Mara sisään ja he keskustelivat siitä, mitä hän luki, ja joivat hiukan teetä yhdessä. Usein tuli myöskin Oda, ja silloin puhuivat he paljon kotiseudusta: Oda oli myöskin Slesvig-Holsteinista, ja hänen vanhempainsa maatila oli Maran kodin rajanaapuri, ja Knud Hansen ja Peter Rasmussen olivat molemmat Husumista.

Kerran kun Knud taas istui Maran luona, sanoi hän äkkiä:

»On sentään oikeastaan typerää, että minä en ole kuollut.»

Maran otsalle valahti varjo.

Sen tunsi Knud hänessä niin hyvin kuin pilvenvarjon merellä. Mara puhdisti päätään. Mutta ennenkuin hän ehti mitään vastata, jatkoi Knud nopeasti:

»Älkää nyt, pyydän, sanoko siihen mitään tuota tavallista: 'elämähän on teidän edessänne' tai 'kaikkihan voi vielä kääntyä parhain päin'! Te ette tunne minua, jos niin ajattelette; siksi usein olen jo ollut kuilussa ja joka kerta on minut pelastettu, ja kuitenkin putoan yhä sinne uudelleen; niinpä, mitä siinä on tekemistä?»

Knud istui aivan hänen edessään, kädet ylösnostettujen polvien ympärillä ja tuijotti häneen kankeasti heleänsinisillä silmillään. Mara sanoi:

»Jospa teidän vain kerrankin johtuisi mieleenne koettaa auttaa toisia ihmisiä sen sijaan, että aina annatte mennä niin pitkälle, että toisten täytyy auttaa teitä!»

Knud hypähti ylös.

Hänen laihat, kasvonsa sävähtivät hehkuvan punaisiksi.

Hän oli ääneti pitkän kotvan.

Sitten kohautti hän olkapäitään ja istuutui jälleen.

Ja naurahti hiljaa.

»Minäkö toisia auttamassa? Nähkääs, minullahan on niin huono onni, että aina joudun niin erinomaisten ihmisten joukkoon. Ketä minä heistä auttaisin?» Ja kun Mara ei vastannut, jatkoi hän: »Ajatelkaa itse: Häberletäkö? Häberle on kuin Jumalan lapsi, melkein pyhimys… Peteriäkö?… Tai teitä…?»

Hän vaikeni kesken.

»Te voisitte auttaa meitä kaikkia», vastasi Mara tyynesti, »eihän sitä milloinkaan auteta sillä, mitä tekee, vaan sillä, mitä on.»

»Vai niin», vastasi Knud kuivasti.

Sitten vaikenivat molemmat.

Mara oli ottanut esille käsityön.

»Miltä Peterin romaani tuntuu teistä?» kysyi hän äkkiä ylös katsahtamatta.

»Sangen hyvältä», vastasi Knud.

»Siinäkö — kaikki?»

»Kaikkiko? Neiti von Doren, sehän on totisesti sangen paljon. Tiedättehän te, joka olette niin sanantunteva, että se on korkein arvolause, minkä Luoja antoi työllensä. Muuten sanon minä Peterille aina, että hänen pitää mennä töineen meren rannalle ja viimeistellä se siellä. Hiukan suolaa ja meren tuntua näyttää minusta romaanista vielä puuttuvan, ja sehän on oikeastaan…»

»Pääasia», täydensi Mara.

»Niin kyllä, mutta mitä me ihmisparat teemme tämmöisessä tapauksessa?
Ikävöimme merta ja istumme vinttikerroksessa Münchenissä.»

Mara nousi ylös.

Hänen kasvonsa saivat tumman, intohimoisen ilmeen.

»Minun täytyy hankkia se Peterille, minun täytyy.» Knud nousi myöskin ylös.

»Sitten menen minä ja lyön jonkun rikkaan miehen kuoliaaksi ja raahaan Peterin Pohjanmerelle, ja sitten täytyy teidänkin tulla mukaan, sillä merenrantalainen tekin oikeastaan olette.»

»Minäkö? Miksi niin?»

»Teidän silmissänne on meri.»

»Oh, mitäpä tuosta, herra Hansen, merilintuhan te itsekin olette, jos siitä on kysymys.»

»Niin olenkin, ja koditon ja orpo, niinkuin oikeastaan ollaan kaikki kolme. Pohjanmeri on meidän äitimme: menkäämme kysymään neuvoa siltä, mitä meidän tällä elämällä on tehtävä! Hyvästi, Mara-neiti, minä yritän vielä kerran onnistunko.»

Naurahti ja lähti äkkiä.

Mara jäi yksin ja mietti tuota omituista miestä. Hänessä oli niin paljon hyvää, niin paljon mahdollisuuksia ja lahjoja, hän olisi varmaan helposti voinut luoda aineellisen onnensa elämässä ja ajelehti kuitenkin kuin peräsimen menettänyt laiva ja hylkäsi hymyhuulin sen, johon Peter ja hän, Mara, jotka kumpikin olivat niin yksivakaisia ja raskaskäänteisiä, pyrkivät niin suurella vaivalla koskaan perille pääsemättä. Koskaan! Elämä tuntui hänestä monta kertaa niin hirveän pitkältä ja tarkoituksettomalta.

Kenties tämä Knud Hansenin väliintulo merkitsi jotakin. Mara ei käsittänyt hänen suhdettaan Peteriin. Peter oli ilmeisesti jo jonkun aikaa ollut täydellisesti hänen vaikutuksensa alaisena eikä Mara vielä tiennyt, oliko tämä hyväksi vai pahaksi; hän ei saattanut oikein selittää Peterin tavatonta kiihtyneisyyttä, hän uumosi vain jotakin käännettä heidän kaikkien elämässä. Mutta mikä se oli ja minkälainen?

Peter ei tullut tänä iltana hänen luokseen, mutta sen sijaan helähti hänen kolminkertainen soittonsa aikaisin seuraavana aamuna Maran ovella.

»Mara», sanoi hän, »minulla on uutinen… ihana…»

»Tule tänne näin», pyysi Mara sulkien atelieen oven ja vei hänet asuinhuoneeseensa.

Peter tarttui hänen molempiin käsiinsä.

»Ajattele», sanoi hän puhuen nopeasti ja hiljaa, »Knud on äkkiä saanut rahoja ja haluaa, että me matkustamme niillä Pohjanmeren rannalle Hölupiin tai St. Peteriin tai Nordstrandiin; mitäs siihen sanot?»

»Oi kuinka ihanaa!» huudahti Mara ja painalsi päänsä Peterin olkaa vasten. »Mutta kuinka se kävi?» kysyi hän sitten yhtä kiihtyneenä kuin Peter.

»Niin, Mara, se on oma juttunsa, jolle minä en mitään mahda. Hän oli eilen illalla niin reipas, ja me menimme vielä Bergenin yhdessä ja…»

»Oh», sanoi Mara vain, »te pelasitte.»

Hän laski Peterin käden irti.

»Hyi», lisäsi hän sitten, »kuinka rumaa ja mikä vahinko!»

Peterin kasvot synkkenivät.

»Me emme nyt lainkaan ymmärrä toisiamme. Minä en pelannut», sanoi hän kärttyisesti, »että muut pelasivat, on minulle yhdentekevää. Minä menin kotiin kello kymmenen, kello kaksi tuli Knud ja oli voittanut Willi Cohnilta tuhannen markkaa.»

Mara ei vastannut ja Peter meni ikkunan ääreen ja näytti ärtyneeltä.

»Eikö ole nurinpäistä», sanoi hän, »että me tässä aherramme ja tuommoiselle kevytmieliselle olennolle putoaa kaikki syliin… mutta, Mara, jos olisit nähnyt, kuinka liikuttava hän oli, hän heitti minulle setelit vuoteeseen ja sanoi: 'tuoss' on, poika, minulle ei mammona merkitse mitään, tee sinä sillä jotakin kunnollista', ja sitten tuli matkasuunnitelma, hän maalaa siellä ja minä kirjoitan, ja totta puhuen, Mara, iloitsimme siitä oikeastaan kuin lapset.»

Hän tuli takaisin Maran luo ja katsoi tähän oikein rukoilevasti.

»Milloin aiotte sitten matkustaa?» kysyi Mara.

»Niin pian kuin suinkin. Hänen terveydelleenhän on edullisinta nyt kesäkuussa ja hän lupaa auttaa minua työssäni, kirjoittaa puhtaaksi ja korjata, mitä tarvitaan. Mara, ehkäpä minun onnistuu vielä saada hänestä oikein kunnollinen ihminen siellä yksinäisyydessä, onhan hän kuitenkin herttainen, viehättävä mies! Me olemme taas tänä aikana tulleet niin läheisiksi.»

»Kuinka kauan aiotte viipyä?» kysyi Mara.

»Niin kauan kuin rahat riittää, tiedätkö, kaksi sellaista kulkuria kuin me ei paljoa tarvitse.»

»Peter!» sanoi Mara äkkiä ja pani molemmat kätensä hänen kaulalleen.

Peter katsoi häntä kysyvästi.

»Ah ei!» sanoi Mara äkkiä, »älä katso minua niin moittivasti, mutta minulla on sellainen tuntu, että tämä vääryydellä saatu raha tuottaa meille onnettomuutta. Täytyykö sinun tosiaan ottaa se häneltä vastaan?»

»Sinä käytät vahvoja sanoja, Mara; niin suuri ei se synti sentään ole, ja miksikä en suostuisi ottamaan rahaa vastaan parhaalta ystävältäni?»

»Onko hän se?» kysyi Mara.

»On, on varmaan. Onko sinulla mitään häntä vastaan?»

»Ei, ei mitään, minua vain kaikki hiukan huolestuttaa ja minä ajattelin, että hän nyt piakkoin lähtisi. Auttaahan ei semmoista ihmistä kuitenkaan voi.»

»Sinäkö niin sanot! Etkö sinä sitte pidäkään hänestä? Ei suinkaan hän toki millään tavoin ole ollut sopimaton sinua kohtaan?»

»Ei, kuinka semmoista voit ajatellakaan! Pidänhän minäkin hänestä; hän saattaa olla joskus niin lapsellinen. Auta häntä työhön, Peter, katso, että hän jälleen alkaa maalata tai kirjoittaa sanomalehtiin, muuten hän vie koko sinun aikasi niinkuin nyt; minä tiedän kyllä, että sinä et ole saanut paljoa tehdyksi työtä, olet istunut hänen vuoteensa ääressä ja te olette mietiskelleet maailman menoa, ja merenrannalla makailette te rannikolla ja tuhlaatte aikaa, tätä hirvittävän lyhyttä aikaa.»

Peter oli ääneti.

Hetken kuluttua sanoi hän verkalleen:

»Mitenkähän olisi, jos sinä tulisit mukaan…?»

»Minäkö? Minulla ei ole matkarahaa ja niinä, Peter», — Mara nojautui jälleen hänen olkaansa vasten — »minä olen myös mieluummin kaksin kuin kolmisin…»

Peter syleili häntä.

»Me kaksihan olemme erottamattomat, Mara; minä en sinua oikein ymmärrä, sinä olet niin omituinen. Onko jotakin tapahtunut sinun ja Knudin välillä? Ei, sanot sinä; hyvä: niinpä suo minulle toki tämä hiukka vapautta kerran… näes, minä pidin meidän kumppanuuttamme kolmisin näinä viime viikkoina niin ihmeenihanana ja minussa on pyhä tunne, että minä en nyt saa jättää Knudia, vaan minun tulee tukea häntä. Hänen pitää ryhtyä maalaamaan; en luule, että kirjoittaminen on juuri hänen alaansa, vaikka hänellä siinäkin on joskus ollut menestystä, kuten hän kertoi; mutta kun hän taas oikein toden perästä maalaa, niin saan minäkin jälleen rauhaa kirjoittamiseen… Ja nyt hyvästi! Illalla osteriassa. Tulethan?»

»Tulen tietenkin; hyvästi… oppilaat jo odottavatkin.»

Hän tuli kello seitsemän aikana ravintolaan ja tapasi heidän totuntapaikallaan Knud Hansenin yksin.

»Peter tulee heti», tervehti Knud vakaasti.

Ja kun Mara oli vaiti, kysyi hän hiljaa:

»Oletteko suuttunut?»

Maran teki mieli myöntää, mutta ei oikein hennonut. Knud katsoi häntä niin kumman suruisasti.

»Tiedättehän», puhui Knud edelleen, »tietysti olette jo kauan tiennyt, että Peterin romaani ajautuu suorastaan karille, ellei jotakin tapahdu, joka saa siihen henkeä… niinpä aiomme käyttää Willi Cohnin liikamammonaa tähän elvytykseen… tuossa Peter muuten tuleekin…»

Peter tunki nopeasti joukon läpi.

»Joko olette kauankin odottaneet? Ettekö? No hyvä… Joko sinä olet kertonut Maralle?»

»Mitä sitten?» kysyi Mara.

»Me matkustamme jo huomenna, Mara, tämä on jäähyväisjuhla; ja neljän viikon kuluttua olemme jälleen reippaina ja menestyksellä lastattuina täällä.»

Mara ei vastannut. Knud oli tilannut pullon viiniä ja kaatoi laseihin.

»Hyvät ystävät», sanoi hän sitten äkkiä kiihkeästi, »sallittehan toki, että toimitan tämän matkan teille, jotka olette pelastaneet minun elämäni.»

»Mara ei tule mukaan», sanoi Peter.

Knud laski lasinsa jälleen pöydälle.

»Mutta sehän ei ole mahdollista!» huudahti hän.

»Ettehän sentään todenperään voinut ajatella, että minä tulisin mukaan», sanoi Mara nopeasti ja hiljaa, »minulla ei ole nyt matkarahoja eikä sitäpaitsi aikaa.»

»Minähän sanoin sen sinulle heti, Knud», huomautti Peter.

Mara katsahti sulhaseensa kummastuneena.

Vallitsi rasittava äänettömyys.

Knud joi verkalleen lasinsa pohjaan.

Sitten sanoi hän vanhaan keveään tapaansa: »No, minä ajattelin, että kumppanusten kesken olisi sivuseikka, kenellä matkaraha sattuu olemaan, ja luulin tähän saakka teidänkin olevan tällä inhimillisellä kannalla, neiti, suokaa siis anteeksi röyhkeyteni ja sallikaa minun nyt vain juoda teidän onneksenne ja sinun, Peter… teidän tulevaisuutenne onneksi.»

»Terve, Knud! Mara ei ole suuttunut, ei, mutta näes, se ei vain nyt käy laatuun… niin, tulevaisuus, siinähän täytyy ratkaisun olla.»

»Teille kyllä… minulle taas…»

»Teille myöskin», sanoi Mara, »teidän täytyy vallata onni, mutta ei pelaamalla, se on niin inhoittavaa, en voi sille mitään.»

Knud loi häneen polttavan katseen:

»Millä tavalla sitten muuten voi päävoittoa tavoittaa?»

»Peter sanoi teidän aikovan ryhtyä maalaamaan. Käyttäkää vain hyvin aikaanne merenrannalla siihen, tai kirjoittakaa joku sujuva novelli. Ottakaa tekin osaa suureen kilpailuun, herra Hansen, siinähän on monenlaisia palkintoja tarjona!»

Peter ja Knud katsahtivat Maraan ällistyneinä. Mara innostui äkkiä.

»Niin, silloinhan te voitte työskennellä yhdessä, antaa toisillenne herätteitä ja innostusta… kuinka ihanaa se olisi!»

»Mainiota», sanoi Peter.

Hänen äänensä kuului omituiselta ja kovalta.

Knud tuijotti yhä Maran.

Sitten kaatoi hän viinilasinsa jälleen täyteen.

»Juokaamme vielä lasi tämän ajatuksen onneksi», sanoi hän kevyesti. »Ajatuksethan eivät maksa mitään, minä vain en ole kirjailija, mikäli tiedän, eikö totta, Peter? Niinhän sinäkin sanot, ja minä tulen mukaan vain ollakseni Peterin seurana ja palvoakseni merta ja vahvistaakseni järkkynyttä terveyttäni. Peter, terve… minä juon sinun työsi maljan.»

Peter kulautti myöskin lasinsa pohjaan, ja sitten istuivat he kaikki taas vaiti.

Pikku, ravintola oli tänä iltana tupaten täynnä, ääntensorina kohisi, tupakansavu täytti ilman ja Marasta tuntui kuin näkisi hän molemmat ystävänsäkin vain usman läpi. Hän näki Peterin istuvan pää taaksepäin kenossa, pehmeä tukka otsalta ylöspyyhkäistynä. Hän rakasti erikoisesti tuota leveäluista otsaa, jonka takana »karkoitettu» musiikki asui… Peter tuijotti sikarinsa savuun käsivarret ristissä rinnalla ja kaikki tuntui hänestä äkkiä niin vieraalta ja kaukana, kaukana olevalta.

Sitävastoin tunsi hän elävästi toisen läheisyyden, vaikka Knudin vaaleiden, levottomien silmien katse harhaili väkijoukossa ja hänestä pois. Kaukaa kuului soittoa, ja Mara leikitteli parilla kuihtuvalla kukkasella, jotka olivat pöydällä. Mistä ne oikeastaan tulivat? Kuka ne oli hänen lautasensa viereen pannut?

»Tulee myöhä», sanoi Mara vihdoin, »minä lähtisin kotiin.»

He nousivat kaikin kolme ja lähtivät ulos. Oven edessä sanoi Knud Hansen hyvästi. »Te tulette sinne kuitenkin perästäpäin», lausui hän nauraen Maralle, »sanonko terveisiä merellenne ja sävellänkö teille merisinfonian?»

»Hyvästi, herra Hansen», vastasi Mara, »ja kaikkea hyvää…»

Hän antoi kättä, Knud suuteli sitä. »Kiitos — kaikesta…» kuiskasi hän. Sitten tarttui Mara Peterin käsipuoleen ja he lähtivät kävelemään. He astuivat ihan äänettöminä.

»Siis huomenna», sanoi Mara, kun he vihdoin olivat hänen ovensa edustalla. »Ja mihin aikaan?»

»Aamulla kello 8,30», vastasi Peter

He seisoivat vastakkain ja katsoivat toisiinsa.

»Älkäämme tehkö eroa raskaaksi», sanoi Mara »meidänhän on jo usein täytynyt eritä, mutta omituista on, että se tällä kertaa tuntuu minusta niin vaikealta Peter. Mitähän sitten merkinnee?»

»Minullakin on aavistuksia», vastasi Peter, »mutta lapsellistahan lienee niihin kiinnittää huomiota…»

»Päinvastoin», sanoi Mara huolestuneena, »aavistukset ovat varoituksia, kuule, älä matkusta, kun sinua varoitetaan.»

Peter katsahti häneen epävarmasti.

»Ei», sanoi hän sitten, »kyllä minun täytyy matkustaa. Minä tahdon saada työni valmiiksi, Mara, älä häiritse minua siinä! Knud olisi sangen mieletön, jos hän ryhtyisi kirjailemaan maalaamisen asemesta… kuinka semmoista pälkähtikään päähäsi?»

»Minä ajattelen yhdessätyöskentelyä niin viehättäväksi, ja hänhän sanoo
Amerikassa usein kirjoittaneensa kaikenlaista.»

»Ah, hän on kaiken maailman mies, minä luulen, että on hyvä, että hän tulee mukaani. Mitä sinä arvelet?»

»En ymmärrä sinua.»

»Minä tarkoitan, että hänestä täällä muuten tulee käden käänteessä jälleen kevytmielinen…»

»Jaa, sinä ajattelet Cohnin ja senkaltaisten seuraa, niin, Peter, siinä olet oikeassa. Pidä huolta hänestä, minä pyydän, minun on häntä niin kauheasti sääli, hän on kuitenkin niin äärettömän yksinäinen.»

»Tietysti pidän hänestä huolta. Hyvää yötä, Mara! Tänään vielä kerran: huomiseen! ja sitten…»

»Vaiti, Peter, älä puhu enempää! Minä tulen huomenna asemalle. Hyvää yötä!»

Seuraavana aamuna oli Mara keskusasemana ja näki molempien ystävysten seisovan vaunun ikkunassa.

He näyttivät kumpikin olevan iloisia ja matkakuumeessa, ja kun juna oli mennyt, seisoi Mara vielä kotvan paikallaan ja ajatteli:

— Nyt matkustavat he molemmat pois, ainiaaksi!

Sitten kääntyi hän hitaasti kulkemaan kotiaan ja teki ahkerasti työtä koko päivän. Illalla oli olo hänestä niin omituista ja vihdoin meni hän Theresienkadulle. Hänellä oli avain Peterin asuntoon ja hän meni sisään siistimään vielä lähteneen jälkiä. Hän oli poissa. Hurja itku tahtoi tupata kurkkuun, ja aivan selittämätön tuska ahdisti sydäntä, kun hän asetteli syrjään Peterin tavaroita ikäänkuin tämä olisi kuollut. Hän ei saattanut lainkaan tätä tunnelmaansa käsittää, poistui nopeasti huoneesta ja koputti Häberlen ovelle.

Ukko kuljeksi huoneessaan ympäri ja siivosi Knud Hansenin jäämistöä.

»Hyvä, että tulet, lapsi», sanoi hän, »minusta tuntui niin yksinäiseltä poikien mentyä… ne ovat hyviä poikia, kuule, molemmat… minä tunnen heidät tarkoin… mutta toisen täytyy nousta korkeuksiin, toisen vaipua syvyyksiin… sinä tulet vielä ymmärtämään, mitä tarkoitan, ja sinun tulee olla kärsivällinen, lapsi, pysyä paikallasi, kunnes sinun vuorosi tulee! Siinä kaikki, mitä me voimme tehdä.»

Mara istui Knud Hansenin jättämällä sohvalla. Hän ei oikein kuullut, mitä ukko puhui, kaikki oli hänestä niin omituista.

Ukko asteli edestakaisin.

»Älä sure suotta», sanoi hän, »tämmöisistä eroista ei saa antaa mielen masentua, ne eivät ole vielä pahinta.»

Pahinta on, kun joutuu väärälle tolalle ja eroaa — omasta itsestään. Silloin vasta on ihminen yksin elämässä. Mutta me tiedämme niin vähän. Kerran on sinunkin aikasi ohi, ja silloin sinä tiedät, mitä sinun on tehtävä, ja nyt kuuntelet kai hiukan soittoa, eikö niin? Minä tiedän kyllä, ja sitten sanon sinulle jotakin vielä, lapsi, tänä iltana. Anna sinä poikien olla poikessa kauan, kauan… se on parempi, ja matkusta sinä nyt tänä kesänä vanhan isoäitisi luo, josta minulle kerroit, ja katsele kerran taas, kuinka omaistesi laita on siellä pohjolassa. Sinä tarvitset hiukan vanhan ympäristösi ilmaa, jos tahdot pystyä seisomaan paikallasi… ei ole hyvä aina vain elää yhdessä määrätyssä piirissä… siivet surkastuvat… kuulethan, mitä sanon?»

»Kuulen, isä Häberle», sanoi Mara hiljaa.

Ukko asteli edestakaisin ja meni sitten soittokoneensa ääreen, ja lämpöisessä, hiljaisessa kesäyössä alkoi soida Beethovenin kuutamosonaatti, mestarin soittamana.

4.

Slesvig-Holsteinin länsirannikolla oli Dorenien pieni kantatila. Se oli ollut Dorenien hallussa jo satoja vuosia, ja monta eri isäntää oli siinä ollut hyvinä ja huonoina aikoina. Viimeksi oli Maran isä, joka oli hiukan lajista muuttunut, kuten Dorenit väittivät, hoitanut tilan taloutta jokseenkin epäedullisesti; hänen aikaista kuolemaansa oli suvussa senvuoksi pidetty jonkinlaisena kohtalon armona, ja vainajan nuorempi veli nosti tilan jälleen kuntoon. Maraa oli vanhempainsa kuoleman jälkeen kasvatettu vanhan isoäiti Dorenin luona, joka asui pääkartanon lähellä olevassa leskirakennuksessa. Kotiopettajattaria vaihdettiin, mutta kukaan ei saanut oikein tolkkua tästä hiljaisesta, umpimielisestä tytöstä; neljätoistavuotiaana tuli hän erääseen Hampurin kasvatuslaitokseen ja sieltä palattuaan selitti rauhallisesti haluavansa ruveta maalariksi ja opiskella Münchenissä. Vaikka tämä hänen toivomuksensa aluksi jyrkästi torjuttiin, pysyi hän siinä rautaisella päättäväisyydellä ja pääsi vihdoin ankaran taistelun jälkeen taiteilijauralleen.

Dorenit olivat pitäneet perheneuvottelua, suuri, yksivakainen tyttö oli käynyt heille Bucheneckissä aika epämukavaksi; vaikka hänellä ei ollutkaan mitään vaatimuksia tilan suhteen, liikkui hän siellä kuitenkin kuin isänsä elävä varjo, eikähän ollut haitaksi, jos hän tosiaan johonkin ryhtyisi, kun hän varmaankaan ei milloinkaan menisi naimisiin, ja niin katsottiin lopulta olevan aivan paikallaan, että hän halusi seistä omilla jaloillaan. Hänen hampurilaiset opettajansa sanoivat hänellä olevan maalaustaipumusta, Münchenissä eli Dorenien kaukaisia sukulaisia, ja niin tuli hän sitten yksikolmattavuotiaana, kun oli täysi-ikäinen ja saattoi vaatia pientä omaisuuttaan haltuunsa, Müncheniin erääseen vakavamaineeseen täyshoitolaan ja alkoi opintonsa asianmukaisesti ja säännöllisesti.

Hän oli sangen ahkera ja edistyi hyvin, mutta suvussa vallitsi kuitenkin suuri mieltenkuohu, kun hän ei vielä muutamien vuosien kuluttua ollut myynyt yhtään suurempaa maalausta, vain silloin tällöin joitakin parinkymmenenmarkan tauluja, mutta Ludwig-setä oli sitten kerran keskustellut Hampurissa erään tunnetun maalarin kanssa ja tämä oli puhunut jotakin »oikeutuksesta mitä parhaisiin toiveisiin», ja sehän oli melkein kuin lääkärintodistus, ja suku tarttui näihin hyviin toiveisiin sangen vakavasti.

Ja sitten tuli surullinen, kauhea tapaus Maran elämässä… tahra.

Hän oli lomalla kotona isoäidin luona, kun eräänä päivänä saapui pitkä, tummatukkainen nuorukainen, joka ilmoitti olevansa pianisti Peter Rasmussen, eikä vain sitä, vaan ilman muuta — Maran sulhanen! Asia oli peräti kiusallinen ja saattoi koko Dorenin suvun suureen kuohuntaan. Sentapaistakaan ei suvussa koskaan ollut tapahtunut. Mutta puhuttiinpa Maralle mitä tahansa, hän vastasi vain levollisesti, että hän ja Peter olivat oppineet tuntemaan toisensa ja rakastamaan toisiansa ja olivat juuri menneet kihloihin. Eikä auttanut mitään sekään, että heille sanottiin molemmille: avioliittoahan he eivät kuitenkaan voineet ajatellakaan, mitä he siis oikeastaan tahtoivat? Silloin vastasivat he ihan rauhallisesti, etteivät he sitä toistaiseksi lainkaan ajatelleetkaan, vaan aikoivat ensin ansaita jotakin, tulla täysin itsenäisiksi ja vasta sitten mennä naimisiin. Sanalle »täysin» panivat he erikoista painoa.

Niinpä ei ollut muuta tekemistä, kuin että annettiin Maran joutua epäsuosioon, kiellettiin Peteriltä oleskelu Bucheneckissä ja toivottiin, että asia vähitellen oikenisi itsestään. Tummatukkaisen pianistin täytyi pikimmittäin jälleen lähteä kylän majatalosta, minne hän sangen sopimattomasti oli asettunut asumaan, ja hän palasi Berliiniin, missä hän opiskeli soitantoa, ja epätoivon tai katumuksen kyyneliin puhkeamisen asemesta pakkasi Mara hiljaa matkalaukkunsa ja matkusti takaisin Müncheniin. Pientä äidiltään perimäänsä omaisuutta ei häneltä voitu riistää, ja kun hän selitti tulevansa sillä mainiosti toimeen, varsinkin kun hänellä oli kymmenen oppilasta, täytyi antaa hänen mennä.

Siitä huolimatta kutsui isoäiti Doren hänet joulujuhliksi kotia, mutta
Peterin nimeä ei saanut mainita.

Mutta asia kävi yhä vain pahemmaksi, sillä Peter ja Mara eivät luopuneet toisistaan, ja Müncheniin palattuaan kirjoitti Mara eräänä päivänä, että Peterkin oli nyt muuttanut Müncheniin, hän oli luopunut musiikkialalta ja ruvennut kirjailijaksi. Varmaan hän sillä alalla menestyisi, ja Mara pysyisi hänelle kuolemaan asti uskollisena. Tähän vastasi suku uhkaamalla lopullisesti luopua hänestä, ellei hän purkaisi kihlausta tai ainakin muuttaisi Münchenistä pois. Mutta Mara jäi Müncheniin, ja niin luopui perhe hänestä.

Nyt oli hän kolmenkymmenen ikäinen eikä viiteen vuoteen ollut käynyt kotona, eikä vanha isoäiti Doren ollut kahteen vuoteen maininnut pojantyttärensä nimeä, kun eräänä päivänä naapuritilan tytär, nuori maalaajatar Oda Brente tuli vieraisille Bucheneckiin eikä puhunut koko päivänä muusta kuin Marasta ja aina vain Marasta ja kuinka yksinäinen Mara oli nyt Münchenissä ja niin laiha ja kalpea, ja että Brentet aikoivat kutsua hänet luokseen ja että hänen täytyi tulla tai Oda toisi hänet väkisin. Vanha isoäiti ei sanonut siihen mitään, mutta piti ryhtiänsä vielä tavallista jäykempänä ja oli neiti Brenteä kohtaan sangen kylmä. Illalla lähetti hän vanhan palvelijattarensa pääkartanoon ja kutsutti poikansa luokseen. Ludwig Doren, kookas ja tukeva ja sangen hyvinhoidettu, saapui hänen luokseen täsmällisesti puoli yhdeksän, ja kun hetki oli puhuttu kylvöistä ja ilmoista ja politiikasta, sanoi rouva von Doren äkkiä:

»Minusta olisi suorastaan sopimatonta, jos Marie Agnes nyt kaiken jälkeen, mitä on tapahtunut, tulisi Brentein luokse, Ludwig.»

Ludwig ällistyi ensin sanomattomaksi.

»Onko sitten siitä puhetta, äiti?»

»On, Brenten pikku neiti, joka tänään oli teillä ja kävi minunkin luonani, ei puhunut mistään muusta, ja Marie Agnes saattaisi kyllä uhmata meitä tuolla tavalla. Mitä sinä arvelet olevan tehtävä? Olisiko minun… vielä viimeinen kerta koetettava kutsua hänet tänne korkeaan ikääni nähden…?»

»Niin, äiti, se olisi epäilemättä parasta», vastasi Ludwig helpotusta tuntien, »sillä näes, meille se ei tytärtemme vuoksi todellakaan oikein kävisi laatuun, he ovat jo muutenkin kaikennäköisten uudenaikaisten aatteiden tartuttamia, mutta sellaista elämää, jota Mara jo muutamia vuosia on Münchenissä viettänyt, ei heidän minun mielestäni tule oppia läheltä tuntemaan… Minä pelkään vain, että saat Marie Agnesilta tavanmukaiset rukkaset.»

Isoäiti rypisti otsaansa.

»Se mieshän kuuluu nyt olevan poissa Münchenistä.»

»Niinkö? Sehän on mainiota — lopullisestiko?»

»Siitä en oikein tullut selville, mutta Marie Agnesta kuvattiin minulle sangen yksinäiseksi ja onnettomaksi.»

Herra von Doren nousi ylös.

»Sitten on juttu tietysti lopussa! Sehän on ihanaa! Näes, äiti, mitä minä teille aina sanoin: ei muuta, odottaa kärsivällisesti, he kyllästyvät aikanaan. Marie Agneksellehan se tietenkin on suunnaton nöyryytys, mutta joka ei usko sovilla, saa kokea kovilla — vanha juttu! Pikku Brente oli varmaankin hänen lähettinsä, hän ei rohkene vielä suoraan pyytää meiltä anteeksi! Oikeastaanhan sitä pitäisi nyt tyynesti odottaa, mutta se ajatus, että hän tulisi ensin Brentein luo, on minustakin kiusallinen ja sopimaton… Äiti, kirjoita hänelle pari sanaa, se on todellakin parasta.»

Enempäähän ei rouva von Doren tahtonut kuulla, ja niin kirjoitti hän seuraavana päivänä pojantyttärelleen pari riviä ja kutsui häntä tulemaan luokseen vähän virkistymään.

Vastoin hänen tahtoaan tuli kirjeen sävy ystävällisemmäksi kuin hän oli tarkoittanut, ja muutamien päivien kuluttua saapuikin sitten Maran vastaus, että hän tulee.

Vanha rouva oli kiihtyneempi kuin halusi näyttää. Hän meni tuontuostakin vierashuoneeseen katsomaan, oliko kaikki kunnossa, ja tulopäivänä seisoi hän polvet epävakaisina ikkunassa pojantytärtänsä odottaen. Ludwig oli lähettänyt vaununsa asemalle, ja nyt kuuli hän jo pyörienkolinaa kylätien kivitykseltä ja sitten kääntyivät vaunut lehmuskäytävään ja olivat pian hänen asuntonsa edustalla.

Vanha rouva pani pitsisaalin hartioilleen ja meni ovelle. Siellä tuli jo Marakin vastaan silmät suurina, kysyvinä.

Ei kumpikaan naisista sanonut sanaakaan, mutta Mara kumartui suutelemaan isoäidin kättä.

Sitä hän ei ollut tehnyt viisi vuotta sitten lähtiessään, sillä isoäiti oli puhunut loukkaavasti Peteristä, ja Mara oli mennyt ovesta ulos sanaakaan sanomatta. Ja minkävuoksi kutsui vanha, ankara rouva, jolta hän ei ollut koskaan saanut paljoa rakkautta osakseen, hänet nyt takaisin?

Mara ei sitä tiennyt, mutta oli tuntenut selvästi, että hänen tällä kertaa ei pitäisi kieltäytyä, koskahan tämäkin matka tulisi kuulumaan hänen elämänsä käänteeseen, eikä hän tahtonut kohtaloa pidättää.

Kuin unissaan seurasi hän vanhaa rouvaa, joka saattoi hänet hänen entiseen lapsuudenkamariinsa ja sitten sanoi vain kylmästi:

»Illallisille odotan sinua alhaalla kello seitsemän.»

»Hyvä on, isoäiti.»

Hän katsahti isoäitiin ja omituinen hellyys valtasi hänen mielensä, mistä lienee johtunutkaan.

Myöskin rouva von Doren näytti niin kumman liikutetulta, mutta meni lyhyesti rykäisten ulos ovesta ja jätti Maran yksin. Mara istuutui vanhanaikaiseen matalaan nojatuoliin ikkunan ääreen eikä liikahtanut.

Ikkuna oli auki, se oli ruusujen ympäröimä ja jasmiinintuoksua tunki sisään ilta-auringon mukana, joka paistoi hänen kukikkaiselle himmelivuoteelleen ja sen edessä olevalle vanhalle, vankkuvalle jakkaralle… kotoinen ilma ympäröi häntä; hän ei hennonut hievahtaa eikä ajatella mitään, hän istui kuin lumottuna, kunnes kova, räikeä kellonlyönti ulkona muistutti hänelle että illallisen aika ei enää ollut kaukana.

Huoahtaen nousi hän ylös ja alkoi penkoa matkatavaroitaan, selkäreppuaan ja pleedikääröään.

Puoleksi hymyillen otti hän esiin tumman silkkipuseron, jota hän vuosikausiin ei ollut käyttänyt — vanhan rouvan mieliksi hän tahtoi pukeutua mahdollisimman hyvin — ja sitten lähti hän alas mielessään omituinen jännityksen tuntu, mitenkä tämä käynti mahtaisi päättyä ja mitä tämä kaikki oikeastaan merkitsi.

Hän tapasi isoäidin pienessä salissa; puettuna mustaan silkkipukuun istui tämä ompelupöytänsä ääressä suurta, kirjavakukikkaista tyynyä ommellen.

Tällaisena Mara hänet aina muisti ja hänen päässään välähti, kuinkahan monta tyynyä isoäiti nyt jo lieneekään elämässään ommellut, ja että nuo monen monet tyynyt oikeastaan olivat ainoat olennot, joihin vaitelias, ylpeä rouva oli ommellut monet ajatuksensa ja jotka yksin ne tunsivat… kuinka hehkuvasti olikaan Mara nuorena tyttönä ihaillut isoäitiänsä, melkein jumaloinut, mutta hänen tullessaan vanhemmaksi ja ymmärtävämmäksi ja tarkkanäköisemmäksi haihtui palvonta eikä jäljelle jäänyt muuta kuin kova, vanha vaimo, joka ankarilla arvosteluillaan vain haavoitti ja loukkasi ihmisiä eikä tehnyt ketään, ei ketään onnelliseksi. Mara joutui heti entisaikojen vanhan totunnan valtaan, istahti vaistomaisesti isoäitinsä nojatuolia vastapäätä olevalle tuolille ja kysyi koneellisesti:

»Kuinka voit, isoäiti?»

Vanhus ompeli edelleen ylös katsahtamatta.

»Kuinkapas vanha, yksinäinen vaimo voi, käy vähitellen rammaksi, on kaiket päivät yksin, ihmisillähän on kaikilla parempaa tekemistä kuin huoli vanhoista sukulaisistaan… mutta niinkuin Jumala hyväksi näkee… Oletko sinä… ollut sairas, Marie Agnes?»

»En, vain hiukan työstä rasittunut… minä kaipasin tosiaan raitista ilmaa, ja silloin juuri tuli sinun kirjeesi… minä kiitän sinua siitä paljon, isoäiti.»

Kuinka kummallista, jälleen tunsi hän taannoista hellyyttä ja olisi tahtonut nousta ja kietoa kätensä isoäidin kaulan ympäri ja suudella häntä ja kertoa hänelle kaiken salaisen, katkeran hätänsä; mutta ei; kylmältä sydämeltä ei kannata lohdutusta etsiä.

Vanhus oli rypistänyt otsaansa ja ompeli vielä innokkaammin, ja sitten tuli palvelijatar ilmoittamaan illallisen olevan valmiin, ja rouva von Doren astui arvokkaasti pojantyttärensä edellä ruokasaliin. Hiukan väkinäisen keskustelun avulla saatiin tämä puolituntinen jotenkuten kulumaan, sitten lepäili vanha rouva korituolissaan talon edustalla suuren lehmuksen alla, ja Mara käyskenteli vanhojen puiden siimeksessä, tietämättä enää oikein, minkä vuoksi hän oli tullut. Hän oli pian kulkenut läpi rouva von Dorenin pienen alueen, sitten tuli hän orapihlaja-aidan luo, jonka takana oli laajoja niittyjä ja niiden takana meri. Hän oli jäänyt seisomaan ja huokasi syvään. Miksi oli hän tullut tänne? Miksei ollut mennyt merenrannalle, missä Peter oli? Sehän oli kuitenkin hänen maatansa. Ja Peter kirjoitti niin harvoin, niin säännöttömästi; Mara oli tuntenut jo kauan, että jotakin oli epäkunnossa. Kirjeistä päättäen täytyi Peterin olla hermostuneessa mielentilassa; mahtoiko hän taas olla romaanissaan takertunut kiinni johonkin kohtaan? Ah, ei, sitä ei Mara uskonut, sillä Peter oli suunnitellut kaikki niin tarkoin yksityiskohtia myöten, että ei tarvinnut muuta kuin vain kirjoittaa näiden muistiinpanojen mukaan. Mara pani kaikki Knud Hansenin syyksi, tuon vieraan, joka oli tunkeunut heidän välilleen, tuon kolmannen, joka pyrki erottamaan Peteriä ja häntä, jolla oli jotakin sala-aikeita ja joka jollakin salaperäisellä tavalla kuin mikäkin paha henki uhkasi Peterin enkelinhyvää sielua. Mara oli jo aikoja selvään tuntenut hänen vaikutuksensa Peteriin, mutta ei oikein tiennyt, mihin suuntaan tämä vaikutus painoi, mutta Maraa se ainakin painoi raskaana taakkana, joka jo viikkokausia oli ollut hänen sydämellään.

Ukko Häberlekään kummallisine puheineen ei ollut hänelle enää viime aikoina ollut oikeana lohdutuksena, tai sitten ei Mara ymmärtänyt häntä.

Kuinka jasmiinit sentään tuoksuivat! Ja hän seisoi niiden keskessä kuin äkkiä vanhentunut ihminen, tietämättä oikeastaan, minkä vuoksi.

Kun hän jälleen palasi kartanolle, näki hän useita ihmisiä isoäitinsä ympärillä ja tunsi Ludwig-sedän ja tämän puolison, Minette-tädin.

Kaikki nuo ihmiset paheksuivat hänen rakkauttaan Peter Rasmusseniin niin suuresti ja olivat häntä haavoittaneet ja loukanneet ja tuominneet, mutta hän oli viettänyt niin vakavaa, työteliästä elämää, ettei hänellä ollut aikaa suurin surra sukunsa vihoja, ja hänen elämänsä Peterin, ystäviensä ja oppilastensa parissa Münchenissä oli niin rikasta, niin ylivuotavan täyttä, että hän lopulta enää tuskin kaipasikaan omaistensa rakkautta. Ja hän ajatteli, että hän tuskin tietäisi, mitä tehdä sillä rakkaudella, mitä nämä ehkä saattaisivat hänelle antaa!

Sillä mitä sanoivat nämä ihmiset rakkaudeksi ja ystävyydeksi ja ymmärrykseksi!

Mara astui verkalleen lähemmäksi, hän ei tuntenut mitään katkeruutta omaisiaan kohtaan eikä äskeinen hellyys vielä kokonaan ollut haihtunut hänen sydämestään.

Setä ja täti nousivat tervehtimään häntä hiukan hämillisen kankeasti.

Mara istahti heidän seuraansa ja vastaili matkaansa, maalausharrastuksiaan y.m.s. koskeviin kysymyksiin, ja pian sen jälkeen nousivat sukulaiset ylös ja sanoivat hyvästi. Rouva von Doren kulki poikansa käsipuolessa puiston läpi, Mara meni sisälle.

»No, minkälainen hän on?» kysyi Ludwig Doren uteliaana.

»Kummallinen, sangen kummallinen», vastasi hänen äitinsä seisahtuen, »ei merkkiäkään katumuksesta tai tunteista, uskotko, kylmä ja hillitty kuten aina, mutta ei minun nähdäkseni mitenkään hädässä tai onneton.»

»Ja sangen hyvin puettu», huomautti Minette-täti, »kuka sitten lienee hänelle sen silkkipuseron lahjoittanut?»

»Mutta Minette, olehan toki… tiedätkö, äiti, Minette ja minä olemme ajatelleet, että tästä jutusta nyt on lopullisesti tehtävä loppu, minä olin tänä aamuna Brentein luona, ja pikku Oda puhelee jos jotakin — siellähän on joukossa vielä muudan kolmaskin, tuntui minusta…»

»Kolmasko?» kysyi vanha rouva von Doren henkeä pitäen.

»Niin, ajattele, Husumin vanhan rehtori Hansenin kauan sitten kadonnut ja kokonaan rappiolle joutunut poika on ilmestynyt Müncheniin, ja Marie Agnes näyttää ottaneen hänet luokseen ja…»

»Ludwig, sinä unohdat itsesi…»

»Suo anteeksi, äiti, minä tahdoin vain sanoa, että tämä Hansen on peluri ja ihan turmeltunut mies ja hän on raahannut sen toisen, sen Rasmussenin, mukaansa Hölupiin, ja siellä kai ne molemmat nyt tuhlailevat Marie Agneksen säästöjä, niin minä arvelen asian olevan, ja jos me nyt saatamme todistaa Mane Agnekselle, että hänen rakas Peterinsä on huono mies, jättää hän hänet, siksi on hänessä sentään Dorenia, uskokaa minua.»

»Tuo kaikki on minusta sangen mautonta», sanoi isoäiti, kääriytyen lujemmin shaaliinsa.

Ludwig loi vaimoonsa silmäyksen.

Tänä iltana ei vanhukselle sopinut puhua enempää, sillä sana »mauton» oli hänen syvimmän paheksumisensa ilmaus.

He saattoivat vanhan rouva von Dorenin takaisin ja menivät sitten pyökkimetsän rinnettä alas omaan kartanoonsa.

»Ludwig», kysyi Minette hetken kuluttua, »uskotko sinä tosiaan?»

»Mutta, kultaseni, Oda Brenten viattoman varomattomien kertomusten jälkeen olen siitä vakuutettu… muuhan ei sitäpaitsi olisi mahdollistakaan… ensinnäkin he ovat taiteilijoita, ovat rakastaneet toisiaan jo seitsemän vuotta, emmekä me ole milloinkaan kuulleet mitään erosta… niinpä he luonnollisesti elävät vapaassa avioliitossa.»

»Herranen aika, Ludwig, silloinhan me emme voi oikeastaan lainkaan sallia tyttärien tulla yhteen hänen kanssaan… minkä vaikutuksen hän sinuun teki?»

»No, vanhaksikäyneen ja kuluneen… Jospa sentään Oskar Brente, joka parahiksi on täällä, menisi pian hänen kanssaan naimisiin.»

»Aateliton maanmies, Ludwig…»

»No, Marie Agnekselle hän on nyt hyvinkin kylliksi hyvä, ja sitäpaitsi sangen kyvykäs mies… Minäpäs otan ja kirjoitan herra von Birkelle Amrumiin, hän luultavasti voi saada selvän, mitä elämää nuo molemmat miehet meidän rannikollamme viettävät… hyvä toki, että vanhat kunnon Hansenit aikoja sitten ovat kuolleet tarvitsematta tuta siivon poikansa paluuta… Mutta tule, on jo myöhä…»

Vanha rouva von Doren asteli syvästi järkytettynä salissaan keppinsä varassa edestakaisin.

Hänen sydämensä oli jälleen täynnä suuttumusta käsittämätöntä pojantytärtään vastaan ja hän katui jo katkerasti kutsuaan.

Ottaisiko hän hänet vielä tänä iltana puhuteltavaksi ja sanoisi hänelle vielä kerran totuuden, koko totuuden säälimättömästi?

Juuri silloin aukeni ovi, ja Mara astui sisään.

»Saanko sanoa sinulle hyvää yötä, isoäiti? Minä olen niin väsynyt matkasta…»

Isoäiti katsahti silmänräpäyksen pojantyttärensä levollisiin, kalpeihin kasvoihin ja suuriin, tummiin silmiin, joilla huoneen hämärässä tuntui olevan jotakin merimajakan sävyä; sitten ojensi hän kätensä ja sanoi lyhyesti:

»Hyvää yötä.»

Mara vastasi hieman hämmästyneenä »hyvää yötä», meni sitten ylös ja istui pian kirjoituspöytänsä ääreen kirjoittamaan kirjettä Peterille. Tämän kuva oli hänen edessään — kuva, jota hän erikoisesti rakasti; muudan ystävä oli valokuvannut hänet pianon ääressä istuvana, ajatuksiinsa vaipuneena, pää hiukan kumarassa… Oi, jospa hän jälleen soittaisi, soittaisi ja säveltäisi, teki Maran mieli ääneen huudahtaa, mutta hän jäi mykkänä istumaan kuvan ääreen.

Nyt tuntui hänestä, kuin kuulisi hän sen laulun, jota Peter soitti, vaatimatonta laulua, jonka sanat olivat Maran ja sävelet Peterin sepittämät:

Ei ollut soittajalla maat' eikä tavaraa, hän kulkee taivasalla maailmaa avaraa mut missä mielii, siellä hän päivää paistattaa, ja enkeleiltä tiellä hän aina suojan saa. Näet tänne soittajan sen kun taivaantaatto toi, niin hienon kultasäikehen sen sydämeen hän loi. Ei silmään kaiken kansan sen säikeen heie näy, ja pilkka palkkanansa hän maastaan poies käy. Vaan säie soittajata vie taaton kotohon… hän maist' ei kaipaa maata, kun sydän taivaiss' on.

»Kun sydän taivaiss' on», hyräili Mara itsekseen… ja sen sijasta istui Peter nyt ja kirjoitti tuota romaania, tuota romaania, jota Mara vihasi kuin katkerinta vihollistaan, sillä siitä pitäen kuin Peter siihen ryhtyi, oli heidän välinsä muuttunut… ah, hän tiesi sen tarkasti, siitä pitäen ei Peterin sydän enää ollut taivaissa, vaan tavoitti maata, rahaa, menestystä… Nuo kamalat kilpailujulistukset olivat vetäneet hänen ylvään, soivan sydämensä alas ja koko hänen elämänonnensa riippui nyt noista kymmenestätuhannesta markasta, jotka hän aikoi voittaa!

Voittaa, mennäkseen Maran kanssa naimisiin! Ah, se herätti ajatuksia, liian syviä pohjaan asti ajateltavaksi… istuiko hän nytkin tänä kesäyönä kirjoittamassa tuota loputonta kertomusta, jossa ei ollut mehua eikä voimaa ja johon hän oli niin hurjan härkäpäisesti tarrautunut?

Mara nousi ylös, meni ikkunan luo ja katseli yöhön.

Hänen korviinsa kuului kaukaista kohinaa oliko se meri?

Äkkiä näki hän lemmittynsä ihan selkeästi edessään.

Hän istui matalassa maalaiskamarissa vanhan soittokoneen ääressä ja soitti, ja Mara näki aivan selvästi olennon, jolla oli suuret siivet kuin enkelillä, seisovan hänen takanaan ja pitävän kättänsä hänen olkapäällään. Silloin tiesi Mara, että Peterin paras olemus ei vielä ollut tyyten hukassa, ja näyn haihtuessa, hyräili hän vielä kerran: »kun sydän taivaiss' on.»

5.

Mara oli nyt jälleen vanhassa kodissaan. Ensimmäiset päivät kuluivat hiljaisesti, isoäiti katsoi häneen aina niin kuin olisi halunnut sanoa jotakin, mutta ei saanut sanotuksi. Täten tuli hän olennossaan yhä jäykemmäksi ja torjuvammaksi, ja hellyys Maran sydämessä surkastui olemattomiin. Hän ihmetteli vain, miksi vanhus oli häntä kutsunut, s.o. hän tunsi kyllä, että jotakin häntä vastaan suunniteltiin tai että vääriä huhuja hänestä oli levitetty suvun keskuuteen, mutta hän oli kuin lumottu, tunsi, että hänen tuli täällä odottaa sitä iskua, joka oli häntä kohtaava. Hän meni seuraavana päivänä pääkartanoon käyden tätinsä ja setänsä luona »virallisella» vastavierailulla.

Tällöin näki hän myös serkkunsa, Hilda ja Leni Dorenin, jotka olivat muutamaa vuotta nuorempia kuin hän, mutta oikeastaan vaikuttivat vielä seitsentoistavuotiailta.

Maraa katseltiin uteliaasti ja rasitettiin kaikkinaisilla mitättömillä kysymyksillä. Hän tunsi olevansa näiden ihmisten joukossa kuin vaihdokas, mutta vastasi ystävällisesti ja auliisti kaikkeen, ja kun hän puolen tunnin kuluttua lähti, oli hän aivan väsynyt ja teki vielä pitkän kävelymatkan päästäkseen roveisiinsa.

Hän kulki kylän kautta ja kävi tervehtimässä niitä harvoja tuttavia, joita hänellä siellä vielä oli; Bucheneckissa oli kaikki muuttunut; vanhoista ihmisistä, jotka hän vielä lapsuutensa ja nuoruutensa ajoilta tunsi, oli elossa enää vain muutamia. Niiden joukossa oli vanha paimen ja vanha kuski, mutta hän oli käynyt heille vieraaksi, ja hänen taiteilijatarammattinsa oli heidän mielestään jotakin pahaa, itsensä paholaisen keksimää.

»Miksette te jäänyt isoäidin luokse?» kysyttiin häneltä kerta toisensa jälkeen, eikä hän voinut sitä heille selittää.

Mara käveli sitten metsässä ja löysi pian vanhan lempipaikkansa, vanhan penkin, jolla hän oli istunut ja odottanut silloin monta vuotta sitten Peteriä, jonka kanssa hän vähäistä ennen oli mennyt kihloihin Berlinissä.

Hänen mieleensä palasi tuo ensimmäinen aika niin elävästi tänään, nuo ihanat päivät Berlinissä, missä hän oli käymässä erään ystävättären luona ja oppinut tuntemaan hänet, tuon innoitetun musikerin. Hänhän oli saman paikkakunnan lapsia ja orpo niinkuin Marakin hänen vanha äitinsä, joka oli asunut hänen luonaan Berlinissä, oli hiljan kuollut — Peter kertoi tämän kaiken, he löysivät toisensa, ymmärsivät toisiansa niin hyvin, niin hyvin, kävivät yhdessä konserteissa, olivat yhdessä innostuneita tai yhdessä hiljaa ja vaiteliaita, ja kun Peter Rasmussen lyhyen ajan jälkeen ilmoitti hänelle rakkautensa ja kysyi, tahtoisiko Mara tulla hänen vaimokseen, niin vastasi hiljainen, ylpeä Mara yksinkertaisesti ja kuin luonnostaanlankeavana myöntävästi. Sitten oli hän matkustanut Holsteiniin ja sitten oli Peter tullut perässä; täällä, tällä penkillä olivat he istuneet… lujasti syleillen, kaiken muun unhottaen… nousseet sitten ylös mennäkseen isoäidin luo, ja kun he näin käsi kädessä kulkivat metsätietä, oli Ludwig-setä tullut vastaan, ja sitten oli tullut kaikki se hirvittävä, kaikki nuo inhoittavat kyselyt ja tiedustelut… Peterillä oli hihassaan vielä suruharso äitinsä kuoleman jälkeen, ja Mara kuuli Ludwig-sedän tylyn äänen sanovan:

»No, ainakaan ei miehellä ole hämäriä hännystäjiä enää… onhan se edes jotakin.»

Katkeruus valtasi Maran mielen tätä muistellessa, hän nousi ylös ja lähti kävelemään edelleen.

Paluumatkalla tulivat hänen takaansa vaunut, joissa istui Olga Brente veljensä Oskarin kanssa.

Vaunut pysähtyivät, Oda hyppäsi alas, syleili häntä hurjasti eikä ollut ilostaan ja yllätyksestään ollenkaan toipua.

»Täällä on Oskarkin. Hän tuli eilen tervehtimään minua, hänellä on nyt oma pieni tilansa, Dremmelshof, ja siellä ihana ranta. Mara, siellä täytyy meidän yhdessä maalata. Kuinka kauan te viivytte? Ja kuinka Rasmussen ja amerikkalainen voivat?»

Näin juoksi juttua ja sateli kysymyksiä; vihdoin ottivat he Maran vaunuihinsa ja saattoivat hänet Bucheneckiin takaisin.

Buchneckiläiset näkivät tietenkin heidän ajavan

»Ahaa!» sanoi Ludwig Doren, »Mara ja Oskar!»

Ludwig ja Minette katsahtivat toisiinsa merkitsevästi ja heidän mielikuvituksensa liiti jo niin pitkälle, että he alkoivat jo keskustella, oliko heidän pidettävä häät, vai eikö se ollut isoäidin asia.

»Joka tapauksessa vain aamiaishäät, mitä pienimmässä piirissä», sanoi
Ludwig mitä vakavimmin.

»Tietenkin… Ludwig, tiedätkö, mikä minua nyt huolestuttaa?»

»Mikä sitten?»

»No, Fritz on kirjoittanut Hildalle jotakin tännetulostaan.»

»Tuleeko Fritz? Mainiota, — Minette, ethän toki luule, että Fritz ryhtyisi mihinkään Maran kanssa! Sehän on suorastaan naurettavaa! Vanhahko naisserkku ja lisäksi vielä maalaajatar, jolla on musikerisuhde… Herra siunatkoon… jos hänessä edes olisi jotakin viehättävää, mutta hänhän on niin yksivakainen ja ikävä kuin nuo emansipoidut naiset aina ovat. Mistä heidän kanssaan ylimalkaan voi puhua? Ei, anna sinä vain Fritzin turvallisesti tulla… tytöt, jotka rakastuvat pianisteihin, ovat meidän Fritzille vaarattomia, ja tiedätkö, minusta on sangen mieluisaa, jos Fritz on täällä, minä pelkään näet että tuo Rasmussen saattaa vielä ilmestyä tänne, kun hän kuulee Maran olevan täällä, ja silloinhan voi Fritz toimittaa hänet pois jaloista, ettei minun tarvitse sitä tehdä.»

»Herranen aika, Ludwig, sehän voi johtaa kaksintaisteluun.»

»Kaikkia vielä, Rasmussen ei tietenkään ole hyvityskelpoinen… Mutta mitäs tytöt oikeastaan sanovat serkustaan?»

»Ah, he pitävät häntä hassahtaneena, mikäli minä olen huomannut, mutta mitään erikoista he eivät ole sanoneet.»

»Minä pyysin äitiä vielä eilen illalla selittämään Marie Agnekselle, että hänen ei pitäisi puhua meidän tyttöjemme kanssa suhteestaan Rasmussenin kanssa, mutta äiti on ollut niin omituinen näinä päivinä… minä en tiedä, pelkääkö hän Marie Agnesta vai mitä se on… hän kieltäytyi eilen jyrkästi puhumasta minun kanssani hänestä… no, minä odotan vain Birken vastausta Amrumista, sitten puhun hänen kanssaan vielä kerran suorat sanat.»

Fritz Doren, ainoa poika ja Bucheneckin perillinen, saapui todellakin lähipäivinä omaistensa luo. Ratsun kompastuminen ja ratsastajan jalan nyrjähtäminen oli hankkinut hänelle tämän loman. Hän astui vanhempainsa kotiin sirossa sivilipuvussa, keveästi keppiinsä nojaten.

Hänestä tuli heti koko perheen keskus. Sisaret pistelivät häntä herttaisesti hänen ylhäisen kalpeutensa vuoksi ja urkkivat kaikkia hänen viimeaikasia naistuttavuuksiaan… kaikkialla oli ollut ystäviä, kaikkialla oli hänestä jotakin kuultu, ja hänen piantapahtuvaa kihlaustansa jonkun rikkaan perijättären kanssa oli odotettu Bucheneckissa vuosikausia ja joka hetki.

»Tehän ette lainkaan laske minua niin pitkälle», sanoi Fritz stoalaisesti.

»Mitä sillä tarkoitat? Mitä tuo on? Vai on se meidän syymme, että sinä et saa tehdyksi päätöstä?» Hilda ja Leni olivat sangen loukkaantuneita.

»Vai ei ole», vastasi Fritz, »sillä tuskinhan ihminen alkaa kiinnittää edes huomiota johonkin, niin puhutaan tämä onneton olento perhepiirissä kerrassaan kuoliaaksi, vielä ennenkuin hän edes on siellä käynyt, ja silloin sitä luonnollisestikin vetäytyy syrjään.»

»Fritz, sinä olet sietämätön», sanoi Leni.

Onneksi oli päivällinen juuri päättynyt. Tytöt katsoivat, että Fritz tällä kertaa todellakin oli huonolla tuulella. Johtuiko se vain jalasta? Vai oliko hänellä ehkä jotakin omallatunnollaan? Toivottavasti ei se tulisi tämän loman aikana ilmi, sillä silloin olisi isän hyväntuulisuus mennyttä ja kesän koko ilo tärvelty.

Fritz herätti jo kotiatulonsa ensimmäisenä päivänä omaistensa suurta paheksumista.

Päivällisen jälkeen oli hän kenellekään mitään sanomatta mennyt yksinään isoäidin luo ja jäänyt sinne kahville, vaikka hän yleensä ei juonut kahvia. Ja palattuaan sanoi hän perhepiirissä:

»Oli muuten mainion hauska jutella Maran kanssa, isä, siitähän on tullut ihan viehättävä.»

»Se on makuasia», arveli herra von Doren olkapäitään kohauttaen. »Äiti ja minä katsomme hänen saattaneen itsensä sangen kieroon asemaan meihin kaikkiin nähden, mutta hän lähtee kai pian jälleen pois. En luule, että isoäitiparka kestää kauan tätä hermostuttavaa vierailua.»

»Isoäiti kuunteli hyvin huvitettuna, kun me juttelimme», intti Fritz kiertäen lyhyeksi leikatulta viiksiään ylöspäin, minkä riitti.

»Haluatko vielä tänään tulla minun kanssani Dremmelshofiin, Fritz?» kysyi hänen isänsä jokseenkin hermostuneena.

»Oskarin luo», vastasi Fritz hiukan punastuen, »kyllä, kernaasti, isä.»

Molemmat herrat ajoivat pian senjälkeen pois, ja tuskin olivat he kuuleman ulottuvilta, niin sanoi Hilda Lenille:

»Nyt saa hän kuulla Maran tihutyöt. Kunpa vain tietäisin, ovatko vanhemmat oikeassa! Enhän tosin voi käsittää kuinka ylimalkaan soittoniekkaan rakastuminen voi pälkähtää päähänkään, mutta tämä salakähmäisyys on minusta inhoittavaa.»

»Kuule, mennään hänen luokseen. Tiedätkö, jos hän olisi taideprofessori ja varakas, niin ei kellään ihmisellä olisi mitään sanomista, ja siksihän hän vielä voi tulla minä päivänä tahansa! Minusta on oikeastaan väärin, että häntä kohdeltiin täällä sillä tavoin viisi vuotta sitten. Säätyeroahan ei nykyään oikeastaan enää ole.»

»Ei, eihän sitä enää pitäisi olla, ja kuitenkin on ero auttamattomasti aina sama. Aseta Fritz ja Rasmussen rinnakkain ja sinä tiedät, miksi toiseen voi rakastua ja toiseen ei, vaikkapa hän sitten kymmenesti olisi pulska ja kunnon mies.»

Mara istui lähellä rakennusta maalaamassa, kun hän kauhukseen näki serkkujen tulevan, mutta ei voinut enää paeta.

He seisoivat jo hänen vierellään.

»Kuinka ihanaa! Mitä se esittää?»

»Talon yhtä nurkkaa ruusuineen.»

»Vahinko, ettei koko talo tule kuvaan, tästä sitä on niin vaikea tuntea. Aiotko lahjoittaa sen isoäidille?»

»En tiedä… vielä.»

»Me häiritsemme sinua kai, Marie Agnes?»

»Eikö mitä… taikka, aurinko laskee heti ja silloin minä lopetan… jos tahtoisitte odottaa niin kauan…»

»Niin, me olimmekin oikeastaan menossa isoäidin luo, onko hän ylhäällä?»

»On kyllä… siis näkemiin.»

»Näes, nuo ne on niitä taiteilijatapoja, joita Rasmussenilla varmaan myös on», sanoi Hilda heidän mennessään, »jokainen muu sivistynyt ihminen panee toki työnsä syrjään, kun vieraita tulee. Ajattele esimerkiksi Fritz…»

»Fritzkö? Joka menee yksinkertaisesti toisesta ovesta ulos, kun toisesta tulee vieraita! Onko ne sinun mielestäsi sitten parempia tapoja? — Hilda, mene sinä isoäidin luo, minä odotan täällä ulkona.»

Pian sen jälkeen tuli Mara maalauskompeineen ja tapasi Lenin istumassa oven edessä.

»Saanko auttaa sinua kantamaan?»

»Kiitos, jos viitsit…»

»Kyllä, minä tuon kaikki ylös.»

Leni jäi ylös, istumaan serkkunsa luo ja katsahti väliin salavihkaa Peter Rasmussenin valokuvaa Maran kirjoituspöydällä, mutta ei uskaltanut mitään sanoa.

»Mitä pidät Fritzistä?» sanoi hän vihdoin.

»Sangen paljon», vastasi Mara heti. Hän oli jo täysin tottunut tähän merkityksettömään kysymys- ja vastausleikkiin, joka näytti olevan Bucheneckissa muotina, ja piti sitä sangen mukavana, sen avulla kun saattoi niin hyvin olla piilosilla ja siinä kun tällä kertaa hänelle lisäksi oli uutuuden viehätystä, sillä hänen kumppaniensa keskuudessa Münchenissä ei tätä seurustelutapaa tunnettu — siihen ei kellään ollut aikaa.

»Meistä hän on kovin hiljainen eikä lainkaan entisissä roveissaan», jatkoi Leni.

»Niinkö», sanoi Mara, »mitenkä hänen jalkansa oikeastaan tuli nyrjähtäneeksi?»

Hän sai nyt kuulla seikkaperäisen kertomuksen hevosen kompastumisesta ja puhdisti sillä välin palettinsa, ja sitten huusi Hilda alhaalta Lenia tulemaan pian, oli jo myöhä.

Yksin jäätyään huokasi Mara syvään; hän ei tulisi serkkujensa kanssa koskaan läheisemmälle kannalle. He tuntuivat hänestä, joka kerta kun hän heidät näki, niin muuttumattomilta kuin seisoisi maailma Bucheneckissä alallansa ja olisi vain muualla joutunut tuohon huikeaan, henkeäriistävään rientomarssiin.

Luutnantin ilmestyminen oli hiukan muuttanut elämää Bucheneckissä, seurustelu naapuriston kanssa oli vilkkaampaa ja Marakin oli silloin tällöin isoäidin mukana kutsuttu mukaan, mutta hän kieltäytyi melkein aina; vain Brentein luona Seehotissa oli hän usein, siellä hän viihtyi ja tunsi olevansa rakastettu. Ympäristössä kuiskailtiin todellakin jo hänestä ja Oskar Brentestä — kumpikaan asianosainen ei tietenkään aavistanut siitä mitään — Maralle oli se, mitä täälläpäin sanottiin »liehittelyksi», aivan vento käsite; jos joku ihminen miellytti häntä, seurusteli hän mielellään hänen kanssaan paljon, yhdentekevää mitä sukupuolta hän oli, eikä aavistanut, että oli olemassa ihmisiä, joilla oli aikaa ja halua siksi ottaa hänet ja hänen ystävänsä puheensa aineeksi.

Mutta hän oli tänä aikana saanut vielä yhden ystävän, mikä pantiin hänelle sangen pahaksi.

Se oli Fritz Doren.

Dorenin perheelle oli ihan käsittämätöntä, mikä Marassa Fritziä miellytti, ja vanhemmat alkoivat jo vakavasti ajatella, olisiko heidän käytettävä mahtisanaa, sillä melkein joka päivä keksi Fritz tilaisuuden tavata Maraa, ja jos tämä ystävyys tulisi tietoon, saattaisi se tärvellä Fritziltä ympäristössä monta aviomahdollisuutta.

Esimerkiksi sangen rikkaan, mutta ylpeän pikku kreivitär Linde von Lindbergin kanssa, »jotapaitsi», sanoi Minette-täti, »tämänlaatuinen ystävyys vanhahkon ja niin keimailevan naisen kanssa kuin Marie Agnes on suoranainen onnettomuus nuorelle miehelle, sillä se estää häntä rakastumasta nuoriin tyttöihin ja johtaa hänet epäterveisiin ja luonnottomiin ajatuksiin… Katso, Ludwig, tuolla menee Fritz taas isoäidin luo, kuten hän sanoo.»

»No, annas hänen tulla takaisin», tuumi Ludwig kiukkuisena.

Hetkeä jälkeenpäin koputettiin hiljaa Maran ovelle.

»Mara, oletko siellä?»

»Tule sisään, Fritz, minä maalaan näköalaa ikkunastani, eihän se sinua häiritse?»

»Päinvastoin, on niin viihtyisää, kun työskentelet. Saako täällä sinun luonasi polttaa? Jaa, sulhasesihan polttaa tietysti myös.»

»Ei, tiedätkö, hän ei ole tupakkamies, mutta silti voit sinä huoleti tupakoida… tiedän kyllä, että se usein helpottaa.»

»Mara, sinä tiedät niin paljon, sinun kanssasi voi puhua niinkuin ystävän kanssa.»

»Kiitos, Fritz, siitä sanasta.»

Maran ääni oli liikutettu, kun hän sanoi tämän mutta hän ei katsahtanut ylös työstään, joka oli pohjamaalausta piirustuksen päälle ja senvuoksi salli hänen puhua. Fritz oli istuutunut vanhanaikaiseen pieneen nojatuoliin ikkunan ääressä ja poltti savukkeen toisensa jälkeen.

»Mara», alkoi hän hetken syvän äänettömyyden jälkeen, sopertaen, »me puhuimme eilen naimisiinmenotta ja semmoisesta ja sinun käsityksestäsi aviosta…»

»Ja hänen», lisäsi Mara.

»Niin tietysti, Peterin myöskin… se vaikutti minuun kyllä kokolailla, mutta sinä et aavista, kuinka vaikeaksi, melkein mahdottomaksi maailma tekee meille sen käsityksen noudattamisen.»

»Maailmako? Minä elän myöskin maailmassa, Fritz.»

»Niin kyllä, mutta teillä on kai… toisia vaaroja sinun maailmassasi, meillä ne ovat nämä kirotut säätytottumukset tai mitenkä sanoisin… jokainen tekee niin ja niin sen sitten tulee tehneeksi, ja tytöt ovat niin kasvatettuja, etteivät he tiedä mistään mitään ja jälkeenpäin on heille kaikki yhdentekevää… minä tarkoitan niin sanottua entisyyttä… ja näetkös, mitenkä sitä tästä ikuisesta suosta pääsee ylös… ja vaikka pantaisiin kuinkakin ovet telkeen, niin tulee kuitenkin murtauduttua ulos, ja kun sinä sanot, että Peterillä ei tähän saakka ole ainoatakaan hetkeä kaduttavana elämässään, niin sanon minä: hattu pois Peterin edessä ja… minä, minä häntä melkein kadehdin.»

»Sinäkö, Fritz?»

»Niin, tiedätkö, Mara… minä olen nimittäin kilkissä… ja pahasti olenkin.»

Seurasi äänettömyys.

Mara siveli kankaansa konemaisesti täyteen… — antaa kuvan mennä pilalle, ajatteli hän, — Fritziä ei tällä hetkellä saa häiritä.

»Jos sinun on parempi, niin kerro», sanoi hän hiljaa ja ystävällisesti.
Fritziin katsomatta.

»Onhan se oikeastaan ihan hullua, että minä puhun sinun kanssasi tämmöistä, mutta nykyaikaanhan on muotina puhua naisten aikana kaikesta ja jos jostakin, se on inhoittavaa…»

»Fritz, minä yksinkertaisesti kieltäisin sinua puhumasta siitä, ellen tietäisi, mistä syystä sinä sen teet… mehän olemme näinä päivinä jo keskustelleet kaikista näistä vaikeista ongelmista, älä siis siihen tuhlaa sanoja.»

»Ei, en, varjelkoon, no niin, näetkös, se ihminen kun ei laske minua irti, ja minä… minä kun rakastan Oda Brenteä niin hurjasti.»

»Oda Brenteä», toisti Mara ja katsoi serkkuansa hämmästyneenä.

Tämä oli peittänyt päänsä käsiinsä ja näytti sangen onnettomalta.

»Kerro», sanoi Mara vain.

»Etkö sinäkään ole keksinyt minun salaisuuttani? Kuinka omituista, kukaan omaisistani ei aavista sitä, ja sehän kaikki onkin samantekevää, kun vain saisin sen yhden tekemättömäksi… Mara, sinä ja Odahan olette niin likeisiä ystäviä, ja kun minä nyt tiedän sinun ajatuksesi meistä miehistä, niin täytyyhän minun melkein olettaa, että Oda ajattelee samalla tavalla? Ja sentähden tulin sinun luoksesi… kenties sinä voisit minua neuvoa, auttaa, Mara, tästä pulmasta!»

Mara oli vaiti pitkän kotvan.

Sitten sanoi hän väräjävällä äänellä:

»Kuinka kauhean surullista tämä on… ja mikä vahinko! Oi, miksi, miksi turmelette te itseltänne aina kaikki?»

»Mara, se on kauheaa, minä myönnän sen, mutta silloin kolme vuotta sitten oli Lieschen niin herttainen ja niin köyhä ja nälkäinen… ja sitten kävi niinkuin näissä asioissa käy, toverit ivasivat minua ja melkein pakottivat minut siihen… jälkeenpäin sitten kaikki oli pian ohi, mutta minun täytyy maksaa kauhean paljon rahaa sille intohimoiselle olennolle… Ja nyt jo toista vuotta olen rakastanut Odaa, tahtoisin nyt kysyä häneltä, en kestä kauempaa… mutta sinä voisit sanoa hänelle hyvän sanan minun puolestani, Mara… se toinen juttuhan on todellisuudessa ja aikoja sitten loppunut, aikoja… se on enää vain raha-asia eikä muuta.»

»Eikä muuta? Oi, Fritz, se on kamala asia… niin, suorastaan katala, kuinka voitkaan puhua siitä tuolla tavoin? Etkö edes tunne katumusta?»

»Katkeraakin!» vastasi Fritz tuskin kuuluvasti.

»Ja jo kolme vuotta olet kantanut sitä taakkaa… miksi et ole vanhemmillesi…»

»Vanhemmille? Tämmöistä?» Fritz naurahti katkerasti. »Isä sanoisi: 'Semmoisesta ei puhuta, poikani, se maksetaan ja annetaan nurmen kasvaa päälle; piste'. Ja äiti joutuisi suunniltaan, pitäisi minua menneenä miehenä ja lopulta… ja sehän se on katkerinta, Mara… lopulta neuvoisi hän minua kuitenkin mahdollisimman pian menemään hyviin naimisiin! Ei, minullahan ei ole ketään, joka minua näissä asioissa neuvoisi. Vasta meidän keskustelumme näinä päivinä johtivat mieleeni, että sinulla on ihan omintakeinen mielipide asiasta, ja sinä tunnet elämän… mitä minun on tehtävä, Mara?»

Mara oli noussut ylös ja käveli epätoivoisena edestakaisin.

»Fritz», sanoi hän, »se on kauheaa, mutta sinun täytyy kai naida hänet.»

»Sitä olen tuhannenkin kertaa ajatellut, mutta pitääkö meidän todella mennä naimisiin ilman rakkauden kipinää kummaltakaan puolelta?»

»Hyvä Jumala, ei, sehän olisi rikos luontoa vastaan. Silloin sinulla ei ole muuta tehtävää, kuin pitää huolta, ettei hän joudu hunningolle sinun syysi tähden, mutta mennä kenenkään toisen kanssa naimisiin et sinä minun ymmärtääkseni saa.»

»Se on liikaa! Se on liian kova rangaistus!»

»Niin, miten sitten menettelet? Minä en ymmärrä. Ellet tahdo kertoa asiaa tulevalle morsiamellesi, niin on se minusta selvä petos.»

»Mara!»

»Niin, Fritz… Peter on samaa mieltä kuin minä. Kuinka te tähän saakka aina olette saaneet tämän petoksen soveltumaan kunniantuntoonne, on minulle käsittämätöntä! Tiedättehän pohjimmaltanne sangen hyvin, että omatuntonne ei sitä hyväksy. Sinulla on vain yksi mahdollisuus. Jos tahdot naida kunniallisen tytön, niin täytyy sinun sitä ennen tehdä avoin tunnustus. Muutoin alennat häntä ja itseäsi.»

Fritz oli niinikään noussut ylös.

Alhaalla soi kello.

»Isoäiti kutsuu minua», sanoi Mara, »Fritz, minä en voi auttaa sinua muuten kuin niinkuin juuri sanoin…»

»Mutta luuletko, että Oda…»

»Minä en voi vastata Odan puolesta, minä tiedän vain itsestäni, että en voisi tehdä sitä, vaikka rakastaisin kuinka suuresti!»

»Mutta, Mara! Ja sinä sanot rakastavasi

»Niin, Fritz, se on toista. Mutta aviorikosta en voisi tehdä.»

»Aviorikosta… mitä tarkoitat?»

»Tarkoitan, että niin kauan kuin se ensimmäinen elää, on hän sinun vaimosi, olittepa sitten jollakin paperipalasella virallisesti yhteenkirjoitetut tai ette… hän on sinun vaimosi. Sehän on Jumalan säädös luomisen alusta alkaen, että kahdesta ihmisestä tulee yksi, eikä sitä lakia ihmisen pidä rikkoman, eikä hän sitä voikaan, olkoon hänellä kuinka monta puolustelua ja selittelyä hyvänsä!»

»Mara, minä luulen, että sinä olet tuossa käsityksessäsi jokseenkin yksinäinen!»

»Se on mahdollista, mutta sano minulle, koskeeko kuudes käsky vain naisia? Niin te näytätte olettavan. Mikäli minä tiedän, on Jumala sen antanut ihmisille ilman poikkeuksia… Mutta minun täytyy rientää.»

»Vielä vain yksi asia, Mara. Kauanko viivyt vielä täällä?»

»En enää kauan. Minä lähden pian merenrannalle, ehkä Odan kanssa…»

»Ah, sitten tulen minäkin perässä… Mara, sinä olet minun ainoa ystäväni maailmassa, olet näinä päivinä siksi tullut, halveksitko sinä minua?»

»En ikinä! Huomenna enemmän… voi hyvin…!»

»Minä tulen mukana alas. Minä kiitän sinua.»

Kun Mara tuli isoäitinsä luo, näki hän heti, että vanha rouva oli kovasti kiihdyksissä. Maran tulosta saakka Bucheneckiin oli isoäiti karttanut vakavampaa keskustelua pojantyttärensä kanssa, mutta viime päivinä oli vanha kauna jälleen kasaantunut ja enentynyt, ja tänä aamuna Ludwigin kanssa tapahtunut keskustelu oli saanut hänet päättämään vihdoinkin puhua asiat halki.

»Sinä olet antanut minun odottaa, oliko sinulla vieraita ylhäällä?»

»Fritz oli luonani.»

»Fritz sinun makuuhuoneessasi? Se on sangen sopimatonta, Marie Agnes… istu, ole hyvä… minä olen pyytänyt sinua tulemaan, koska katson pyhäksi velvollisuudekseni isoäitinä vielä viimeisen kerran ennen kuin minua ei enää ole sanoa sinulle, että… huomauttaa sinulle, että… Marie Agnes, etkö sitten vähääkään kadu sitä kuinka sinä kohtelet minua ja meitä kaikkia?»

Mara oli istunut tuolille vastapäätä isoäitiänsä.

Sisäisen kylmyyden tuntu levisi verkalleen yli koko hänen ruumiinsa ja jäykisti hänet.

Uusiintuisiko nyt sama kohtaus kuin viisi vuotta sitten? Hän kohotti päätään ja katsoi isoäitiinsä, mutta painoi katseensa heti taas alas, sillä kylmät silmät vastapäätä olivat häntä vastassa kuin veitsenterät.

»Sinä tiedät, isoäiti», sanoi hän sitten hiljaa, »että sinun suuttumuksesi on minun elämäni suru, mutta mitäs minä voin tehdä!»

»Tämä suru on vain sananparsi, Marie Agnes, ja mitäkö voit tehdä? Vihdoinkin jättää tuon miehen, sen tyhjätaskun, sillä minähän näen, että hänen kuvansa on yhä vielä sinun kirjoituspöydälläsi, vaikka hän jo aikoja olisi halunnut luopua sinusta.»

Mara puristi käsiänsä lujasti yhteen eikä antanut näiden pahojen sanojen tunkea sydämeensä, ja hän oli tähän viimeiseen taisteluun jo niin kauan valmistautunut, että ne todellakin vain hipaisivat häntä haavoittamatta.

Millä saattoikaan häntä haavoittaa?

»Peter ja minä pidämme yhtä kunnes se päivä tulee, jolloin voimme mennä naimisiin», vastasi hän vihdoin koneellisesti.

»Vai niin, minähän en pitkään aikaan enää ole sekaantunut sinun sisäisiin asioihisi eikä minulla ole siihen haluakaan, mutta se on sinun oma syysi, kun teistä sanotaan, että te olette jo kauan eläneet vapaassa aviossa.»…

»Sanotaanko niin?» kysyi Mara.

»Sanotaan kyllä, ja minä kysyn sinulta nyt viimeistä kertaa, tahdotko vihdoinkin luopua tuosta miehestä, joka on meidän välillämme, vai etkö?»

Ja kun Mara oli vaiti, jatkoi hän:

»Ajattele toki, seitsemän turhaan tuhlattua vuotta olet sinä nyt viettänyt… tietystihän kärsii sinun toimesi siitä, sinähän näytät vanhalta ja surkastuneelta, sinä olet kolmenkymmenen ikäinen, sinun täytyy nyt ratkaista… vain tuo mies on sinun ja omaistesi välillä.»

»Miksi hän oikeastaan on meidän välillämme?» kysyi Mara. »Tehän ette häntä edes kunnolla tunne.»

Isoäiti oli hetken hiljaa.

»Ihminen tunnetaan teoistaan. Tämä pitkä kihlaus on suorastaan epäsiveellinen, Marie Agnes.»

»Voi olla, että me syksyllä menemme naimisiin», sanoi Mara.

Jälleen syntyi äänettömyys.

Mara tunsi, että vanha rouva vapisi suuttumuksesta ja järkytyksestä, mutta minkäs hän sille mahtoi.

»On turhaa puhua sinun kanssasi, Marie Agnes, sinä olet itsepäinen… Syöksy siis onnettomuuteesi! Minä tiedän varmasta lähteestä, että sinun sulhasesi viettää huonoa elämää erään pahamaineisen kumppanin kanssa rannikolla ja…»

Mara seisoi pystyssä kuin kynttilä.

»Ah, sitten täytyy minun heti rientää sinne häntä auttamaan», sanoi hän.

Vanha rouva katsoi häntä niin typertyneenä, että Mara jo pelkäsi hänen kaatuvan tuoliltaan.

Hän astui liki ja sanoi pelästyneenä:

»Isoäiti…»

Vapisevin käsin työnsi vanhus hänet pois.

»Mene siis! Se on tämän jutun huippu! Minä ennustan sinulle kaikkinaista onnettomuutta. Mutta jos sinä sen nyt teet, niin olit minun luonani viimeistä kertaa… Mene vain, mene.»

Mara seisoi liikkumattomana hänen rinnallaan.

»Isoäiti!» sanoi hän vielä kerran, sitten kääntyi hän ja meni ovesta ulos.

6.

Peter Rasmussen laski kynän kädestään ja kuunteli herkeämätöntä kaukaista kohinaa ja jyrinää.

Se tuli tuolta särkkien takaa.

Siellä viskautui vesi myrskyn ajamana rannalle ja pakeni taas viheltäen ja pauhaten kivien ja merenruuhkan ja puunsirpaleiden yli takaisin synkkään hautaansa.

Peter tuijotti silmät selällään eteensä ja kuunteli kuin lumottuna.

Lähenikö se vai loittoni?

Tämä kumajava kellonääni se joka kerta värähdytti hänen sieluaan kuin tuntemattomista maailmoista kuuluva huuto, joka koski mieskohtaisesti häntä, mutta jota hän ei saattanut ymmärtää, ja nyt tuli kokonainen sävelten orkesteri paisuen valtavaan, miltei yliluonnolliseen voimaan ja kauneuteen… hän nousi vaistomaisesti ylös ja piti henkeänsä odottaen viimeistä riemuisaa finalea… nyt… nyt se tuli! Kuolon- ja voitonhuudolla yhtaikaa paiskautuivat hyökkäävät aallot rannalle, kohistakseen sitten verkalleen takaisin vaimentuen loittoneviin säveliin, kunnes taas suuri kello syvyyksistä ilmoitti uutta, mahtavampaa rynnäkköä.

Olipa se ilta!

Peter seisoi matalan pienen ikkunan ääressä, jota myrsky ravisteli niin että ruudut helisivät. Hän katsoi ulos pimeään yöhön ja tunsi pimeydessä meren tulevan kuin jättiläiskouran, joka aikoi yhdellä otteella temmata pienen saareen syvyyteen… ehkä jo seuraavalla…

Häntä puistatti ja hän käveli pienessä huoneessa edestakaisin.

Jäi seisomaan nurkassa olevan vanhan klaveerin eteen. Melkein arkaillen kuin varas aukaisi hän kannen ja löi pari akordia syvän huokauksen päästessä rinnastaan.

Yhtä varovasti, surullisen tuskaisesti pani hän kannen kiinni taas ja palasi nopeasti kirjoituspöytänsä ääreen, missä yksi yksinäinen kynttilä valaisi hänen paksua käsikirjoitustaan.

Hän oli äsken heittänyt kynän luotaan niin rutosti, että valkoiselle paperille oli pärskähtänyt lukemattomia mustepilkkuja. Peter otti viivoittimen ja ajatuksiinsa vaipuneena — veti paperille hienoja suoria viivoja ja järjesti mustia pisteitä ryhmiin ja kuunteli kohisevaa, pauhaavaa sinfoniaa ulkona ja näki Ahdin istuvan mereisessä linnassaan suurta kultaharppuansa soittamassa.

Hän veti pöytälaatikkonsa auki, penkoi Maran kirjeitä — jäljensi niistä jotakin, mutta hänen kätensä alkoi vapista ja äkkiä tempasi hän kirjoittamansa paperin, rutisti sen kourassaan ja nakkasi maahan.

Hänellähän ei ollut enää aikaa menettää, viiden viikon kuluttua viimeistään oli käsikirjoitus lähetettävä, ja mitä oli hän näinä pitkinä, ihanina viikkoina aikaansaanut!

Tuskin mitään!

Hiki kihosi hänen otsalleen, kun hän tänä iltana jälleen silmäsi työtään… hän oli viikkomääriä ikäänkuin kiertänyt ympyrää, kieppunut yhden kuolleen kohdan ympäri kertomuksessa, hävittänyt lehtiä lehtien jälkeen, vihdoin ikäänkuin raivosta kirjoittanut pari lukua, ja sitten taas oli edessä se kuollut kohta ja kaikki taas nurinnarin.

Hänellä ei ollut mitään rauhaa työssään.

Se se oli.

Sen rauhan olivat he häneltä vieneet.

Mara ja Knud.

Hänen morsiamensa ja hänen paras ystävänsä. Se oli alkanut, kun Knud tuli Müncheniin eikä antanut hänen kirjailijatoimelleen kylliksi arvoa. Luuli itse jotakin siitä ymmärtävänsä ja oli yllyttänyt Marankin hänen työtänsä vastaan; sen oli hän, Peter, kauan tuntenut.

Ja kamalahan oli ollut Maran ajatus neuvoa Knudiakin vielä ottamaan osaa tähän kilpailuun. Se oli sentään kaiken huippu.

Se oli vienyt häneltä maan jalkain alta, sillä niinhän oli tosiaan käynyt, että Knud maalaamisen asemesta oli äkkiä alkanut kirjoittaa… luonnosta, kuten hän sanoi, niin, ja sen sijaan, että olisi auttanut häntä, istui nyt toisessa kerroksessa hänen yläpuolellaan olevassa huoneessaan ja kirjoitti myöskin.

Tai eihän oikeastaan milloinkaan voinut tietää, kirjoittiko hän vai ei. Hän ei koskaan puhunut siitä, oli usein poissa päiväkausia, teki purjehdusmatkoja kalastajien kanssa, pelasi yöt läpi mannermaan kapakoissa, tuli, kun sattui, taas takaisin, makaili tuntimääriä tai päiviä rannalla, pimisi päiväkausiksi ylös asuntoonsa, oli aina herttainen ja uskollinen hänelle, Peterille, ja riisti kuitenkin koko hänen rauhansa.

Useammin kuin kerran oli Knud antanut hänen selvästi ymmärtää pitävänsä hänen romaaniansa heikkona. Suoraan hän tosin ei ollut sitä sanonut. Mutta, Peter tunsi sen.

Entä Mara…?

Peter kiristi hampaitaan.

Että Mara ei rakastanut hänen romaaniaan, senhän hän oli tiennyt jo kauan. Mutta Mara oli kuitenkin uskollisesti pysynyt hänen puolellaan, kunnes — niin, kunnes Knud Hansen tuli.

Siitä pitäen oli kaikki muuttunut.

Hän oli käynyt tätä salaista, sisäistä kamppailua mielessään jo kauan, mutta elämässähän on salaisia taisteluita, joista ei kukaan saa tietää mitään.

Vain täällä tämä kohiseva, pauhaava Pohjanmeri, nämä karkeloivat, tanssivat laineet, jotka antavat elämänsä pärskähtää valkeaksi vaahdoksi, ne olivat riistäneet hänen salaisuutensa, ne ivasivat ja pilkkasivat häntä, ne puhkesivat hänen kanssaan elämän, pohjasyvyyksistä lähteviin säveliin, ne repelivät myöskin koko hänen teoreettisen kirjailemiskudoksensa pelkiksi lepattaviksi riekaleiksi, ne yrittivät säälimättömästi murskata hänet ja pyyhkäistä pois kaiken elollisen piiristä!

Peter kamppaili niiden kanssa vereen saakka, ja monesti, kun ne lauloivat liian äänekkäästi, istuutui hän klaveerinsa ääreen ja vaienti ne soittamalla hurjia, riemuisia säveliä ja soitti kirjoituspöytänsä ympärillä kurkkivat haltijat suohon, kunnes itse näännyksissä vaipui vuoteellensa ja nukahti ja — näki unta merestä.

Mutta ne eivät häntä masenna!

Hän oli mies. Olihan hän työskennellyt nyt jo vuosia tämä saavutus päämäränänsä ja työskennellyt hyvällä omallatunnolla ja puhtain käsin.

Ne eivät saisi syytä kerskua olleensa oikeassa, kaikki ne, jotka silloin olivat varoittaneet häntä muuttamasta alaa. Kaikki! Senkö vuoksi he sen tekivät, etteivät suoneet hänelle menestystä?

Kuinka Marakin silloin Berlinissä oli häntä pyydellyt, kun hän puoliksi ylimielisyydestä kirjoitti erään kertomuksen sanomalehteen ja sai ensimmäiset kolme sataa markkaansa! Helposti oli sitten vielä ansainnut useita satoja sanomalehtiartikkeleilla ja sarkastisilla arvosteluilla, jotka tosin eivät ensinkään miellyttäneet Maraa, mutta työskentelihän hän vain Maran vuoksi, voidakseen vihoviimeinkin rakentaa heille kodin, ei vaivaista musikerimajaa, vaan oikean kodin, jonka hän tahtoi suurilla varoilla loistavasti sisustaa; mitenkäpä sitä milloinkaan voisi musikerina saavuttaa! Kirjailijana sitävastoin viittoivat hänelle juuri nuo helpot, tarumaiset tulot… Jos hän nyt voitti tässä kilpailussa, niin kilpailisivat jälkeenpäin kaikki sanomalehdet ja kustantajat hänestä. Ja professori Lenthe, jonka ääni painoi paljon palkintolautakunnassa, oli häntä kiittänyt ja rohkaissut.

Joutavuuksiahan ne vain olivat, joita vastaan hän täällä kamppaili, ja se, että he kaikki väittivät, ettei kirjaileminen ollut hänen oikea alansa ja että pari sanomalehtimenestystä ei merkinnyt mitään — se oli vain kateutta. Jos ei vain tätä onnetonta matkaa olisi ollut, niin istuisi hän ahkerasti Münchenissä ja kirjoittaisi, mutta sen sijaan oli Knud kustantanut koko tämän matkan ja istunut sitten hänen viereensä ja alkanut myöskin kirjoittaa — Maran neuvosta!

Niin, eivätkö he sitten tienneet tällä yksinkertaisesti hänet tuhoavansa? Ja elleivät he sitä tienneet, miten saattaisi hän sanoa sen heille? He eivät olisi häntä ymmärtäneet.

Ottihan tähän kilpailuun osaa tuhansia ihmisiä. Palkintoja oli romaaneista, luonnoksista, jopa sävellyksistäkin. Kävisikö hänen sanominen Knudille: 'älä sinä ota osaa!' kun Knudinkin elämänonni ehkä riippui siitä?

Kas! Mikä ääni se oli, mikä rämähdys — romahtiko talo läjään? Kas, taaskin! Ylhäällä Knudin huoneessa oli ilmeisesti ikkuna rävähtänyt auki, ja hänen isäntäväkensä nukkui jo aikoja.

Olikohan Knud pannut käsikirjoituksensa edes kunnollisesti talteen? Kuinka helposti saattaisi tuulenpuuska myllätä kaikki sekaisin! Tehköön sen, se ei häneen kuulunut! Knudhan ei ollut uskonut hänelle salaisuuttaan, mitä hän kirjoitti ja miten… eikä hän milloinkaan mennyt Knudin huoneeseen, ei tahtonut siihen sekaantua.

Kas! Nyt kävi ovi, hän kuuli kalastaja Klaassenin kapuavan ylös ja sulkevan ikkunan. No, kaipa sitten käsikirjoitus oli pelastunut.

Peter teki päättävän liikkeen ja ryhtyi taas työhön vaatimattoman kirjoituspöytänsä ääressä.

Missähän Knud mahtoi olla?

Ehkä mannermaalla? Kenties oli lähtenyt Maran luo?

Miksei hän ollut kirjoittanut Maralle niin pitkään aikaan?

Ja miksi oli Mara sitten äkkiä taas omaistensa luona?

Oliko siellä sovinto tekeillä? Sehän oli mahdollinen vain, jos Mara hylkäisi hänet.

Olisiko — olisiko se mahdollista?

Marahan oli ollut niin omituinen silloin eronhetkellä Münchenissä… olisiko todellakin jotakin ollut hänen ja Knudin välillä? Välähdyksiä kulki koko ajan hänen silmiensä edessä: Knudin sairaus, Maran hoito, ja jälkeenpäinhän oli Knud viettänyt joka iltapäivän Maran luona ja vain hän, hän oli ollut sokaistu!

Hän voihkasi ääneen.

Hänen koko elämänsä oli noiduttu: Mara hylkäsi hänet, ja Knud, jonka hän oli ottanut luoksensa, raahasi hänet tänne ja sen sijaan että olisi jättänyt hänet rauhaan, kiihdytti hänet kuoliaaksi tällä kilpailulla.

Hulluksi tästä kaikesta oli tulla.

Mitä oli hänen tehtävä? Onnistuisiko heidän nöyryyttää häntä? Sillä muuta he eivät kuitenkaan saattaneet tarkoittaa.

Hän tarttui äkkiä kynään ja alkoi kirjoittaa ja kirjoitti koko yön rautaisella tarmolla.

Aamulla tapasi hänen emäntänsä hänet nukahtaneena pöytänsä ääreen, pää käsivarrelle vaipuneena.

Emännän onnistui vain vaivoin saada hänet hereille.

»Herra Rasmussen», sanoi hän sitten, kun tämä pökertyneenä hypähti ylös, »ei tämä tämmöinen kelpaa. Se paljo kirjoittaminen yötä myöten ei ole hyväksi. Juokaa nyt kahvinne ja pankaa sitten maata, minä herätän teidät päivällisaikaan, mutta hyväksi tämä tämmöinen ei ole.»

Peter otti häneltä ääneti kahvitarjottimen ja meni se mukanaan oven edustalle aamuaurinkoon.

Myrsky oli tyyntynyt, mutta kaikki näytti revellyltä ja väsyneeltä kuin hurjan taistelun jälkeen.

Kahvi vahvisti ja virkisti häntä, hänellä oli tunne ikäänkuin olisi hän toipunut ankarasta taudista.

Mutta oliko hän sitten tänään terve?

Vaivaloisesti kokosi hän ajatuksensa.

Niin, hän oli viime yönä kirjoittanut valmiiksi viimeistä edellisen luvun ja ellei Knud aivan pian palaisi, kirjoittaisi hän lopun lähipäivinä.

Kuinka ihana olikaan tämä aamuilma!

Hän tunsi halua mennä merelle ja uida. Hän nousi ja kulki hiukan hoippuen kapeaa niittypolkua pitkin, joka johti särkän harjalle ja sitten siitä merelle.

Kun hän oli mennyt, tuli vastapäiseltä puolelta Knud Hansen takaisin.

Hän oli suuresti muuttunut viime viikkoina.

Hänen käyntinsä oli voimakas ja joustava, hänen kasvojensa väri niin ruskea, että silmät näyttivät vielä helakammilta. Hän astui reippain askelin ikäänkuin iloisen sanoman tuoja.

Hän meni suoraan ystävänsä huoneeseen, mutta tapasi sen tyhjänä.

Knud katseli ympärilleen ja silmäys kauhean paksuun käsikirjoituspinkkaan sanoi hänelle, että Peter oli ollut ahkera.

Maassa oli rypistetty paperi.

Knud ei itsekään tiennyt, minkävuoksi hän sen otti ylös ja silitti auki; sitten kävi hänen kasvojensa ilme vakavaksi ja jännittyneeksi, kahdella askelella oli hän klaveerin luona ja koetti saada sävellyksestä selkoa.

Se oli pieni laulu ja alle oli kirjoitettu seuraavat sanat:

Kun kuohuu pauhinalla yön aikaan vaahto veen, niin Ahti aaltoin alla on kultaharppuineen.

Ja jäyhin sorminensa sen kieliin kun hän käy, niin ääriin rantojensa veet merten järkähtäy.

Jo kohta kautta hyrskyn ja pauhun valtaisen — kuin kellonsoitto myrskyn soi laulu laineiden.

Ja laineen laulun loiton sen tuuli maihin tuo ja paisuu sävel soiton… vie sydämees sen vuo…

Sanan »sydämeen» oli Peter pyyhkinyt pois ja kirjoittanut sen sijaan »kuolohon».

Knud oli niin järkytetty, että hän tuskin saattoi lukea sanoja ja sitten alkoi hän soittaa, mutta hänen kätensä olivat liian rauhattomat, hän hypähti ylös pani sävellyksen huolellisesti säilyyn povitaskuunsa, seisoi sitten hetken alallaan ja huuteli ääneen Peterin nimeä.

Emäntä tuli sisään ja ilmoitti Peterin menneen ulos. Hän oli Knudia kohtaan epäluuloinen, Peter oli hänen ilmeinen lemmikkinsä, mutta Knud osasi aina kuitenkin herttaisuudellaan tehdä hänet aseettomaksi.

Tänään ei Knudilla ollut aikaa ajatella emäntää. Hän riensi Peterin perässä merelle.

Hän löysi tämän korkeassa lieteruohikossa nukkumassa.

Hän katseli ystäväänsä huolestuneena.

Silmät olivat niin sisäänvajonneet ja suora nenä pisti esiin sitä voimakkaampana. Knud oli jälleen aivan haltioitunut näiden kasvojen jalosta kauneudesta; varsinkin hienopiirteinen suu kiinnitti hänen huomiotansa tällä hetkellä, ikäänkuin näkisi hän sen ensimmäistä kertaa, tuon merkillisen piirteen huulien ympärillä kuin puolinaisen hymyn, josta ei tiennyt, oliko se pilkkaa vai hyvyyttä, ja tuon voimakkaasti kaartuneen otsan, jonka takana tämän kumman miehen salatut aarteet asuivat, tämän miehen, jota Mara rakasti. Hyvänen aika, niin, tietenkin. Mutta mitä olisi tästä miehestä kerran tuleva?

Knud Hansenilla oli ilkeä tuntu, ikäänkuin joku näkymätön kolmas seisoisi hänen ja nukkuvan välillä… jota Mara rakasti, Mara!

Hän teki vaistomaisen liikkeen, ja Peter heräsi.

Merkillistä. Knudin jälleennäkemisilo surkastui äkkiä pieneksi kasaksi harmaata tuhkaa, kun hän katsoi Peterin tummiin silmiin, jotka tuijottivat häneen pelästyneesti ja melkein vihamielisesti. Mutta hän tointui pian.

»Täällä sitä taas ollaan, poikani», sanoi hän heittäytyen Peterin viereen ruohikolle, »minulla on säkillinen uutisia sinulle.»

»Missä sinä sitten olit?» kysyi Peter verkalleen, yhä puolipökerryksissä.

»Meressä, merellä ja meren alla… minä tunnen tämän suuren sfinksin nyt hyvin… sitten maalla… kuule, minä olen nähnyt Maran.»

»Maran», toisti Peter.

Eikö hän sitä ollut tiennyt?

»Niin, minä tulin Dremmelshofiin, me olimme purjehtiessa eksyneet ja laskimme maihin Oskar Brenten rantaan.»

Knud vaikeni.

Mutta kun Peter oli ääneti, jatkoi hän:

»Oskar oli sangen ystävällinen ja kohtelias minulle, kutsui meidät sisään ja siellä tapasimme hänen sisarensa Odan, Maran ja… Fritz Dorenin…»

Jälleen pysähdys.

»Tiedäthän kai», sanoi Knud sitten, »että Fritz ja minä lopulta ylimmällä luokalla olimme vähällä joutua kaksintaisteluun, minä luulen, että hän vihaa minua, mutta Mara, sinun morsiamesi, tervehti minua niin ystävällisesti, että Fritz hillitsi mielensä ja antoi minulle myöskin kättä. Meitä oli siellä oikeastaan sangen lystikäs seura.»

»Entä Mara?» sanoi Peter vihdoin.

»No, tottahan tietänet kaikki?»

»En mitään; tiedäthän, että Maran ja minun välillä on sopimus olla kirjoittamatta useammin kuin kerran kuussa.»

»Tiedän. No niin: Mara on joutunut riitaan vanhan rouvan kanssa.»

»Tietysti, sanoinhan sen hänelle jo ennakolta. Miksi hän aina kuitenkin menee noiden ihmisten luo?»

Knud kakisteli.

»Niin näes, Peter, koti on sentään aina koti. Hän ei saattanut jäädä enää kauemmaksi vanhuksen tykö ja aikoi heti tulla sinun luoksesi, mutta ei saanut vastausta sinulta korttiinsa, hän arveli kortin kai joutuneen hukkaan, ja muutti aluksi Brentein luo ja aikoo nyt Odan kanssa maalailla Oskarin talossa. Mutta minä sain hänet kuitenkin lupaamaan, että hän joka tapauksessa käy meitä katsomassa.»

Peter hypähti ylös.

»Sinä!» sanoi hän vain.

Knud katsoi hänen ohitseen.

»Niin», vastasi hän ihan rauhallisesti, »Maralla oli niin ikävä sinua, hän aikoo pian palata Müncheniin ja tahtoisi kai sitä ennen tavata sinua.»

»No niin, tietenkin», sanoi Peter, puhuen nopeasti ja kiihtyneenä, »muuten ei se kortti ole huikkaan joutunut, minä ajattelin hänen puhuneen vain… ylimalkaisesti, varsinkin kun hän ei kirjoittanut mitään yhteentörmäyksestä vanhuksen kanssa.»

»No, toivottavasti hän nyt pian tulee; sitten meitä on jälleen kolme niinkuin Münchenissä», sanoi Knud selällään maaten ja taivasta tuijottaen.

»Minä en voi työskennellä, jos niin paljon ihmisiä on koolla», huudahti
Peter äkkiä.

»Paljon ihmisiä? Muut eivät kai tule mukaan… Muuten näytti Oda Brentekin sellaiselta kuin hän mieluummin olisi jossakin muualla kuin kotona, ja Fritz Doren on nyrjäyttänyt jalkansa ja näytti sangen surkealta… Peter, vanha mies, sinä kai olet tehnyt tuimasti työtä?»

»Olen, tuimasti, ja minun täytyykin taas palata kotiin… Sinä kai jäät kuitenkin tänne rannalle aamupäiväksi?»

»Ajattelin toimittaa vielä pitkähkön merihartauden. Niinpä näkemiin myöhemmin.»

Peter kiiruhti kotiin pitkin askelin.

Mara tuli.

Se oli hänen ainoa ajatuksensa.

Mara varmaan moittisi häntä, ettei hän ollut pitemmällä työssään, mutta siihen oli Knud syypää, rauhanhäiritsijä, tuo kolmas, joka oli tullut hänen ja Maran väliin.

Mara tuli.

He olivat viettäneet iloisia päiviä Dremmelshofissa, Mara ja Knud, sillä välin kuin hän tässä kauheassa yksinäisyydessä oli kamppaillut olemassaolostaan.

Mutta huvitelkoot he, he eivät saisi häntä houkutelluksi tieltä, ja jos he häiritsivät häntä, niin hänpä lähteekin, hän. Niin, hän lähtee! Se oli vapauttava ajatus. Ihan sama minne.

Mutta täällä hän ei voinut saada työtänsä valmiiksi, sen hän tiesi.
Ehkeipä hän valmistu lainkaan!

Lähipäivinä ei Maralta saapunut mitään tietoa.

Knud loikoili rannalla ja Peter istui huoneessaan ja kirjoitti. Joka kerran kuin kuuli oven käyvän, odotti hän Maran ilmestyvän.

Siitä kävi hän vielä hermostuneemmaksi.

Ja loppu, hänen kertomuksensa loppu!

»Minä en tiedä mitään loppua», sanoi hän kerran aivan ääneen itsekseen.

Onko sitten elämässä aina loppua tällaisissa tarinoissa?

Tässähän ei oikeastaan voinut tarkoin määritellä alkua eikä loppua ja elämässähän ei romaaninloppua ollut melkein milloinkaan. Aina jäisi vielä jotakin sanottavaa, jota tuskin saattoi sanoilla ilmaista… toisin oli musiikin laita: suuressa sinfoniassa tuntee lopun, sävelen häipymisen, ja jokainen seuraa kehitystä mukana, tarvitsematta muuntaa loppua, suurta, kaameaa loppuakordia arkisiksi, voimattomiksi sanoiksi.

Herra varjelkoon, kuinka hänen sielunsa janosi ja himoitsi musiikkia näihin aikoihin!

Eräänä iltana, kun hän tiesi Knudin lähteneen purjehtimaan muutamien merimiesten kanssa, istahti Peter jälleen klaveerin ääreen ja alkoi soittaa.

Kun hän vihdoin monen tunnin kuluttua väsyneenä taukosi ja kun hän kääntyi huoneeseen päin, seisoivat Mara ja Knud ovella.

Mara tuli hänen luokseen silmät suurina säikähtyneinä ja suuteli häntä. Hervottomana antoi hän sen tapahtua. Hän oli kuin pökerryksissä ja tuijotti ystäviänsä kuin tajuttomana.

Knud katkaisi hiljaisuuden.

»Peter», sanoi hän liikutettuna, »ei auta, minun täytyy se nyt sinulle sanoa, sinä soitit ihmeteltävästi, kuule, se on kerrassaan kuolemansynti, että olet jättänyt musiikin! Minä olen sanonut sen sinulle jo tuhannen kertaa, mutta nyt minä vannotan sinua! Heitä käsikirjoituksesi hiiteen! Heitä se mereen ja kirjoita, mitä tänään, mitä kaikkena tänä aikana olet säveltänyt! Se ei ole liian myöhäistä! Ole mies ja pyörrä!»

Peter katsoi mykkänä toisesta toiseen, sitten työnsi hän Maran pois ja oli seuraavassa sekunnissa kadonnut ovesta ulos.

»Hyvä Jumala, mitä teittekään!» huudahti Mara nyt pelästyneenä, »kuinka saatoitte niin käydä hänen kimppuunsa… minne hän nyt meni…»

Knud oli heittäytynyt istumaan eräälle tuolille.

»Ystävät», sanoi hän, »eikö teillä sitten enää ole mitään tuntua siitä, mikä on taidetta, oletteko te sitten näinä kolmena vuonna niin typertyneet, tyhmenneet ja tympeyneet, että annatte sellaisen miehen kuin Peter istua kirjoituspöydän ääressä kirjoittamassa romaaneja, kun hän on musiikkimies… mutta suokaa anteeksi, Mara-neiti, minähän olin valmistanut teitä siihen, että Peterissä on ollut tapahtumassa muutos siitä pitäen kun hän on täällä… mutta tuo ihana sinfonia, jonka me juuri kuulimme, sai minut suunniltani… ja koko juttuhan on suorastaan ihan nurinpäinen.»

Mara näytti melkein yhtä hämmästyneeltä kuin hänen sulhasensa.

»Minä menen hakemaan Peteriä», sanoi hän hetken kuluttua tavattoman tyynellä äänellä ja meni hitaasti pois.

Peter harhaili ilman päämäärää särkillä.

Hän oli kauheasti kuohuksissaan.

Vihdoin heittäytyi hän väsyneenä lieteruohikkoon ja koetti palauttaa mieleensä, mitä oikeastaan oli tapahtunut.

Hän oli vielä kokonaan sävellyksensä lumoissa, ja silloin seisoi äkkiä Knud kuin kostonenkeli hänen edessään ja vannotti häntä säveltämään edelleen, ja siinä oli Mara ja katsoi häntä suurin, rukoilevin silmin, vai eikö Mara lainkaan ollut mukana? Oliko se ollut vain ilmestys? Häntä kutsuva kohtalo?

Hän tarttui käsin otsaansa — oliko hän hulluksi tulossa?

»Jumalani», voihkasi hän, »mitä sinä minusta tahdot?»

Hän makasi näin ehkä tunnin, yö oli tulossa, lämmin ja tuoksuinen, tumman meren yli asetti kuu leveätä hopeasiltaa. Silloin kuuli Peter läheneviä askeleita ja tunsi kaukaa Maran hahmon.

Se oli todellakin Mara, ja nyt oli Peteristä taas kaikki selvää.

Knud oli houkutellut Maran tulemaan ja tahtoi nyt houkutella hänet, Peterin, heittämään mereen sen työn, jolle hän rakensi tulevaisuutensa, jolle hän jo vuosia oli uhrannut aikansa, voimansa, sielunsa, kaikkensa, Herra siunatkoon, kaikkensa ja joka nyt muutaman päivän perästä olisi valmis! Ja minkä vuoksi? Jotta hän ei saisi näitä kymmentätuhatta markkaa eikä voisi mennä naimisiin Maran kanssa. Mahtoiko Mara…

Mutta silloin juuri oli Mara jo hänen vieressään, hänen hahmonsa näytti hämärässä niin suurelta ja hän oli niin kaunis, vielä kauniimpi kuin ennen… Peterin ruumista puistatti ja hänen huulilleen oli pyrkimässä pyyntö, mutta hän oli ääneti ja nousi vain puoliksi ylös, kun Mara nyt istahti hänen, viereensä.

Mara tarttui hänen käteensä ja silitti sitä hiljaa. He katselivat molemmat merelle ja olivat vaiti.

— Eikö hän sitten minua lainkaan tervehdi, ajatteli Mara.

Hän tunsi, että hänen täytyi aloittaa puhelu, sillä Peter, joka oli hänestä aina ollut hyvin korkealla, tuntui hänestä tänään niin avuttomalta kuin lapsi. Jotakin on nyt meidän välillämme, mitä lienee! tahtoi hän sanoa, mutta sanoi vain: »Kuinka sinä oikein voit?» Ja kun Peter ei vastannut: »Oliko paha, että tulin? Minä palaan Müncheniin näinä päivinä ja kaipasin kuulla sinusta ja sinun työstäsi… Milloin voit lukea minulle? Minä olen niin kauhean jännityksissä kaikesta.»

Peterin olisi tehnyt mieli itkeä, itkeä niinkuin meri, joka tuolla heidän jalkainsa juurella niin herkeämättä itki ja huokasi.

Hän sai vaivoin hillityksi itsensä.

»Sinähän kuulit, mitä Knud sanoi — mereen pitää minun se heittää.
Arvattavasti ajattelet sinäkin samalla lavalla.»

»Oi, Peter, kuinka voit sitä ajatella, sinähän olit niin hyvissä otteissa Münchenissä, ja että sinä lomahetkinä soitat… sehän on vain ihanaa.»

»Münchenissä minä olinkin hyvissä otteissa, mutta tiedäthän kai, että
Knud myöskin on kirjoittanut?»

»Kyllä, hän kertoi sen minulle, minä olen niin iloinen, että hän jälleen tekee työtä, se on varmaan vain sinun ansiotasi, vaikka hän onkin tekeleeseensä tyytymätön… Sitäpaitsi, ettehän te… hänen on korkeintaan luonnos ja sinun paksu romaani, jotenka mistään kilpailusta teidän välillänne ei voi olla puhettakaan.»

»Koko juttuhan on juuri kilpailua, Mara… oikeastaan hornan keksintöä ihmisten tekemiseksi hulluiksi mielipuoliksi! Kuinka voi lyhyessä ajassa luoda jotakin kunnollista, valmista! Ellei minulla olisi ollut tämä työni tekeillä jo kolme vuotta, en lainkaan yrittäisi, ja sittenkin on sangen epätietoista, tokko valmistun Mara, kuule, on jo myöhä, missä sinä sitten asut?»

»Kylässä, Knud hankki huoneen suutari Jensin luona minulle ja Oda Brentelle, joka tulee huomenna. Minun täytyy nyt lähteä kotiin, kello on jo yli kymmenen. Tuletko mukaan, vai oletko liian väsynyt? Sieltähän on vielä puolen tunnin matka teidän erakkomajaanne. Tästä, heti särkän takaa.»

He olivat nousseet ylös molemmat ja kävelivät peräkkäin kapeaa särkän poikki vievää polkua alaspäin. Mara kulki edellä. Peter tuli perässä, Hetken kuluttua alkoi hän kysellä Maran olosta isoäidin luona, ja Mara kertoi hänelle kaikki, mutta he puhelivat kuin unessa eikä kumpikaan oikein kuullut, mitä toinen sanoi. Heidän välillään kulki kolmas.

Kuutamo paistoi heidän polulleen ja valaisi selkeästi heidän kookkaat hahmonsa. Knud Hansen oli avoimen ikkunansa ääressä ja näki heidät kaukaa ja ihmetteli, minkävuoksi Mara käveli niin kumarassa kuin olisi kantanut raskasta taakkaa.

7.

Rannan pehmeällä sannalla makailivat Mara ja Oda Brente pitkällään.

Vähän kauempana rakensivat Fritz Doren, Oskar Brente ja Knud Hansen santalinnaa ja iloitsivat kuin lapset, kun tunnoton kylmä laine pyyhkäisi pois muhkean laitoksen ja kohahti heidän ylitseen.

Kävi navakka tuuli, mutta taivas oli vielä sininen ja aurinko paistoi kirkkaasti.

»Milloin Rasmussen lukee sen meille?» kysyi Oda äkkiä vaiteliaalta ystävättäreltään.

»Ah, en tiedä, tokko hän lukee lainkaan», vastasi Mara.

»Hän lupasi minulle eilen illalla. Mutta tiedätkö, Hansenin pitää myöskin lukea. Se tulee olemaan hurjan jännittävää. Minä esitän, että tehdään se tänä iltana, lähetetään serkkusi Fritz Rasmussenin luo taivuttamaan häntä… Ah, jospa Dremmelshofissa ja Bucheneckissa aavistettaisiin, kuinka tuttavallisia me täällä kaikki olemme… Kuule, eikö Rasmussen ole lainkaan mustasukkainen sinun ystävyytesi vuoksi Fritz-serkun kanssa?»

Mara nousi ylös ja katsoi Odaa kummastuneena. Hän oli viime aikoina ollut niin omien asioittensa askarruttamana, että oli kokonaan unohtanut Odan ja Fritzin. Hän oli kyllä huomannut, että Oda alkoi kiinnittää huomiota hänen serkkunsa varovaan kosieluun, mutta Fritzhän oli hänelle sanonut, ettei hän ainakaan kahteen vuoteen vielä aikonut… ja nyt? Oda katseli taivasta, ja Mara sanoi vain:

»Kuule, älä koskaan käytä tuota kamalaa sanaa 'mustasukkaisuus', jo sen kaiku on niin halpa ja alhainen…»

»Mara-kulta, todellisessa rakkaudessa täytyy aina olla mustasukkaisuutta, muuten et tiedä, mitä rakkaus on.»

»Tiedätkö sitten sinä?» teki Maran mieli kysyä, mutta nieli sanansa. Oli näet yksi aine maailmassa, josta hän ei mielellään keskustellut. Se oli rakkaus: ihmisten käsitys siitä tuntui hänestä niin alhaiselta ja arkiselta, että hän tosiaan ei tiennyt, mitä sille mahtoi. Hän ei myöskään saattanut kuvitella, että Fritz ja Oda voisivat mennä kihloihin, niin kauan kuin Lieschen Meier oli elossa. Fritz ei ollut enää kajonnut tähän asiaan, mutta ehkäpä hän aikoi puhua siitä Odan kanssa täällä Hölupissa? Ja mahtaisiko Oda suostua Lieschenistä huolimatta?

— Merkillistä! Kaikkialla on tämä salaperäinen kolmas, josta vanha
Häberle puhui! ajatteli Mara: — Fritzin ja Odan välillä se on onneton
Lieschen, mutta kuka se on Peterin ja Knudin välillä? Ja kuka Peterin
ja minun välilläni?

Kuinka muuttunut hän olikaan tänne saarelle tultuaan ikäänkuin joku
Vellamonneito olisi hänet loihtinut! Mitä olikaan Knud hänestä tehnyt!
Oliko Knud hänen paha henkensä?

Ja mitä oli tullut Peterin ja Knudin välille?

Mitä saattoi sellaisen ystävyyden väliin tulla?

Mara ei tiennyt enää, rakastivatko vai vihasivatko Peter ja Knud toisiaan, kaikki oli nyt niin merkillistä ja niin sekavaa ja hämärää. Näköjään viettivät he täällä kaikki niin tuttavallista elämää, kuten Oda sanoi, mutta salassa kulki kukin suurta, katkeraa taakkaansa kantaen eikä kukaan näyttänyt todellista olentoansa, ja Marasta tuntui kuin he kaikki yhdessä kietoutuisivat yhä lujemmin suureen, näkymättömään verkkoon, josta ei millään enää päässyt irti.

Herrat palasivat nyt heidän luokseen, ja Oda pyysi heti Fritz Dorenia menemään Peterin luo pyytämään häntä tänä iltana lukemaan heidän verannallaan.

»Muuten täytyy teidän lukea, herra Hansen», sanoi hän lopuksi.

»Miksei», vastasi Knud välinpitämättömästi, »minä sainkin sen eilenillalla valmiiksi.»

»Mitä, valmiiksiko?» huudahtivat kaikki yhdestä suusta, »eihän se ole mahdollista! Eikä sitten puhu mitään! Rakentaa täällä santalinnoja kuin lapsi eikä ilmaise viikon suurinta salaisuutta.»

»Hyvä!» huudahti Fritz, »yksi runoilijoistamme on siis valmis. No, me olemmekin viikon päivät siivosti antaneet teidän olla rauhassa, Mara on tuskin nähnyt sulhastaan. On se oikeastaan vähän nurinpäistä, kun ollaan kihloissa, eikö olekin, neiti Brente? Mitä, onko se teidän mielestänne niinkuin ollakin tulee? Ei, kiitoksia! No, minä lähden nyt tulevan serkkuni luo, jos Hansen on valmis, niin totta kai hänkin. Niinpä näkemiin, hyvät herrasväet!»

»Onkin aika», sanoi Knud jälleen, »kahden viikon kuluttua on viimeinen hetki, ja loppu on vielä kirjoitettava puhtaaksi.»

»Fritz», sanoi Mara, »jää sinä tänne, minä menen Peterin luo ja kysyn häneltä.»

»Hyvä niinkin. — Oda neiti, tahdotteko nyt muuttaa linnaan, jonka olen teitä varten rakentanut?»

Mara kuuli vielä Odan hilpeän vastauksen: »Jahkahan ensin katsotaan, kannattaako», sitten alkoi ääntensorina hälvetä, ja hän kulki yksinään pitkin rantaa. Mutta sitten tuli joku ripein askelin hänen perässään. Hän tiesi kyllä kuka se oli.

»Älkää kiusatko häntä lukemaan», pyysi Knud tultuaan hänen rinnalleen.

»Miksei hänen tulisi lukea?» vastasi Mara. »Häntä vahvistaa, kun kaikki siitä iloitsevat. Minä itsekin kehoitin häntä kovasti vielä eilen.»

Knud katsoi häneen epätoivoisena.

»Kuka tietää…», alkoi hän.

Mara keskeytti hänet.

»Oletteko te sitten asiastanne niin varma, että olette niin valmis lukemaan?»

Knud seisahtui.

»Hyvästi, Mara-neiti», sanoi hän hiljaa ja harppasi parilla askelella särkänrinteen yli pois.

— Mikä hänen lienee, ajatteli Mara. Lieneekö hän yleensä kirjoittanut mitään kunnollista, hän on niin omituinen.

Peter istui kirjoittamassa.

Hänen kasvonsa olivat käyneet vielä kapeammiksi ja saaneet viime viikolla erään läpitunkemattoman ilmeen. Knud ja Mara eivät olleet enää puhuneet hänen kanssaan musiikista; häh oli kaiket päivät sulkeutuneena huoneeseensa ja kirjoitti — kirjaansa. Hän kieltäytyi jyrkästi lukemasta teostaan ja naurahti hiukan, kun kerrottiin, että Knud oli luvannut lukea, »mutta siihen minä kyllä tulen», sanoi hän sitten.

Illalla oli koko seura sitten koolla Oda Brenten parvekkeella, myöskin
Peter, vain tekijä ja lukija Knud Hansen puuttui vielä.

Fritz Doren oli hankkinut olutta ja limonaadia. Vihdoin saapui Knud salkku kainalossaan.

Hän näytti kalpealta ja laihalta ja oli vastoin tapaansa hermostunut ja kiihtynyt.

»Ensinnäkään minä en ole mikään kirjailija», sanoi hän, »kuten Peter voi todistaa, ja toiseksi en saata lukea täällä. Onko teistä tämä paikka muka tunnelmallinen? Tämä ahtaus ja nämä kärpäset… ah, tulkaa toki meren rannalle, otetaan lyhty mukaan, minä luen sen valossa, kun pimeä tulee, ja yöhän on lämmin ja tuuli ihan tyyntynyt.»

»Niin, mennään merenrannalle», huusivat kaikki.

He menivät särkän yli rannalle ja olivat pian sen jälkeen kaikki asettuneet erään särkän rinteelle. Ilta oli helteisen kuuma, meri tyynenä kuin peili täynnä odotusta ja äänettömyyttä. Kun kaikki olivat sijoittuneet, pani Knud Hansen salkkunsa polvilleen ja otti muutamia lehtiä esiin.

»Se on vain eräs muistelma elämästäni Atlantin takana», sanoi hän. »Mutta, kuka tietää, ehkä kyllä kymmenentuhannen markan arvoinen», lisäsi hän sitten nauraen ja vilkaisi vielä kerran äkkiä kuulijoihinsa ennen kuin alkoi lukea. Hän näki Peter Rasmussenin kalpeat kasvot, hehkuvat, tummat silmät ja ivallisen suun, jonka hymy teki hänen sydämensä aivan kylmäksi, näki Maran katseen suurena, tyynenä ja odottavana kuin meri, näki Fritz Dorenin ja Odan, jotka rakastivat toisiaan, ja hyvän, paksun Oskarin, joka varmasti rakasti Maraa, ja hänen sikarinsa. Kuinka saattoikaan rakastua Maraan? Mikään ei ollut toivottomampaa: yhtä hyvinhän voisi rakastaa merta, hurmautuneena syöstä sen helmaan, jotta se vain seuraavassa silmänräpäyksessä kylmästi hymyillen vetäisi rakastajan syvyyteen ja tuhoaisi. Kaiken tämän näki Knud salamannopeudella; sitten sanoi hän ääneen:

»No niin, minä luen sitten… se on, kuten sanottu, vain sulaa mielettömyyttä, mitä olen kirjoittanut, eräs elämys, joka minulla oli Amerikassa tarjoilijana ollessani… no, kuunnelkaa sitten.»

Hän luki nopeasti ja hätäisesti, mutta vähitellen tuli hänen äänensä levollisemmaksi, ja pian oli hän kertomukseensa niin syventynyt, että hän kokonaan unohti ympäristönsä.

Hän ei huomannut, kuinka kuulijat kävivät hiljaisemmiksi ja hiljaisemmiksi, ei nähnyt Maran loistavia silmiä, ei, että Peter oli kääntynyt selälleen, pannut kädet päänsä alle ja silmänsä kiinni, ei Oda Brenten ja Fritz Dorenin kuolontotisia kasvoja ja että he nyt istuivat käsikkäin, eikä myöskään Oskaria, joka piti kädessään sammunutta sikaria. Hän luki ja luki, kunnes tuli ihan pimeä. Joku sytytti hiljaa kynttilän lyhdyssä, Knud asetti sen viereensä ja luki edelleen kuin henkensä edestä.

Ja totinen oli kertomuskin, sen tunsi kohta todeksi, todella eletyksi ja koetuksi, ja kuulija seurasi tämän Jumalan ja ihmisten hylkäämään miehen kauheita kamppailuja ja odotti henkeä pidättäen hänen kohtalonsa täyttymistä.

Kerran lakkasi Knud lukemasta, nousi ylös ja sanoi:

»Riittää jo.»

»Jatka», sanoi Fritz Doren käheällä äänellä, ja Knud istahti jälleen hiekalle ja luki pienen lyhdyn valossa edelleen.

Yö tuli mahtavana ja suurena.

Sydänyön aikaan alkoi meri käydä levottomaksi ja loitolta kuului kaukaista kohinaa. Silloin pani Knud äkkiä paperinsa kokoon ja sanoi:

»Minä en saata enempää… huomenillalla loppu.»

Ja ennenkuin kuulijat olivat tointuneet, oli hän salkkuineen tiessään.

Hämärästi näkivät he hänen hahmonsa häipyvän kesäyöhön. Vain hitaasti pääsivät he irti lumouksesta, jonka valtaan olivat joutuneet.

Oskar Brente mutisi jotakin käsittämätöntä ja lähti sitten Knudin perässä pitkin askelin, Fritz Doren ja Oda Brente katsoivat toisiaan hajamielisinä ja lähtivät sitten hekin käsi kädessä, vain Mara seisoi vielä ja katsoi liikkumattomana makaavaa Peteriä.

Hänen kurkkunsa oli kuin kuristunut eikä hän saanut pitkään aikaan mitään sanotuksi.

Vihdoin rohkaisi hän itsensä.

»Etkö tule mukaan, Peter», sanoi hän hiljaa, »muut ovat jo kaikki menneet.»

Peter hyppäsi ylös. Mara näki hänen silmänsä edessään ja äkkiä tuntui hänestä, ettei hänen edessään ollutkaan Peter, vaan toisesta maailmasta oleva henki, demooninen valo välähti häntä vastaan vain sekunnin, mutta se kauhistutti hänen sydäntään ja hän luuli hetken melkein kuolevansa.

Hän koetti ajatella ja sanoa jotakin yksinkertaista ja kuuli äänensä kuin kaukaa sammaltavan:

»Minä luulen, että nousee ukonilma, emmekö lähde kotiin, rakas Peter?»

Silloin ravisti hänen edessään oleva olento itseänsä, hän kuuli voihkauksen, ja sitten sanoi Peter oudolla äänellä:

»Niin, kotiin.» Hän pyyhkäisi kädellään kasvojansa, pani käsivartensa Maran vyötäisille ja lähti kävelemään hänen kanssaan. Hetken kuluttua sanoi hän: »Mara… Mara…!»

Mutta Mara ei saattanut vastata mitään, nojautui vain kävellessään häneen ja tunsi, että heidän takanaan kulki joku olento, hän ei kääntynyt, mutta näki sen kuitenkin, näki pitkät, harmaat tekosiivet ja kuuli hiljaiset, riemuitsevat askelet.

»Kolmas», ajatteli hän kauhistuen.

Kuka se oli?

Peterkään ei puhunut enää mitään, saattoi hänet vain kotiin ja antoi hyvästiksi kättä.

»Huomenna — loppu», sanoi hän kasvot poispäin käännettyinä.

Sitten he erosivat.

Peter käveli hiljoilleen yötä myöten kotiinsa.

Tuuli tuimeni, pimeät pilvet alkoivat peittää taivasta ja heittivät varjonsa maahan ja mereen.

Peterin jalat löysivät tien, hänen silmänsä eivät nähneet mitään.

Ukkonen alkoi jylistä ja särkkien takaa kuului meren harppulaulu.

Majastaan näki hän pilkoittavan valoa.

Hänen isäntäväkensä oli ylhäällä, ukkonen oli heidät herättänyt.

Peter vilkaisi Knudin ikkunoihin. Ne olivat selkoselällään, mutta huoneessa oli pimeä.

»Herra Hansen meni vielä kylään, häh aikoo kai hummata koko yön. Se ei ole hyväksi, herra Rasmussen, ja kun vielä tulee ukkonen. Herra Rasmussen, kenties te panette ikkunat kiinni herra Hansenin huoneessa! Muuten sataa sisään ja kun herra Hansen on kapakassa, tulee hän kuitenkin vasta myöhään kotia.»

»Hyvä on», vastasi Peter koneellisesti.

Hän meni portaita ylös Knudin kamariin.

Kirjoituspöytä oli avoimen akkunan ääressä, pöydällä avonainen salkku ja suuri kasa käsikirjoitusliuskoja.

Salama välähti halki koko taivaan, ja ensimmäiset, raskaat sadepisarat putosivat maahan.

Peter seisoi ikkunan ääressä ja katsoi ulos.

— Nyt ukkonen, ajatteli hän, ja yksi salamanisku ja minä ja koko talo on sekunnissa mennyttä.

Hän säikähti ajatuksiansa, ja hänen katseensa sattui Knudin käsikirjoitukseen.

Papereita katsoessaan oli hän kuulevinaan omituista kohua ja pauhinaa.

Hän tiesi hyvin, mitä se oli.

Näissä papereissa oli sama sävy, kuin tuolla alhaalla, syvällä, syvällä meressä. Ahti kultaharppuineen, jota myöskään ei kukaan nähnyt; näissä papereissa istui hän myöskin ja kosketti kourinensa kieliä ja soitto kuului kautta maailman ja ihmisten sydämet värisivät ja heidän korvansa kuuntelivat kuin lumottuina. Ääni, huuto syvyydestä, vanha ihmisen jättikamppailu Jumalan ja saatanan kanssa, se nosti sotahuutonsa tässä Knud Hansenin kertomuksessa, ja jokainen ihminen tiesi: tämä on minunkin kamppailuni, se täytyy minunkin ehdottomasti käydä, tänään tai huomenna enkä tiedä kummanko puoleen voitto hallistuu, Jumalan vai saatanan.

Peter laski pitkät, laihat sormensa paperille.

Tässä, tässä oli ystävän voitto.

Loistava voitto. Kuinka lyhyttä ja mestarillista olikaan tyyli, mutta vähät tyylistä: totuuden järkähtämättömät, loistavat kasvot ne tässä kohtalossa näkyivät ja se teki asian niin suureksi.

Olipas se salama!

Taivas oli kuin haljennut. Peter teki ristinmerkin.

Niin, tässä, hänen kätensä alla oli ystävän voitto ja hänen oma tappionsa, kuolemansa.

Ei auttanut, että hän vakuutteli itselleen tämän olevan vain järjettömän mielihoureen — hänen työnsä oli hyvää ja kunnollista ja oli aivan yhdentekevää oliko Knud Hansenkin sattumalta kirjoittanut novellin, jopa hyvänkin. Epäilemättä jätettäisiin tähän suureen kilpailuun monta tuhatta romaania, voiton mahdollisuus oli hänellä sama kuin ennenkin, eikä lainkaan saattanut tietää eikö lautakunta pitäisi hänen teostaan parempana kuin Knudin — tuota harpunääntähän ei kuka tahansa saattanut kuulla — sen kuulivat ylimalkaan vain sellaiset, jotka tästä suuresta harpusta jotakin tiesivät, ja niitähän oli yleensä vain muutamia. Ah, kuinka sen kielet helähtelivät tänä yönä yli ukkosen jyrinänkin! Niin, näinhän kyllä saattaisi käydä. Mutta kuitenkin tiesi hän tällä hetkellä järkähtämättömän varmasti, että Knudin kertomus veisi voiton ja — oli hänen työnsä tuhonnut!

Se ei ollut mielihouretta. Se oli tosiasia. Ja vaikka hänen edessään olisi ohut tuhannen ihmistä ja vakuuttanut päinvastaista, niin tiesi hän, että tämä teos oli hyvä ja hänen omansa huono.

Siitä hetkestä, jolloin Knud oli alkanut kirjoittaa, jolloin he molemmat, niinkuin hän nauraen oli sanonut, olivat ryhtyneet kirjoituskilpasille, siitä hetkestä oli hänen työnsä muuttunut huonoksi. Jos Knud olisi, kuten aikomus oli ollut, maalannut, silloin olisi hän voinut rauhaisasti kirjoittaa edelleen. Mutta näin ollen hän ei ollut saattanut.

— Sitä ei heidän olisi pitänyt tehdä! ajatteli Peter yhä uudelleen. —
Sitä ei heidän olisi pitänyt!

Heidän, hänen parhaiden ystäviensä, Knudin ja — Maran!

He olivat tällä kilpakirjoittamisella ahdistaneet hänet kuolemaan, ja he tunsivat ja tiesivät, minkä luontoinen hän oli. Heidän ei olisi pitänyt riistää hänen sielunrauhaansa!

Nyt olivat he riistäneet häneltä kaikki! He olivat alusta pitäen liittoutuneet häntä vastaan. Mara oli aina ollut Knudin puolella ja paholaisen keksintöä oli ollut, että Knud päätti ryhtyä kiistämään häneltä palkintoa.

Sillä muutahan ei asia pohjaltaan ollut.

Knud, jota hän oli niin rakastanut! Jonka hän oli pelastanut nälkäkuolemasta. Nyt ei Peter voinut muuta kuin vihata häntä.

Hänen kätensä oli yhä Knudin paperien päällä, ja hän tunsi vihaavansa
Knudia.

Tämä vihollinen, joka oli tunkeunut kolmanneksi hänen ja hänen työnsä väliin, työntänyt hänet syrjään elämän pöydästä ja itse istunut tilalle ja syönyt elämänleipää.

Tämä ihminen, joka ilman velvollisuudentuntoa vaelsi elämänsä läpi, jolla ei ollut mitään tointa, jolle oli samantekevä oliko hän viinuri vai maalari tai ei mitään, joka vain vaihteeksi kirjoitteli kertomuksia ja josta oli yhtä lystiä, voittiko hän tuhannen markkaa vai kymmenentuhatta, oli tunkeutunut hänen pyhättöönsä, hänen työpajaansa ja riistänyt häneltä työaseet käsistä.

Ja Mara oli sen nähnyt.

Vielä enemmän — hän oli riistänyt häneltä Maran… Eikö salama iskenyt juuri alas? Eikö missään syntynyt tulipaloa? Oliko kaikki pimeää, niinkuin äskenkin?

Knud oli yllyttänyt Maraa hänen työtänsä vastaan.

Alusta alkaen.

Ja sitten tuli hän vielä ehdottamaan, että hän luopuisi kirjoittamasta ja rupeisi jälleen musikeriksi. Ja Mara, joka ennen oli ollut kokonaan hänen, Peterin, puolella, oli sanonut samaa, vaikka tiesi, mikä uhraus se silloin oli ollut Peterin puolelta ja minkä vuoksi hän sen uhrasi! Se oli liikaa! Se oli hirvittävää! Hänen molemmat parhaat ystävänsä. Jos he olivat huomanneet, että hän oli vain töhertäjä, mikseivät sanoneet sitä suoraan, alusta alkaen. Ja kuka antoi heille oikeuden ajatella hänestä niin halventavasti? Kuka? Professori Lenthen, joka oli lukenut hänen teoksensa, piti sitä etevänä, toiset toverit myöskin, ja vain nämä kaksi moittivat sitä. Mistä se oikeastaan johtui?

Mikä mahtoi siihen olla syynä?

Vain yksi asia — jota hän ei rohjennut ajatella!

Ja pelosta, että paljastaisivat itsensä, olivat he häntä kohtaan niin ystävällisiä, teeskentelivät mielenkiintoa hänen romaaniansa kohtaan ja antoivat hänen kärsiä näitä helvetintuskia.

Tuossa oli käsikirjoitus hänen edessään, taivas oli yhtenä tulimerenä, ja hän näki käsikirjoituksen selvästi — kuinka olikaan Maran sydän kääntynyt kokonaan tämän kertomuksen puolelle!

Tuo kirottu käsikirjoitus!

Se irvisti hänelle, se oli hänen murhamiehensä, hän voisi sen vuorostaan tappaa, hän voisi kaapata käsiinsä nämä lehdet ja nakata ulos sateeseen ja myrskyyn ja tuhota ne.

Pöytä, jolla ne olivat, natisi hänen painalluksensa raivosta ja Peter värisi kiireestä kantapäähän.

Kuule, kuule, kuinka hurjana meri oli, ah noita mustia jättilaineita, jotka vyöryivat maata vasten, ja kuitenkin mitä olivat ne verraten oman sielun salakareihin! Nehän ovat paljoa synkemmät ja särmäisemmät kuin vaarallisin vesi. Eikö niiden nimi ollut Mara?

Alhaalla seisoivat kalastaja, hänen vaimonsa ja heidän lapsensa ja katselivat huolestuneina rajuilmaa.

»Herra Rasmussenin on varmempi tulla alas, se käy yhä pahemmaksi», sanoi emäntä. Ja samassa tulikin hän portaita alas, ja he näkivät hänen kalpeat kasvonsa salaman valossa. Hän meni huoneeseensa sanaakaan sanomatta.

»Panikohan se ikkunat kiinni ylhäällä, isä? Menehän varoiksi katsomaan.»

Kalastaja Klaassen meni ylös ja palasi sitten sanoen:

»Minä menen sentään vielä sanomaan Rasmussenille…» Ja meni Peterin huoneeseen. Ja juuri sillä hetkellä tapahtui se kaamea tapaus. Jyrisevä rätinä ja leimaus, häikäisevä, tanssiva leimaus ja sitten savua ja räiskettä ja tulenloimua katosta ulos.

Pienen saaren kyläläiset näkivät tulenloimun ja riensivät kaikki paikalle. Mutta kun he saapuivat palopaikalle, oli kaikki jo ohi. Ukkosen raivo oli nyt lauhtunut, ihmiset olivat pelastaneet henkensä, kalastajatupa oli joutunut uhriksi ja oli nyt vain rankkasateessa huutelevien ihmisten ympäröimänä, savuavana raunioläjänä.

Mitään ei ollut enää pelastettavissa, ja kuitenkin nähtiin muudan mies vaatteet kärventyneinä ja naama noessa juoksevan tulen läpi. Se oli Knud Hansen. Hän syöksi erään ryhmän luo, jonka joukossa hän näki Peterin.

»Peter», huusi hän, »minun käsikirjoitukseni!»

»Jumalan tähden», sanoi Maran ääni, »missä se on?»

»Peter, minun käsikirjoikseni!» huusi Knud uudelleen ja ravisti ystäväänsä hartioista.

Peter katsoi häneen hölmistyneenä.

»En tiedä», mutisi hän.

»Mutta omasihan sinulla on kainalossa, Peter», huomautti Mara, »eikö sinulla ole myöskin Knudin papereita?»

»Hyvä Jumala», voivotti kalastajanvaimo, »ei mitään saatu pelastetuksi kuin henkiriepu, mutta Jumalan kiitos, mökki oli sentään vakuutettu!»

»Minun kirjoitukseni», huusi Knud vaimolle, »minun työni ylhäällä kirjoituspöydälläni.»

»Jumala paratkoon, herra Hansen, herra Rasmussenhan oli koko ajan ylhäällä teidän huoneessanne, hänellä oli se salkku kainalossaan kun hän tuli alas, ihan varmaan, minä näin sen, ylhäällä sitä ei enää ollut.»

»Sitten on Peter sen pelastanut jonnekin», sanoi Mara varmasti, »rauhoittukaa, Knud. Peter, ethän liene sairas? Sinä olet niin kalpea ja vaitelias. Knud, meidän täytyy saattaa hänet katon alle johonkin, näettehän, että hän on sairas… Hänhän aivan horjuu… Peter, Peter, toinnu toki, sano jotakin!» Hän tarttui Peteriin, joka seisoi kuin kuvapatsas, musta salkku lujasti puristettuna kainalossaan.

Knud loi häneen epätoivoisen katseen. »Käsikirjoitukseni», sanoi hän hiljaa. Hän istahti eräälle kivelle ja peitti kasvonsa käsiinsä.

»Mies», sanoi Oskar Brente äkkiä kiivaasti, »mitä sinä oletkin kapakassa koko yön ja annat aarteesi palaa täällä! Se on yksinomaan oma syysi.»

Knud ei vastannut mitään, joukko huusi ja melusi, mökin luona ei ollut enää mitään tekemistä, perustukset törröttivät savuavien raunioiden ympärillä.

Kello oli neljä aamulla, kun kaikki likomärkinä ja väsyneinä vaelsivat takaisin kylään päin. Fritz Doren ja Mara tukivat Peteriä, joka käveli vain horjuen.

»Mielen järkytys», mutisi Fritz, ja Mara lisäsi hiljaa: »Ja liikarasitus.»

Maran huoneeseen laittoivat he hänelle vuoteen.

Mara siirtyi Odan kamariin.

Pian lakkasi ulkona sade, navakka tuuli hajoitti pilvet, pieni saari kimmelsi aamuauringon valossa ja aallot hyppelivät hilpeinä sinertävällä merellä.

Kello yhdeksän aikaan tuli Knud Hansen ja kysyi Maraa.

Hetken kuluttua tuli tämä ulos ovesta ja istuutui hänen vierelleen talon edessä olevalle valkoiselle penkille.

Knud säikähti hänet nähdessään.

Kymmenen vuotta vanhentunut, ajatteli hän.

Itsekin tunsi hän itsensä kurjaksi ja onnettomaksi, mutta Mara ei kiinnittänyt siihen mitään huomiota. Istui vain ja tuijotti eteensä.

»Miten Peterin laita on?» kysyi Knud hetken kuluttua.

»Nyt hän nukkuu», vastasi Mara kuivalla äänellä, »hän oli ensin aivan kuin huumautunut. Onhan suorastaan kumma, ettei hän ole kuollut.»

»Niin, kumma on», toisti Knud.

»Hän sanoi minulle vielä», jatkoi Mara samalla äänellä ylös katsahtamatta, »että kalastajanvaimo pyysi häntä menemään teidän huoneeseenne sulkemaan ikkunat. Sen hän teki ja kokosi teidän käsikirjoitusliuskanne, jotka olivat hujan hajan, yhteen, myrskyhän olisi voinut viedä kaikki. Paniko hän ne salkkuun vai ei, ei hän enää muista… hän ajatteli, että myrsky hellittäisi ja meni alas ja muistelee kalastajan vielä käyneen hänen huoneessaan… silloin oli salama iskenyt, hän oli vaistomaisesti kaapaissut pöydällä olleen käsikirjoituksensa, mutta ei muista, kuinka hän tuli ulos… kaikkihan paloi parissa minuutissa. Ei kukaan saattanut savulta enää mennä mökkiin, ja kun me sitten tulimme, oli kaikki jo tuhkana ja porona.»

Knud ei vastannut mitään, hän tuijotti pieneen, aidattuun kukkatarhaan, joka oli heidän edessään täynnä neilikoita ja resedantuoksua, täynnä eloa ja auvoa. Eivätkö kukat tunteneet, että heidän keskessään istui ihminen, tai kaksi ihmistä, sydän kuolleena?

»Mara-neiti», sanoi Knud väkinäisesti, »sitten on kai kaikki ohi. Minun käsikirjoitukseni on palanut. Niin, se on tietenkin oma syyni, minä olen taas kerran ajanut karille, tietysti, niinhän minun aina käy.»

Hän oli hetken hiljaa.

»No», sanoi hän sitten, »kerran sitä on ihminen itsekin tuhkana, niinkuin kaikki tuo hiiltynyt paperi… Oikeastaan ihanaa saada kuolla keskellä onneansa, sen sijaan että vähitellen paleltuisi. Ja pohjaltaanhan se on jokseenkin yhdentekevää, eihän siinä juuri paljon hukkaan mennyt, voi ajatteletteko te, Mara-neiti, että kertomus oli koko hyvä?»

Knud oli noussut ylös ja katsoi häneen. Mara kohotti äkkiä päätänsä ja katsoi häntä silmät kyynelissä, huulet yhteenpuserrettuina eikä saanut mitään sanotuksi.

»Herran tähden», sanoi Knud, »älkää toki itkekö.»

»Niin», sanoi Mara, »minun täytyy teille sanoa, että teidän kertomuksenne oli kaunein, mitä pitkään aikaan olen lukenut, järkyttävin… Knud, luvatkaa minulle, että alatte vielä alusta ja kirjoitatte sen uudelleen. Se ei saa joutua hukkaan, ei saa.»

Knud katsoi maahan.

»Se on joutunut hukkaan», vastasi hän, »ja nyt, jääkää hyvästi ja kiitoksia… tervehtikää Peteriä… Minä lähden tänään Oskarin kanssa Dremmelshofiin, minulla ei ole tällä saarella enää mitään tekemistä… Minä toivotan Peterille kaikkea hyvää… Münchenissähän sitten kai taas tavataan kaikki kolme.»

»Münchenissä?» sanoi Mara verkkaan. »Ah, niin… hyvästi, Knud…»

Mara nousi ylös ja ojensi hänelle kättä.

Knud katsoi häntä ikäänkuin aikoen sanoa vielä jotakin, mutta näytti malttavan mielensä, puristi hänen kättään ja lausui vain:

»Kalastaja Klaassen muistelee vieneensä minun käsikirjoitukseni vielä
Peterin huoneeseen, mutta sitä ei Peter tietenkään — huomannut.»

»Ei tietenkään», vastasi Mara, »kun minä kysyin kalastajalta, ei hän muistanut enää varmasti, ottiko hän teidän huoneestanne mitään vai ei. Tutkikaa vielä kerran kaikki, Knud, kenties…»

»Minä tulen juuri tutkimasta, siellä vain polttaa kätensä ja jalkansa kuumassa tuhkassa. Kaikkihan on tuhkana, Mara-neiti. Vahinko, etten itse ole palanut. Ajatelkaas, jos Peterin työ olisi joutunut tulen omaksi!»

»Hyvästi, herra Hansen», sanoi Mara. »Minä luulen Peterin huutavan minua…»

»Niin, niin… menenhän minä… hyvästi onko tämä nyt sitten viimeinen…?»

Hän piti vielä Maran kättä omassaan.

»Viimeinenkö?» kysyi Mara katsoen häntä kuin kaukaa etäisyydestä, »ei, ajatelkaa kaikkea, mitä olemme puhuneet, ja — älkää jättäkö minua pulaan, Knud.»

»Mitä sillä tarkoitatte?»

»Te ette saa tehdä sitä!» toisti hän hätäisesti. »Mutta Peter kutsuu minua…»

»Peter kutsuu minua!» toisti yksin seisomaan jäänyt Knud. Hän heilutti kävelykeppiään ilmassa, katsahti ylös, poimi sitten maasta resedan ja lähti hitaasti ja raskaasti kävellen pois.

— Mahtaneeko hän häntä koskaan niin kutsua — ajatteli hän, — kuin kutsutaan ihmistä, joka täytyy saada, jota ilman joutuu hukkaan, kuolee nälkään, niin, Herra nähköön, jonka kaipuuta on jokainen hengenveto… jota kutsuu ja huhuilee, kunnes sydän pakahtuu… Hm… mutta osat ovat maailmassa niin ihmeellisesti jaetut, että toinen kutsuu ja toinen ei kuule, ja että kuitenkin niin ihmeen helposti kuulee väärin… Kuka minua kutsuu? Peterkö ehkä, rakkain ystäväni? He ovat iloisia, kun pääsevät minusta, kumpikin. Minä olin kolmas, ja kolmas on aina pahasta ja saa mennä. Ajoissa, ajoissa eikä vasta kun jo on myöhäistä. Hei, eteenpäin, Knud Hansen, älä rupea raukaksi!

Hän asteli rantaa alaspäin ja katseli merta.

Ulapalla näkyi purjelaiva. Hän kuuli kalastajaan laulavan: »Ah, mistä kaukaa laineet nuo nyt tuuli tänne tuo…» Sitten kulki hän rauhattomana edelleen ja illalla seisoi hän Maran asunnon edustalla kysyäkseen, mitä hän oli tarkoittanut tuolla puheellaan pulaan jättämisestä… mutta mitäpä kannatti kysyä, koko elämähän oli kuin kysymys…

Knud Hansen oli koko yön ulkona, ja seuraavana päivänä hän oli kadonnut.

8.

Hampurin — Münchenin pikajunassa istuivat Mara ja Oda Brente kolmannen luokan vaunussa.

Maran loma oli lopussa. Jos hän tahtoi jälleen avata maalauskoulunsa ja olla menettämättä oppilaita, täytyi hänen ehdottomasti määräaikana olla Münchenissä. Mutta lähtö oli ollut hänelle vaikeaa, sillä hän oli jättänyt Peterin pienelle saarelle yksin ja surkeaan tilaan.

Mutta Peter oli vaatinut häntä lähtemään.

Mara ajatteli sydän raskaana viimeisiä yhdessäolon päiviä.

Peter oli ollut niin omituisessa mielentilassa.

Sellaisena ei Mara koskaan ollut häntä nähnyt.

Ensimmäisen järkytyksen mentyä ohi seurasi suuren kiihtymyksen päiviä, jolloin hän oli käyttänyt Maraa kohtaan niin katkeria sanoja, että Mara oli niistä vieläkin kuin pökerryksissä. Nyt kun pikajuna kiiti maita ja hän katsoi ulos ikkunasta mitään näkemättä, koetti hän palauttaa mieleensä kaiken, mitä Peter oli sanonut, voidakseen sen ymmärtää; mutta kuinka hän päätään vaivasikin, ei hän päässyt selvyyteen.

Hän ei ymmärtänyt, kuinka Peter saattoi sanoa niin kylmästi ja tyynesti, että hän Knudin lukemisyönä oli huomannut, ettei hänen oma teoksensa kelvannut mihinkään ja että hän ehdottomasti oli päättänyt luopua kilpailusta. Mara oli pyytänyt ja rukoillut romaanin puolesta, mutta silloin oli Peter syyttänyt häntä teeskentelystä ja vaatinut heti sanomaan, mitä hän piti Knudin kertomuksesta, ja kun hän oli sanonut, että se hänen mielestään oli kaunis, oli Peter kimmastunut ja sanonut, että sitä ei hänelle tarvinnut sanoa, sen tiesi hän ennestään, hänhän oli nähnyt sen Maran kasvoista, kun Knud luki.

Niin, kertomus oli todellakin kaunis. Vahinko, että se oli palanut. Mutta niin monipuolisen lahjakas mies kuin Knud ryhtyisi varmaan nyt maalaamaan jotakin merimaisemaa sen sijasta ja saisi siitä kaksikymmentätuhatta markkaa. Hänellä, Peterillä, ei ollut enää halua ottaa osaa koko tähän uhkapeliin. Ja kun hän jälleen ryhtyi työhön, tahtoi hän työskennellä yksin, ihan yksin… he olivat hoputtaneet häntä henkihieveriin, Mara ja Knud, niinkuin koirat jänistä.

Mara puhui äänensä käheäksi rauhoittaakseen häntä ja luuli häntä sairaaksi, mutta sitten oli Peter taas niin kylmä ja levollinen, että tämäkin lohdutusperusta hävisi.

Sitten tuli syvän masennuksen hetkiä ja silloin tuli Peter pyytämään saada istua hänen luonaan ja pitää vain hänen kädestään kiinni ja pyysi häneltä anteeksi niin nöyränä ja epätoivoisena, ettei Mara ensinkään saattanut ymmärtää, mitä Peter luuli hänelle tehneensä.

— Se on lopun alkua! — ajatteli Mara. — Se on lopun alkua!

Käsikirjoitukseensa ei Peter kajonnut. Hän oli pannut sen matka-arkkuunsa. Hän puhui kyllä työsuunnitelmistaan, mutta ei sanonut, mitä ne olivat. Mutta kerran lausui hän, että naimisiinmenon mahdollisuudet nyt olivat nollapisteen alapuolella.

Älköön niillä ajatuksilla mieltänsä raskauttako, oli Mara sanonut omaksi hämmästyksekseen ihan tyynesti ja ystävällisesti, hän, Mara, on valmis oitis purkamaan kihlauksen, jos se vain jollakin tavalla on Peterille rasituksena. Silloin oli Peter katsonut häneen niin oudosti ja mennyt pois.

Sittemmin ei tähän kysymykseen oltu kajottu.

Niin pian kuin Peter oli hiukan toipunut, oli hän mennyt palaneelle mökille ja penkonut koko päivän raunioläjässä ja moittinut kalastajaa, jokahan oli ollut ylhäällä ja olisi voinut ottaa mukaansa käsikirjoituksen, tomppeli…

»Niin, en minä tiedä», sanoi tämä, »töinkö minä sen alas vai enkö. Jotakin minä kyllä toin alas ja panin herra Rasmussenin pöydälle vai oliko se keittiön pöydälle. Herra Rasmussenhan oli siellä itsekin ja nyt se on pois.»

»Minä olin huoneessani», vastasi Peter ärtyisästi, »enkä keittiössä, kun salama iski.»

»Niin enhän minä sitäkään muista. Vaimoni sanoo, että herra Rasmussenilla oli joku musta käärö kainalossa ulostullessaan ja jotakinhan minullakin oli, kun alas tulin, mutta minä en muista oliko ne Hansenin housut, jotka olivat tuolilla, vai hänen käsikirjoituksensa, sitä en tiedä, mutta pöydälle minä sen vain panin.»

»Mies, keittiössähän oli Leena ja kirkui, että Herra siunatkoon, mikä ilma, mutta syy on Hansenin yksin, mitäs hän menee kapakkaan juomaan, kun on sellainen ilma.»

Peter palasi ihan kuohuksissaan Maran luo.

»Kalastajanvaimo väittää sen olleen minun kainalossani, ikäänkuin minä olisin sen hävittänyt.»

»Oi, Peter», sanoi Mara, »jos olisit voinut, niin olisithan ennen pelastanut hänen paperinsa kuin omasi.»

Peter kävi kalmankalpeaksi.

»Minua alkavat kaikki nämä jutut ellottaa. Pyydän, jätä minut yksin.»

Niin kului pari päivää, joina Mara ja Peter ensimmäistä kertaa kihlauksensa jälkeen olivat miltei vihamielisellä kannalla.

Ja eräänä aamuna ilmoitti sitten Mara tyynesti ja päättävästi, että hänen täytyi nyt palata Müncheniin.

Silloin oli Peter kuin yhdellä iskulla muuttunut.

Ensin pyyti ja rukoili hän Maraa viipymään vielä vähän aikaa, sitten ymmärsi hän matkan välttämättömyyden, mutta oli taas ystävällinen ja melkein yhtä herttainen kuin ennen.

Knudista eivät he nähneet tai kuulleet merkkiäkään.

Kun Knud silloin oli lähtenyt Maran luota, oli Peter seissyt ikkunassa ja sanonut hänen tullessaan:

»Minä kuulin kaikki, mitä te puhuitte.»

Hän vastasi: »Senhän sait kernaasti kuullakin», eikä enää lainkaan tiennyt, mitä Knud ja hän silloin olivat puhuneet.

Ja sitten ihmetteli hän, että Knudin hyvästitön lähtö ei Peteriä lainkaan kiihdyttänyt. Oliko se ihana ystävyys tosiaan lopussa? Ja miksikä? Miksi?

Tosiaanko tuon käsikirjoituksen vuoksi?

Ja sitten tuli lähtöpäivä. Peter lupasi tulla viikon kuluttua perässä. Hän saattoi Maran ja Odan mantereelle, ja Mara näki hänen kookkaan, solakan hahmonsa seisovan vielä kauan sen jälkeen kuin juna jo oli lähtenyt liikkeelle.

Hänestä tuntui kuin näkisi hän hänet vielä, kun juna jo kiiti kaukana, ja kuin tuntisi hän yhä vielä ihanaa, vapaata, suolaista meri-ilmaa. Pikku saari oli hänet tänä aikana lumonnut, ja hän oli äkkiä näkevinään vanhan, yksinäisen maalaajattaren, joka eleli siellä eräässä mökissä. Oliko se hän itse?

Hän oli niin ajatuksiinsa vaipuneena, että hän kokonaan unohti Odan ja hämmästyi, kun tämä äkkiä puhutteli häntä.

»Nyt on Fritz vanhempiensa luona», sanoi hän, »ja koettaa saada kihlauksellemme suostumusta, poikaparka.»

Kun ei vastausta kuulunut, katsoi hän Maraa.

»Oi, Mara», sanoi hän sitten ja siirtyi ystävätärtään lähemmäksi. Tarttui hänen käteensä sanaa sanomatta ja niin kiitivät he äänettöminä matkansa määrää kohti.

Müncheniä lähestyttäessä seisoivat molemmat ikkunan ääressä ja katsoivat ulos yöhön. Silloin alkoi jo vilkkua valoja… he rakastivat molemmat Müncheniä, tätä kaikkien taiteilijain oikeata kotia, ja olivat kerran vakuuttaneet toisilleen, etteivät milloinkaan asetu asumaan muualle kuin tänne. Suurelle keskusasemalle saavuttua sanoi Oda:

»Mara, enkö saa tulla sinun mukaasi ja asua luonasi? Sen jälkeen kun tulit meille Dremmelshofiin, on minulla kai ystävättären oikeudet, saanko?»

Mara syleili ja suuteli häntä.

»Käytä niitä oikeuksia, mutta ystävyyden oikeudet sisältävät molemminpuolisen vapauden. Jätä minut pariksi päiväksi yksikseni…»

»Minä koetan», sanoi Oda hiljaa, »mutta voisihan olla, että minä tarvitsisin sinua…»

»Oi, sitten tulet heti, vaikka keskellä yötä. Oda, oletteko sitten kihlautuneet?»

»Olemme, Mara, sinä yönä merenrannalla.»

»Sitä merta!» sanoi Mara. »Etkö vieläkin tunne sen tuoksua… meren? Minä en sitä lainkaan saa haihtumaan… Emmekö muuta sinne kerta, vain me kaksin, ilman maailmaa ja ihmisiä, vain merta, merta ja tuulta ja aurinkoa ja kohinaa ja viuhua… ja kaiken, kaiken kaipuun tyynytystä…»

»Mara… minä saatan sinut sittenkin vielä kotiin ja vuoteeseen. Tiedäthän, ettei kukaan osaa tehdä niin hyvää unipunssia kuin minä. Tule nyt, älä vastusta. Tässä, minulla on vielä ajurirahaa ja huomisesta alkaen korottaa Oskar minun kuukausrahaani, ajatteles, kuinka hauskaa… Tule nyt vain, kultaseni, tule.»

Mara antoi äkkiä tahdottomasti kuljettaa itseänsä, ja Oda lähti hänen luotaan vasta, kun ystävätär alkoi nukkua.

Oda tuli seuraavana aamuna ani varahin takaisin ja toi mukanaan kaikkinaista hyvää, hedelmiä ja piparkakkuja ja pullon vermuttia, mutta hänen ihmeekseen oli Mara jo ylhäällä, asunto siistitty ja Mara, vanha tyyni ja umpimielinen ilme kasvoillaan, täydessä työssä.

Hänen silmänsä olivat kiillottomat ja varjon kaihtamat, se oli kaikki, mitä Oda huomasi.

Hän maalasi erästä suurta stillebeniä, joka loman aikana oli kuivunut hyvin ja johon hän nyt siveli hienoja sinisiä tuntuja paksulla värillä maalattuun kuparikattilaan.

Oda asetti aamiaiskorinsa syrjään hiukan nolostuneena, Maran sananparreksi tullut lähestymättömyys lamautti hänen sydäntään. Mutta hän oli myöskin Pohjanmeren lapsia ja tiesi sangen hyvin, että rannikon väki on yhtä tutkimattoman suljettua kuin meri itse ja että sen helmet ovat vain syvältä löydettävissä.

Mutta joka kerran on sen syvyyden helmet nähnyt, ei niitä sen koommin unohda, sille jää niiden loistoa kuin merenheiettä silmiin ja sydämeen.

Sen kaiken tiesi Oda Brente ja niin meni hän hetken kuluttua taas pois levollisesti ja hiljaa omaan työhönsä. Häntä ei loukannut, ettei Mara kysellyt mitään hänen kihlauksestaan, hän tunsi, ettei hänen nyt sopinut vaivata Maraa lemmentarinallaan. Fritzin sähkösanoma »ei toivotonta» oli hänet herättänyt aamulla, hän kulki nyt se taskussaan ja nämä lyhyet sanat lämmittivät häntä kuin auringonpaiste sydänjuuria myöten.

Viime aika oli hänestä melkein kuin unta ja tämä toistensa löytäminen lemmittynsä kanssa oli ollut unelmaihanaa. Oi, jo kauan rakasti Oda Fritziä ja Fritz häntä myös, sen tiesi hän nyt. Mutta tämä sen havaitsemisen, yhä lähemmäs tulon aika ja vihdoin tuo lämmin pimeä ilta särkällä merenrannalla, jolloin Knud oli lukenut suurenmoisen kertomuksensa! Silloin oli äkkiä kahdesta sielusta tullut yksi, ja hän kuuli kuin kaukaa Knudin äänen lukevan: »Kerran tulee joka ihmisen elämässä suuri hetki, jolloin hänen todellinen ja ainoa kohtalonsa astuu hänen eteensä, ja ellei hän tätä hetkeä tunne, on hän hukassa…» Silloin oli hän hiljaa ja rauhallisesti pannut kätensä Fritz Dorenin ojennettuun käteen… Se oli ollut heidän kihlauksensa.

He eivät olleet sitten enää käsiään hellittäneet, vaan menneet käsi kädessä pois, ja vasta kaukana, kaukana särkän takana olivat he sanoneet toisilleen toisiansa rakastavansa. Kaikki muut olivat he unohtaneet ja unohtivat heidät seuraavina päivinäkin, unohtivat pian kauhean tulipalon ja Knud Hansen-paran, unohtivat Maran ja Peterin, jota salama epäilemättä oli hipaissut ja huumannut, ja vasta hiljan tuli Odalle selväksi, että Peterin ja Maran välillä tapahtui jotakin.

Ah, mikseivät he voisi kerran olla epäsovussa… kaikkihan kääntyisi taas hyväksi jälleen?

Oda jumaloi Maraa ja oli kauan ihaillut Peteriä, runoilijaa. Mikä tämän nyt oli tullut?

Kymmenentuhannen markan voitto tämän vuoden kuluessa ja Maran ja Peterin häät olivat muuttuneet niin varmaksi tapahtumaksi hänen mielessään, että hän ei osannut toisin kuvitellakaan.

Olikohan Peterin romaani vielä kauniimpi kuin Knudin?

Hän ja Fritz olivat palon jälkeen kuiskailleet keskenään, että oli oikeastaan tavaton onni Peterille, että tämä kilpailija oli tuhottu.

Mutta he olivat kumpikin hävenneet tätä ajatustaan.

Knud Hansen nousisi kyllä vielä pinnalle: rikkaruoho ei häviä.. Ja
Peterille täytyi väkisinkin suoda kaikkea hyvää.

Tulisikohan Peter viikon päästä?

Joka kerta, kun hänen piti sitä Maralta kysyä, kuolivat sanat hänen huulilleen. Hän ei tiennyt, miksi.

Mara oli kirjoittanut kaikille oppilailleen ja ilmoittanut palanneensa, mutta saanut vasta pari kolme ilmoitusta…

Hän teki päivätyönsä vähäpuheisena ja koneellisesti.

Odakin tuli hänen seurassaan vaistomaisesti mykäksi.

Viikon kuluttua sai Mara Peteriltä ja Oskar Brenteltä yhteisen kuvakortin, jossa Peter ilmoitti pian kirjoittavansa perinpohjaisesti.

Maralla oli rasia täynnä kuvakortteja; hän pani tämän siihen mitään sanomatta.

Eräänä päivällä soi ovikello jokseenkin kiivaasti. Mara hätkähti ja sanoi ääneen: »Loppu!»

Hetken seisoi hän alallaan ja meni sitten avaamaan.

Fritz Doren oli ulkona.

Mara huomasi heti hänen olevan sangen kiihdyksissä, ja tuskin ehti hän sisään, kun hän istahti väsyneenä tuolille ja huudahti: »No, vanhukset ovat raivoissaan, minä sanon sinulle yleensä…»

»Sano rohkeasti vain, Fritz.»

»Niin, meidän koko retkemme saarille, tiedätkö, he ovat kerrassaan kauhuissaan meidän kaikkien käytöksestämme. Ehkä olisikin ollut parempi, että meillä olisi ollut joku 'esiliina' mukana, vai mitä, Mara?» Maran täytyi hymyillä.

»Niin, ensin hankkia ja sitten ottaa mukaan. Tiedätkö, eihän meillä ollut lainkaan aikaa ruveta kaikissa sanomalehdissä ilmoittamaan etsivämme 'esiliinaa', sillä vapaasta tahdostaan ei sellaiseksi kukaan rupea.»

No niin, setä Ludwig ja täti Minette ovat suutuksissaan olkoot kun huvittaa, mutta mikään esteperustus teidän… rakkaudellennehan se kai ei sentään ole. Oletteko te sitten todella oikein kihloissa, Fritz?»

»Olemme», vastasi Fritz säteilevänä, mutta jatkoi sitten nopeasti. »Mutta inhoittava tämä tilanne sittenkin on, sillä minun taskurahani eivät isän suuttumuksesta suurene.»

»Odallahan on rahaa.»

»Oda sanookin, että se on aivan yhdentekevää, mutta hän tahtoo isän ja äidin siunausta.»

»Niin vanhanaikainenhan hän ei muuten ole.»

»Mara, sinähän et muuten ollut noin ivallinen. Mikä sinun on?»

»Älä siitä huoli. Minä teen paljon työtä ja vanhenen, Fritz. No, sinä olit siis jo Odan luona?»

»Minä tulen sieltä, minun lomani on lopussa, jalkapahus ihan terve.
Mara, mitä meidän on tehtävä?»

Mara kaapi suurella voimalla vanhat värit paletistaan, ne olivat melkein yhtä kuivuneet kuin hän itse. Hyvä Jumala, olivatpa nämä lapset lapsellisia. Eihän heillä ollut mitään huolestumisen syytä, jos vain itse tahtoivat toisensa.

»Mamma Brente saa keskustella asiasta hiukkasen mamma Minetten kanssa, Fritz. Sinun vanhemmillasihan ei voi olla mitään muistuttamista Odaa vastaan. Se, että hän on porvarillinen, ei toki toden perään ole mikään syy. Niinpä olkaa vain kiltit ja uskolliset ja rakastavaiset, niin vietätte jouluanne onnellisena parina Bucheneckissa.»

Hänen sanojansa seurasi äänettömyys. Sitten sanoi Fritz:

»Mara, sinua vaivaa jokin. Olemmeko minä tai Oda tehneet sinulle jotain? Näes, sinä olit ja olet minun paras ystäväni… sinähän tiedät, että ilman sinua en olisi koskaan uskaltanut Odan luo.»

»Todellako!» sanoi Mara.

Fritz vaikeni, ja Mara ajatteli hämmästyneenä, kuinka hän oli Odasta erehtynyt. Hän ei ollut luullut, että Oda niin helposti sivuuttaisi Lieschen Meierin olemassaolon.

»Niin, mehän aioimme sanoa sen sinulle heti, Mara. Mutta Peterin sairaus esti meitä. Kuinka hän voi?»

»Kiitos, varsin hyvin.»

»Niin, ja sitten kiehtoi kihlausaika meidät niin kokonaan, Mara. Sinä ja Peter, tehän olette olleet kihloissa jo niin kauan, ja me olemme vastikään päässeet niin pitkälle. Olemmeko jollain tavalla loukanneet sinua, Mara?»

»Hyvä Jumala, Fritz, ette vähääkään. Ja minä iloitsen niin onnestanne.
Tuossapa Oda soittaakin. Hän on kai hukannut avaimen.»

Fritz riensi hänen ohitseen mennäkseen avaamaan morsiamelleen, ja vasta hyvän kotvan kuluttua tulivat he Maran luo sisään.

He olivat säteileviä, tilasivat Maralta suuren öljymaalauksen häikseen eikä vakavista huolista ollut puhettakaan.

Maran täytyi tuontuostakin sulkea silmänsä, jotta ei olisi selvästi nähnyt heidän välillään huoneessa hyljätyn Lieschenin hahmoa, ja äkkiä sai hän sen tunnun, että Fritz ei ollut kertonut sitä Odalle niinkuin oli aikonut. Tämä ajatus teki Maran hehkuvan kuumaksi.

Ja tuskin oli Mara johtunut tätä ajattelemaan, niin tuli Fritz levottomaksi ja esitti poislähtöä. Hänellä oli käytettävänään vain tämä ainoa päivä Münchenissä, ja hän ja Oda tahtoivat nauttia siitä kuin lapset.

Kun he olivat menneet, katseli Mara lohduttomana ympärilleen.

Elämä oli niin ihmeellinen ja pitkä… niin kauhean pitkä. Hän ei enää lainkaan sitä osannut hallita. Kuinka kummallisia kaikki ihmiset olivatkaan ja kuka sitten enää oli uskollinen ja tosi? Vai vaatiko hän liikaa ihmisiltä? Mutta oikeastaanhan täytyi Fritzin ja Odan yksinkin tietää, mitä tahtoivat, hänellähän ei lainkaan ollut oikeutta siihen sekaantua.

Muutamien päivien kuluttua sai hän taas kortin Peteriltä ja sitten taas yhden. Että hän oli yhdessä Oskar Brenten kanssa, lohdutti Maraa, joka oli todella iloinen, kun viimeinen kortti kertoi, että Oskar oli ottanut Peterin Dremmelshofiin virkistymään syysviikoiksi. Odakin oli siitä iloissaan ja sanoi:

»Nyt hän voi rauhassa levätä laakereillaan, sillä kestää kai puoli vuotta ennenkuin lautakunta on kaikki lukenut. Milloinka Peter oikeastaan saa kuulla päätöksen?»

He kävelivät Isarin rannalla, kun Oda sanoi tämän.

»Hänhän ei ole lainkaan ottanut osaa kilpailuun», sanoi Mara hetken kuluttua.

Oda pysähtyi.

»Mutta, Mara, sehän ei ole mahdollista!»

Enempää hän ei saanut sanotuksi.

»Minkätähden sitten?» kysyi hän hetken kuluttua huolestuneena, sillä
Mara kulki hänen rinnallaan niin suurena ja kivettyneenä.

»Hänestä se ei ollut hyvä eikä hän löytänyt sopivaa loppua… eikä hän voinut väkinäisesti lopettaa. Harvoinhan on loppu sellainen kuin ajattelimme… Mutta jos hän vain myöhemmin saa kustantajan, niin sehän on paljon varmempi tie.»

»Niin tietysti, paljon varmempi», vastasi Oda nolona.

Hän oli niin säikähtynyt tästä tiedosta, jonka seuraukset hän salamannopeasti käsitti, että hän ei uskaltanut sanoa mitään enempää. Mutta hän kirjoitti vielä samana iltana veljelleen ja pyysi häntä pakottamaan Peteriä työskentelemään edelleen ja auttamaan häntä kustantajan etsinnässä.

Oskar vastasi viipymättä.

Dremmelshof, syyskuussa 08

Rakas pikku Oda,

… Peteriä ei saa enää ryhtymään mihinkään. Tiedät, että minä sinun Marasi kauniiden silmien vuoksi teen paljon, ja yksinomaan siitä syystä olen miehen tänne ottanut. Hän sanoo, että hänellä muka on suurenmoinen uuden novellin aate, mutta yhtäkaikki hän vain harhailee pitkin rantoja tai istuu ja paukuttelee vanhaa flyygeliäni, minkä se vain kestää. Minä en ymmärrä musiikista mitään, mutta ihmiset kokoontuvat hänen soittoansa kuuntelemaan… kun hän sen huomaa, hurjistuu hän ja syöksee ulos ikkunasta tai ovesta kuin paholainen — te taiteilijathan olette niin oikullisia, Oda, sen olen aina sanonut, ja suurin oikku on kai, että sinä haluat mennä naimisiin sen kaartinluutnantin kanssa, — muuten on Fritz kyllä hyvä mies, minä pidän häntä jokseenkin säällisenä, muuten en hänelle antaisikaan pikku Odaani, vaikka vanhemmat kolmasti suostuisivat. Jos tahdot tervehtiä Maraasi minulta, niin tee se ja sano hänelle, että antakoon sen pitkän runoilijan mennä menojaan ja ottakoon ennemmin hyvän vanhan Oken, — hänen isoäitinsä on sentään heikkarin viisas nainen, minä käyn vanhuksen luona usein, hänen myötäjäisillään voisimme Mara ja minä elää mainiosti.

Hyvä uskollinen Oke.

Oda ei uskaltanut näyttää tätä kirjettä Maralle ja oli myöskin vihoissaan, että Oskar puhui Fritzin säällisyydestä vähän niin ja näin. Mutta jos Peterillä oli uuden kirjan aihe, niin sehän oli hyvä. Hän tulisi kai pian takaisin Müncheniin, ansaitsisi sanomalehtiartikkeleilla ja arvosteluilla taas paljon rahaa ja kirjoittaisi sitten novellinsa valmiiksi ja silloin olisi Marakin taas iloinen ja kaikki hyvin. Hän rauhoittui vähitellen taas ja kuitenkin jäi häneen joku epämieluisa tunne Oskarin kirjeestä. Hän päätti puhua kerran siitä Fritzin kanssa. Fritzhän oli niin avomielinen ja hyvä.

Hän kävi joka päivä Maran luona ja otti jälleen tunteja kolmen muun neiden kanssa yhdessä, mutta ei jäänyt enää, kuten niin usein ennen, tuntien jälkeen Maran luo, vaan muiden mukana pois. Hän aavisti enemmän kuin tiesi, että Mara kävi hiljaista jättiläiskamppailua ja tarvitsi yksinäisyyttä. Kun hän minua tarvitsee, niin hän kutsuu, ajatteli Oda. Hänellähän oli Fritzinsä. Appivanhemmat olivat jo lauhtuneempia ja vaativat vain ajatusaikaa jouluun saakka. Oda ja Fritz olivat siihen hyvin tyytyväisiä.

Peter ei palannut.

Kerran marraskuussa tuli Maralle kirje Hampurista.

Peter oli Dremmelshofissa tutustunut hampurilaisiin herroihin, jotka julkaisivat erästä uutta aikakauslehteä. Häntä oli pyydetty avustajaksi ja tointa kuvattu taloudellisesti sangen edulliseksi. Tietysti oli hän suostunut ja sanonut irti asuntonsa Münchenissä, mutta kun hänellä ei ollut matkarahoja, pyysi hän Maraa hyväntahtoisesti lähettämään hänelle tärkeimmät tavaroistaan. Hän oli hyvin toivehikkaana: Knud ja Mara saisivat nähdä erehtyneensä hänen ja hänen kirjailijakykynsä suhteen.

Niin meni Mara eräänä päivänä Peterin asuntoon ja pani tämän tavarat kokoon. Monet luonnokset ja kuvat, jotka olivat Maran tekemiä, otti hän omaan asuntoonsa, Peterhän pyysi vain tärkeimpiä tavaroitaan ja muu olisi ollut vain tiellä. Vaatekonttorissa oli iso pinkka lujaan käärittyjä papereita. Ne olivat Peterin vanhoja sävellyksiä, valmiita ja keskeneräisiä.

Mara ei tiennyt, oliko viime vuosina uusia tullut lisäksi: hänhän ei koskaan saanut Peteriltä sitä kysyä.

Maran käsi oli raskaana paperien päällä ja painoi niitä kuin jotakin elollista, joka ei saanut elää… melkein niinkuin hänen oma sydämensä… sitten pani hän käärön kuitenkin Peterin tavara-arkkuun.

Ja sitten lähti hän pois.

Vanhan Häberlen oven ohi kulki hän varpaisillaan, vaikka hän tunsi suurta halua mennä vanhuksen luo… Mutta ei, ei… vasta kun kaikki oli lopussa.

Mutta eikös tämä juuri ollut loppu?

Hän oli jo mennyt portaita alas, kun hän äkkiä pyörti ja meni ripeästi vanhuksen luo.

»Isä Häberle», sanoi hän ääneen ja oudosti, »mitäs nyt tulee, mitenkä nyt käy?»

Ukko kutsui hänet pyhättöönsä, missä hänen klaveerinsa oli, ja pyysi Maraa kertomaan, ja äkkiä saattoi Mara puhua aivan tyynesti ja kertoi hänelle kaikki ja sanoi taas lopuiksi: »Mitenkä nyt käy?»

»Lapsi», sanoi ukko salaperäisesti, »kaksi sanaa on sanottu, kolmas on ilmassa, se on myöntävä tai kieltävä. Mutta älä mene tapausten edelle. Se on kerran oleva edessäsi kirkkaana kuin salamanleimaus. Silloin ota se rohkeasti vastaan.»

»Minä en kohta enää jaksa», sanoi Mara.

»Ei auta, pysy sinä vain paikallasi, kunnes sana tulee, ja tule minun luokseni kunnes — hän palajaa.»

Mutta hän ei palannut.

Hän kirjoitti yhä harvemmin, yhä katkerammin, hän oli ylen yksinäinen, mutta ei tahtonut tulla häirityksi, aikakauskirja oli tulevaisuuskylvöä, tiettävästikin saattoi sato tulla vasta vuosien takaa, ja silloin oli hän jo liian vanha voidakseen pyytää Maraa enää jakamaan hänen kohtaloansa, ja sitä ennen hän varmaan kuolisikin, joutuisi turmioon… Ja Peter kiitti Maraa kaikesta tämän rakkaudesta ja uskollisuudesta: Mara oli ainoa valo hänen synkässä, vikaanmenneessä elämässään, mutta ei voinut häntä enää auttaa.

Näin kirjoitti hän sekaisin. Mara vastasi tyynesti ja herttaisesti ja laajasti. Hän ei tiennyt lopullista, viimeistä sanaa vielä, mutta eräänä päivänä tuli sekin. Heidän kirjeen vaihtonsa oli viime aikoina saanut toisen sävyn — kuinka se oli tapahtunut, ei Mara itsekään tiennyt — hän ei enää tavannut sitä äänilajia, johon Peterin sielu oli viritetty, ja niin olivat he lopulta vaihtaneet kylmiä, julmia kirjeitä, joista jokainen synnytti uuden väärinkäsityksen. Peter puolestaan moitti, ettei Mara ymmärtänyt hänen kirjailijauraansa, Mara taas kirjoitti kylmiä, järkeviä sanoja, jotka Peteriä loukkasivat sen sijaan, että olisivat häntä auttaneet. Vihdoin päättivät he tyyten lopettaa kirjeenvaihtonsa.

Mutta sitten kirjoitti Mara kuitenkin vielä kerran.

Hän oli ennen joulua myynyt suurehkon taulun eikä voinut toimia vasten luontoansa. Hän teki siis niinkuin niin usein ennenkin: tarjosi Peterille rahat hänen tullakseen jouluksi Müncheniin, jotta he voisivat rauhassa puhua asiansa puhki. Mara odotti yötä päivää, tunti tunnilta Peterin vastausta, ja vihdoin se tuli.

Se oli hylkäävä.

Hänen täytyi, ikävä kyllä, ottaa vastaan toinen kutsu tulevaisuutensa vuoksi. Hän oli nyt tullut tuntemaan ihmisiä, jotka tahtoivat häntä auttaa. Asia oli tapahtunut sangen merkillisesti. Hänen ystävänsä olivat raahanneet hänet erääseen konserttiin ja siellä oli eräs viehättävä, nuori nainen, jolla oli muhkea alttoääni, laulanut ja Peter oli jälkeenpäin tullut hänen tuttavakseen. Mutta mitä hän oli laulanut, mitä! Muistiko Mara lähettäneensä hänelle kerran Dremmelshofista pienen runon »Kun kuohuu pauhinalla»? Viimeisessä säkeessä oli hän vain muuttanut sanan »sydämees» sanaksi »kuolohon», se kun hänestä oli todenmukaisempaa. Siihen oli hän eräänä myrsky-yönä tehnyt sävellyksen, mutta huonon, huonon. Hän oli rutistanut paperin ja heittänyt paperikoriin. Kuinka se nyt oli joutunut tämän nuoren naisen käsiin? Hän arveli, että Leena Klaas, joka palveli Hampurissa, oli tyhjentänyt hänen paperikorinsa ja ottanut paperin talteen — ja jollakin salaperäisellä tavalla oli se sitten joutunut laulajattaren haltuun. Niin, kukapa näistä sattumista saisi selkoa.

Nuori laulajatar ja yleisö olivat ihastuneita lauluun, ja laulajatar oli pyytänyt häntä säveltämään vielä muutamia lauluja ohjelmistoonsa. Hän oli ollut laulajattaren vanhempien luona aterialla, ja merkillisintä oli, että isä oli — kustannuskirjakauppias, ja tytär oli nauraen sanonut: »Isän täytyy kustantaa kaikki kirjanne, jos te vain autatte minua kuuluisaksi.» Nyt aikoi Peter kirjoittaa uuden novellinsa ja viettää joulua kirjakauppias Thomsenin luona ja kenties säveltää jotakin laulajattarelle. Kenties hän sitten pääsiäiseksi tulee Müncheniin, jos saa aikaa. Siihen mennessä he kai molemmin puolin ovat tulleet rauhallisemmiksi ja järkevämmiksi, jotta voivat puhua asiat puhki, jos Mara niin haluaa.

Kaiken tämän kirjoitti hän Maralle.

Ja kaiken tämän luki Mara uudelleen ja uudelleen.

Oikeastaan luki vain kaksi sanaa: viehättävä ja nuori! Ja sitten hetken kuluttua käsitti hän äkkiä, että Peter aikoi jälleen säveltää. Siis vihdoin viimein! Se oli Maran ensimmäinen ajatus. Entä toinen? Viehättävälle, nuorelle naiselle. Ja kun Mara näin seisoi kirje kädessään, tuli kolmas sana taivaasta ja oli hänen silmiensä edessä kirkkaana kuin salamanleimaus. Se sana oli: »loppu».

Ne kaksi, jotka tähän saakka oli sanottu, Peterin ja Maran puolelta, olivat myönteisiä. Nyt oli kolmas tullut, ja se oli kielteinen — ja asia oli lukossa. Mara ei tiennyt, kauanko hän näin seisoi, eikä myöskään, kuinka se päivä kului ja yöt ja seuraavat päivät, mutta vihdoin tunsi hän, että hänen täytyi jotakin tehdä, ja silloin meni hän vanhan Häberlen luo ja antoi tälle äänettömänä Peterin kirjeet.

»Isä Häberle, se on nyt lausuttu, se kolmas sana», sanoi hän sitten hetken kuluttua.

Häberle seisoi mykkänä ja katseli ulos.

»Ei», sanoi hän, »minä en sitä vielä näe. Se on tulossa, se on tipahtamassa, mutta vielä ei ole kirkkautta. Kirkkaudesta toiseen, Mara, ehkäpä tunkevat ne vielä läpi. Ymmärrätkö minua?»

Mutta Mara katsoi häntä ymmärtämättä ja meni ääneti pois.

9.

Joulukuusen ympärillä Bucheneckissa olivat Dorenit ja Brentet koolla.

Asia oli käynyt niinkuin Mara oli sanonut. Rouva Brente ja rouva von Doren olivat keskustelleet pitkän aikaa, olivat aluksi sanoneet toisilleen monta sopimattomuutta toinen vävystä, toinen miniästä ja erinomaisen paljon hyvää omista lapsistaan. Mutta lopulta oli todettu, että Odalla oli erittäin hyvät myötäjäiset, ja se lepytti Dorenien sydämiä. Rouva Brentestä taas oli kovin houkutteleva se ajatus, että saisi tyttärensä tuonnempana naapurikseen Bucheneckiin… sanalla sanoen, lapset saivat tahtonsa läpi ja seisoivat nyt säteilevänä kihlaparina joulukuusen ympärillä.

Oda oli erittäin aistikkaasti puettu, taiteellisen kaunis punapitsinen reformipuku verhosi hänen vartaloansa, ja setä Ludwig alkoi ihailla poikansa makua.

Myöhään illalla, kun isä ja poika vielä kahden kesken polttivat sikaria, sanoi edellinen hyväntuulisena:

»No, poikaseni, salattavaa kai sinulla ei ole mitään, vai onko minun vielä autettava sinut jostakin pinteestä, häh?»

Fritz katsoi isäänsä hämmästyneenä, sitten sanoi hän miltei liikutettuna:

»Kiitoksia, isä, minun asiani ovat kunnossa… vaikka kerran, kolme tai neljä vuotta sitten…»

»Siis sentään», mutisi isä syvämielisesti.

Fritzin tuli outo olla.

»Isä, se on kauan sitten järjestetty, aikoja…»

»Täysin luotettavasti?»

»Täysin luotettavasti… rahaa kyllä silloin, paljonkin, mutta…»

»Onko lasta?»

»Ei, isä, lasta ei ole.»

»Jumalan kiitos… sitten ei ole todistuksia olemassa.»

»Isä, täytyykö se tunnustaa morsiamelleen?»

Herra von Doren hypähti ylös.

»Poika, oletko hullu? Tunnustuksia morsiamelle? Jotta hän huomenna ei enää olisi sinun morsiamesi. Sitäpaitsi, säätynaisten kanssa ei puhuta sellaisista pikkutyttösistä kuin sinun Lieschenisi tai Minchenisi — olletikaan morsiamille! Morsiamet eivät tiedä mistään mitään, ja se on hyvää ja siivoa ja niinkuin pitääkin. Poika, ethän toki ole mikään pässinpää, — morsiamille tekee sulhanen suuteloiden ja hellyyksien lomassa kaikenlaisia hämäriä viittauksia, että hän on huono mies eikä lainkaan hänen rakkautensa arvoinen, ja sinä voit panna vetoon kymmenen yhtä vastaan, että morsian viattomuudessaan vakuuttaa sinulle olevansa vielä paljoa huonompi kuin sinä, ja koko juttu päättyy suurenmoisiin lemmen vakuutuksiin ja selityksiin ja hän vannoo ottavansa vaikka itsensä paholaisen, kun hän kerran sitä rakastaa… Hyvä Jumala, niin, onhan se suloistakin, tuo valtava lemmenhuuma, jossa silloin eletään…»

»Isä», alkoi Fritz, »entäs jälkeenpäin?»

»Mitä jälkeenpäin? Silloinhan toinen on jo toisen. Ja eikö mies muka ennalta ollut tahtonut sanoa olleensa huono? Ja ovatko nuo pikku morsiamet sitä sitten todella tahtoneet tietää? Varjelkoon! Pahimmassa tapauksessa on kohtauksia ja kyyneliä ja jälkeenpäin sovintoja ja rannerenkaita… Siinähän ei silloin auta säästää. Mutta kymmenen yhtä vastaan panen vetoon, että se useimmille on jälkeenpäin ihan yhdentekevää, ja jos heille sitten olet tehnyt selväksi, että me kaikki olemme samanlaisia, niin uskovat he sen viimein ja ovat iloisia, että ovat edes saaneet sinut pelastetuksi.»

»Mutta me emme ole kaikki samanlaisia», vastasi Fritz hiljaa, syvästi huoahtaen, »minä tahtoisin…»

»Mitä tahtoisit? Ole sinä vain hiljaa. Minua miellyttää sinun Odasi suuresti, hänessä on siroutta… ja nyt, hyvää yötä, Fritz… Jumala siunatkoon sinua, poikani… onnea ja kaikkea hyvää.»

Fritz meni yksin portaita ylös huoneeseensa.

— Minä tahtoisin — jatkoi hän äskeisiä ajatuksiaan loppuun — että olisin kysynyt Maralta aikaisemmin ja että minulla olisi ollut joku, joka olisi minulle sanonut, että sitä voi ja pitäisi pysyä puhtaana.

Hän katsoi ulos talviyöhön. Kuskin asunnossa oli vielä valoa ja hän kuuli laulavia lapsenääniä:

»Ja nyt uhrina meiltä Sä saat sydämen, ilomielellä Sulle me annamme sen. Pyhäks kuin omas on sekä puhtaaks se luo, iäks siihen sen yhteenliittyä suo!»

Fritz oli vaistomaisesti pannut kätensä ristiin.

— Pyhä ja puhdas sydän! — ajatteli hän alakuloisena. — Mitä kannattaa lapsia opettaa laulamaan sellaisia lauluja, kun heille myöhemmin opetetaan, ettei miehen tarvitse pitää sydäntään pyhänä!

Ensimmäisenä juhlapäivänä oli Odan vanhempien luona Seehofissa suuret kihlajaispäivälliset.

Seehof oli Bucheneckiin verrattuna vain pieni tila, mutta mallikelpoisesti hoidettu, ja Odan vanhemmat elivät siellä vielä useiden nuorempain lasten kanssa hyvissä varoissa. Uudet läheiset suhteet hiukan ylimielisten Dorenien kanssa eivät Odan omaisia erin miellyttäneet, mutta Fritz Doren osasi voittaa ihmisten sydämet, kun tahtoi, ja niinpä odotettiin päivän juhlaa hyvällä mielellä.

Vanha rouva von Doren oli ilmoittanut myöskin tulevansa, se oli päivän suuri tapahtuma. Talon isäntä, ent. majuri Otto Brente, Fritzin onnellinen appi, kävi tuon tuostakin ulko-oven edustalla ajoissa huomatakseen vaunujen tulon.

Tuessapa jo vanha, raskas landoo tulikin pitkin kivettyä viertotietä.
Herra Brente oikaisi valkoiset liivinsä sileiksi ja huusi lujaa:

»Oda, Oda, he tulevat, olepas valmiina, tyttö!»

»Heti, isä!» vastasi Oda välinpitämättömästi. Hän ei saattanut yhtyä yleiseen innostukseen Maran isoäidin tulosta ja vain vaivoin saatiin hänet osoittamaan vanhalle rouvalle asianmukaista kunnioitusta.

»Oda, meidän täytyy olla ulkona häntä vastaanottamassa», selitteli nyt
Fritzkin pyytelevästi.

»Univormu sopii sinulle mainiosti», vastasi Oda, »minä maalaan sinusta joskus uhkean kuvan. Ratsuhousut, varsisaappaat ja asenuttu, lakki hiukan vinossa voi, tuolla se paha, vanha noita jo nousee vaunuista.»

»Oda!» huudahti Fritz vielä hämmästyneenä, mutta sitten jätti hänkin morsiamensa, joka tänään harmahtavassa velvetpuvussaan oli kerrassaan kuvankaunis, ja riensi isoäitiään vastaan.

Todella mahtipontisena astui vanha rouva herra Brenten käsipuolessa eteiseen.

Oda sai kaksi sormenpäätä suudeltavakseen, mutta tyytyi vain kohteliaasti kumartamaan ja tervehti sitten appivanhempiansa ja kälyjänsä. — Kuinka onkaan Fritz saattanut tipahtaa tähän perheeseen, — ajatteli hän, — sekin on yksi seitsemästä maailmanihmeestä!

Hänestä tämä kihlajaisjuhla oli kauhistuttava, suorastaan mieletön, mutta niin pian kuin hän puhui sinnepäinkään, sanottiin hänelle joka taholta, että hän yritti matkia Maraa, ja se oli hänestä niin harmillista, että hän mieluummin vaikeni, sillä vastaansanomisesta ei hänen omaistensa enempää kuin Dorenienkaan parissa ollut mitään apua. Sen hän tiesi vanhastaan. Korkeintaan johtuisi siitä ikäviä kahnauksia, ja Oda ajatteli: pitäkööt päänsä, minähän menen lopultakin naimisiin vain Fritzin kanssa.

Ja elämää Fritzin kanssa Berlinissä kuvitteli hän ihanaksi ja runsaaksi.

Brentet olivat näitä päivällisiä varten kerrassaan »kunnostautuneet», kuten Ludwig-setä myöhemmin huomautti. Mieliala oli sangen hilpeä.

Pidettiin asianmukaiset maljapuheet, joissa ilmeni paljon »avoimia syliä» ja »suurinta luottamusta». Fritz otti kaikki sangen vakavalta kannalta ja hänen eilisiltainen hentomielisyytensä oli kokonaan haihtunut.

»Oskar», huusi hän pöydän yli, »sinun on myöskin pidettävä puhe!»

»Olkoon niin», sanoi Oskar, kilisti lasiinsa ja nousi pyylevänä ylös. Kaikki odottivat hänen esittävän isoäidin maljan, ja tämä itsekin jo katsoi häntä puoliksi valmis hymy huulillaan. Mutta Oskar sanoi levollisesti:

»Erään valitettavasti poissaolevan sukulaisen, neiti Marie Agnes von
Dorenin malja!»

»Eläköön», huusi Fritz voimakkaasti, mutta yleinen eläköönhuuto oli vain kohtalainen.

Ja sitä seuranneen kiusallisen hiljaisuuden aikana kuului Odan ystävällinen ääni:

»Niinä en voi juoda Maran maljaa samalla juomatta hänen sulhasensa
Peterin onneksi.»

Hän katsahti vain sulhaseensa.

Tämä kilisti hänen kanssaan ja suuteli hänen kättään, mikä Odan mielestä tässä tilaisuudessa oli aivan tarpeetonta.

Nyt nousi talonisäntä nopeasti ylös ja piti hiukan imelänpuolisen puheen isoäidille.

Sen jälkeen kävi keskustelu taas yleisemmäksi, olipa Odan tuleva appi sepittänyt runopukuisen ylistyksen Odasta taiteilijattarena.

»Jospa Mara tämän tietäisi», sanoi Oda nauraen Fritzille.

»Miksikä?» vastasi Fritz hieman loukkaantuneena, »sinähän olet todellinen taiteilijatar, sinun viimeinen merimaisemasi Dremmelshofista…»

»Hiljaa, lapset!» huudahti Oda, »ennen te ette tahtoneet tietää mitään minun taiteestani, jättäkää se vain nytkin rauhaan!»

»Aivan kuin Mara», sanoi yksi kälyistä.

»Aivan», vahvistettiin kuorossa.

Oda pani kädet korvilleen.

Vihdoin oli juhla-ateria päättynyt.

»No, mihin huoneeseen tahdotte vetäytyä?» kysyi appi Brente säteilevän hyväntuulisena.

Vastauksen asemesta tarttui Oda erääseen nuorempaan veljeensä ja riensi hänen kanssaan ulos.

»Taas aivan taiteilijatar», sanoi Minette-rouva imelänhappamasti.

Fritzistä alkoi tämä tuntua vähitellen kiusalliselta.

Hän sytytti hermostuneena sikarin ja meni vihdoin lankomiehensä Oskarin kanssa viereiseen biljaardihuoneeseen.

Mutta siellä tapasivat he Odan nuorempain sisarustensa kanssa innokkaassa pelissä eikä kestänyt kauan ennenkuin molemmat herrat olivat mukana.

Pian kutsuttiin heidät kuitenkin saliin kahville ja vasta illalla oli morsiusparilla rauhaisa kahdenkeskinen hetki Odan kamarissa.

»Oda», sanoi Fritz, »sinä olet tosiaan hiukan omituinen isoäitiä kohtaan. Sinussa on kerrassaan jotakin kovaa, kun puhut hänen kanssaan. Sehän ei käy laatuun.»

»Mara», vastasi Oda vain.

»Olkoon. Hän on kova ja kohtuuton Maraa kohtaan niinkuin muutkin meikäläiset, ja sinä tiedät, kuinka minä Maraa kunnioitan. Mutta me teemme asian vain pahemmaksi, jos me heitä vielä ärsytämme. Minä olen päinvastoin jo usein ajatellut, etkö juuri sinä olisi omiasi kerran pehmentämään isoäidin sydäntä!»

»Minäkö? Herrantähden! Hän vihaa minua, minä olen hänestä porvarillinen ja epähieno, senhän sinä näet hänen nenänpäästään. Sinulla on muuten vähän samannäköinen nenä, Fritz, tässä nenänpään seudulla… sangen hieno.»

Fritz naurahti heikosti.

»Pyydän, älä ole kova, Oda! Naisten ei koskaan pidä olla kovia. Sehän on juuri Maran viehätys, ettei hän koskaan ole kova. Mutta sinä?»

Oda nojautui sohvalla, jossa he istuivat, taaksepäin ja katsoi häntä.

»Pelkäätkö sinä minua, Fritz?»

Fritz punastui vastoin tahtoansa tummanpunaiseksi.

Hänen mieleensä oli salamana välähtänyt eilinen keskustelu isänsä kanssa.

Hän sai vaivoin mielensä tasapainoon, mutta äkkiä vakavaksi käyneenä sanoi hän vain hiljaa:

»En, rajaton luottamus ja…» hänen teki mielensä sanoa enemmän, mutta isän kaikki sanat seisoivat kuin pienet paholaiset hänen ympärillään eikä hän tiennyt, mitä sanoa.

Ehkäpä se oli hänen onnensa.

Oda ajatteli loukanneensa häntä ja nojautui lempeästi häntä vastaan, mutta kesti hyvän kotvan ennen kuin Fritz pääsi irti painajaisistaan ja jälleen saattoi ehjästi nauttia nykyisyydestä morsiamensa kanssa.

Seuraavana päivänä toistui sama juhlallisuus Bucheneckissa, sillä erolla vain, että Bucheneckissa oli »ainoa mahdollinen» päivällistunti kello kuusi, kun taas Brentellä syötiin kello kahdelta.

Fritz ja Oda elivät iloisia päiviä.

Oli seesteinen, ihana pakkassää, he luistelivat, kävivät kävelemässä ja ajelemassa, kerran Dremmelhofissakin, missä Oskar-paran jokseenkin vastoin tahtoansa täytyi kestitä koko seuruetta.

Hän sanoi vihdoin raivostuneena, ettei hän jää iäkseen seurustelemaan
Dorenin naisten kanssa, vaan lähtee matkalle.

»Minne?» kysyi Oda ärsytellen.

»Müncheniin», vastasi hän lyhyesti. »Huolehditteko te sitten muka Marasta? Peter istuu kiinni työssään Hampurissa ja Mara istuu ihan yksinään Münchenissä.» Oda kävi vakavaksi.

»Minä olen ihan onneton, kun en ole näinä päivinä saanut kirjettä
Maralta.»

»Ehkäpä huomenna tulee», arveli Fritz lohduttaen. »Tule, lähdetään kotia, eihän meillä ole enää kuin kaksi päivää, Oda…»

Maran kirje tulikin seuraavana aamuna kuin tilattu.

Oda istui kirje kädessään ja luki ja luki. Sitten hypähti hän ylös, kääräisi ylleen hartiavaippansa, painoi päähänsä kangaslakin, tarttui kävelykeppiinsä ja lähti jalkaisin kulkemaan kiiruusti Bucheneckia kohti kalpeana ja kasvojen ilme kauhistuneena.

Ilma oli harmaa ja kylmä ja hiljalleen alkoi sataa lunta. Oda ei siitä kaikesta mitään huomannut, käveli vain niin rivakasti kuin saattoi ja oli tunnin kuluttua isoäidin asunnon luona.

Äkkiä hän pysähtyi.

Teki sitten ripeän päätöksen ja meni vanhan, pelätyn rouvan taloon.

Odan suhde isoäitiin oli hiukan parantunut. Olipa isoäiti sallinut Odan ruveta sinuttelemaan häntä. Mutta tällä hetkellä unohti Oda muutenkin kaiken pelon. Lumisena, posket punaisina astui hän vanhan rouvan huoneeseen ja huudahti:

»Oi, isoäiti, minkä vuoksi sinä et heitä auttanut!»

Rouva von Doren tuijotti Odaa kuin ilmestystä ja sanoi sitten vavahtavalla äänellä:

»Sinä tuot lunta minun huoneeseeni. Riisu päällysvaatteesi eteiseen ja tule sitten sisälle.»

»Ja jos minä olenkin luminen», vastasi Oda kuohuksissaan, »mitä se tekee! Tässä…», hän piti Maran kirjettä kädessään, »tässä…! Se on sinun syysi. Kuinka saatoit sen tehdä!»

Rouva von Doren nousi ylös hiukan vapisten, mutta seisoi nyt suorana kuin kynttilä.

»Te olette nenäkäs, neiti Brente. Pyydän, poistukaa huoneestani.»

Oda hengitti huohottaen. Hän huomasi äkkiä menneensä liian pitkälle ja mutisi sopertaen:

»Anna anteeksi… antakaa anteeksi, mutta minä olen niin suunniltani…
Mara kirjoittaa juuri, että kaikki on lopussa hänen ja Peterin välillä.»

»Jumalan kiitos!» huudahti rouva von Doren ja vaipui jälleen nojatuoliinsa.

»Voi, hyi», sanoi Oda.

Jälleen aikoi rouva von Doren vastata ankarasti, mutta Oda ehätti hänen edelleen.

»Minä tiedän, että minun ei sitä pitäisi… mutta minä en voi muuta. Jo vuosia on minun tehnyt mieleni sanoa se teille, sillä jo vuosikausia olen minä likeltä nähnyt Maran kärsimyksen, ja teidänhän olisi tarvinnut vain antaa rahaa Maralle ja Peterille, silloin olisivat he voineet mennä naimisiin jo seitsemän vuotta sitten, sen sijaan että he näkevät nälkää elämänsä parhaat vuodet ja surkastuvat huoliinsa, kunnes lopulta eivät enää mitään voi eivätkä tahdo. Voi miksi, miksi olet sen tehnyt, isoäiti! Mara on enkeli ja Peter on jalo, hyvä mies. Eihän ollut mitään syytä häntä niin vainota. Mutta nyt te olette päässeet päämääräänne.»

Hän vaikeni hetken hengästyneenä ja sulanut lumi valui pieninä puroina pitkin hänen pukuansa lätäköiksi lattialle. Mutta vanhus ei enää kiinnittänyt huomiota siihen. Hänen kasvonsa olivat kutistuneet raivosta ja nenä käynyt teräväksi. Hän ei kuitenkaan saanut sanaakaan sanotuksi, mutta tunsi hämärästi, että joku oli jo usein pitänyt hänelle tätä kamalaa puhetta pimenevinä hämyhetkinä ja unettomina öinä, hän ei oikein tiennyt kuka. Mutta tämä, tämä oli sentään sietämätöntä. Mikä pälkähtikin tuon häpeämättömän personan päähän? Kuinka pääsisi hänestä irti? Kaikenlainen skandaali oli hänestä inhoittavaa.

»Miksikä sinä et rakasta Maraa?» sanoi Oda nyt hiljaa ja alakuloisesti. »Me kaikki rakastamme häntä niin hehkuvasti. Me olemme kaikki vasta siellä Münchenissä hänen kauttaan tulleet oikeiksi ihmisiksi. Hän on niin suuri ja hyvä. Hän antaa viimeisen roponsa köyhille. Hän tekee työtä aamusta iltaan ja yöt läpi, ei tee kenellekään pahaa. Mutta hänen sukunsa hylkää hänet kokonaan, ei kukaan auta häntä eikä välitä hänestä… hänellä ei ole muuta kuin rakastettunsa, hyvä, ihana Peter Rasmussen… ja senkin te nyt riistätte häneltä! Auta häntä toki, isoäiti!»

Eikö tuo tyttö sitten lainkaan vaikene?

Vanhus haukkasi ilmaa, etsi sanoja, mutta ei löytänyt, kunnes vihdoin sai vaivoin sanotuksi:

»Minä paheksuin tätä kihlausta alusta alkaen. Marie Agnes ei ole tahtonut kuulla minua. Minä pesen käteni viattomana.»

»Mutta mitä olisi Maran sitten pitänyt tehdä? Sinähän epäsit häneltä kaiken. Et tahtonut suoda hänelle tointa, et tahtonut tätä avioliittoa, niin, mitä on meidän onnettomien sitten tekeminen? Jos minun vanhempani eivät olisi antaneet minun opiskella, niin olisi minun täytynyt karata, sillä jotakin varten tässä maailmassa kai mekin olemme olemassa, vai katsotko todella, että minun tulevat kälyni ovat kadehdittavia ihmisiä, kun eivät tiedä, miten aikaansa tappaisivat?»

Tämä oli liikaa.

»Sinun kälyilläsi on säädyllisemmät tavat kuin sinulla. Minusta on kuulumatonta, niin, pöyristyttävää, että tällä tavoin tunkeudut minun, vanhan vaimon, luokse. Minun on pyydettävä Fritziä estämään semmoista ja kasvattamaan morsiantansa paremmin tai sitten olemaan tuomatta häntä säädyllisiin ihmisiin… soo, siinäpä hän tuleekin… Fritz, pyydän, vie morsiamesi pois. Minä en tätä suvaitse, en.»

Fritz oli kiiruusti tullut sisälle. Hän oli aivan sanattomana hämmästyksestä ja saattoi äänettömänä kiihtyneen Odan ulos.

Ulkona seisoivat he vastakkain.

»Mara», huudahti Oda. »Hänen ja Peterin välillä on kaikki loppunut. Oi,
Fritz, eikö se ole kauheaa!»

»Mara ja Peter?» sopersi Fritz. »Mutta mitä sillä on isoäidin kanssa tekemistä?»

»Ah, isoäidinkö? Hän vihaa Maraa. Fritz, tule minun mukaani! Mitä on minun tehtävä? Minun täytyy heti matkustaa Müncheniin Maran luo.»

»No, no, annahan ensin kuulla, mitä oikeastaan on tapahtunut. Oletko sinä tullut tänne jalkaisin, viertotietä yksinäsi? Mutta Oda, sehän ei käy, olisithan toki voinut ensin soittaa.»

Oda katsoi häneen suuttuneena.

»Te olette kaikki kivestä. Maran elämän onni on murskana, kuuletko sinä? Koko tämä vuosikausien raadanta ja toivonta hukkaan mennyt, ymmärrätkö?»

»Ymmärrän, se on kauheaa. Tule, mennään pian sisään, jotta saan kuulla kirjeen…»

»Mutta ei teikäläisten luo, jotka kaikki riemuitsevat tästä. Saata minut takaisin Seehofiin.»

»Sinähän olet ihan väsyksissä. Mennään puutarhurin rakennukseen, siellä on herttaisen lämmin, Rath on ulkona ja hänen vaimonsa pääkartanossa.»

He menivät puutarhurin asuntoon, Oda riisui päällysvaatteensa pois, he istuutuivat sohvalle ja Oda luki ääneen Maran kirjeen.

»Onpas se kummallinen kirje», sanoi Fritz, »niin kylmä ja tyyni. Hän kirjoittaa niinkuin jostakin kaupasta: 'meidän kummankin mielestämme oli parasta lopullisesti purkaa tämä toivoton kihlaus. Peter tarvitsee täyttä vapautta ja huolettomuutta työtänsä varten'. Suunnilleen niinkuin minä tarvitsen hevosta ratsastukseen, eikö totta, Odachen?»

»Minä olenkin ihan ihmeissäni!» mutisi Oda. »Hän oli koko viime ajan ennen joulua kylmempi ja umpimielisempi kuin koskaan ennen. Kenties oli tämä kihlaus hänelle sittenkin taakkana? Vai mitä sinä luulet, Fritz?»

»Hyvinkin luultavasti. Tiedätkö — minä sanon sen vain sinulle — Peter ei Hölupissa miellyttänyt minua enää niinkuin ennen… hänessä oli jotakin, hän oli niin rikkinäinen. Ehkä oli Mara saanut tietää jotakin…»

Fritz keskeytti äkkiä.

»Joutavia, Fritz. Peter on ehdottoman luotettava mies. Hänellä ei ole mitään salajuonia, yhtä vähän kuin sinulla, vai kuinka?»

Fritz syleili häntä.

»Mitäs salajuonia minulla olisi? Enkeleitähän me emme kukaan ole…»

Siunatkoon, siinähän olivat taas isän sanat. Fritziä oikein ellotti hetken.

»Minä sanoinkin sen muuten vain… minä tarkoitin vain, etten ymmärrä, minkä vuoksi Peter oli niin muuttunut. Minä pidin lopulta Knudista paljoa enemmän.»

»Niin minäkin», sanoi Oda. »Fritz, ethän tarkoittane, että Knud…»

»Pahasti pihkaantunut Maraan hän oli, mutta…»

»Hyi, Fritz, miksi sinä heti olet tuommoinen. Te olette tosiaan kauheita. Aina heti muka rakastuminen, ja kuka tietää, kuinka usein sitten olette rakastuneita.»

»No, mitäs, eihän se mikä rikos ole eikä siinä tarvinnut olla mitään pahaa. Merkillistä, kuinka kaikki miehet pitävät Marasta, vaikka… naimisiin hänen kanssaan ei juuri moni pystyisi.»

»Mitä sinä sillä tarkoitat?» kysyi Oda verkkaan.

»Tuota… häntä pelkää, hän on liian… hyvä.»

»No mutta kuule nyt, Fritz, tuostahan sopii katsoa syvälle! Tarkoitatko ehkä, että minä…»

Oda oli hypähtänyt pystyyn.

»Joutavia!» keskeytti Fritz hänet nopeasti. »Minä tarkoitan vain tätä laulua: 'Hän, kaikkein ihanin' ei hän milloinkaan meistä laula, hän on niin äidillinen… Ah, hän on tosiaan kunnon tyttö. Minun tekisi mieleni saada Peter kerran kynsiini.»

»Fritz, sen annat olla. Sinä puhut niin omituisesti. Minusta tuo laulu on suorastaan typerä ja epätosi.»

»No no!»

»'Ja ma siunaan morsianta': lörpötystä, sitä ei tee kukaan ihminen. Jos sinä jättäisit minut, pitäisikö minun mukamaste vielä siunata sinun uutta morsiantasi? Se vielä puuttuisi!»

Fritz nauroi onnellisena.

»No, mitä sitten tekisit?»

»Ensinnäkin minä halveksisin häntä, että hän ottaa entisen, sulhasen… ajattele, kuinka inhoittavaa!»

»Oda, sinä olet lapsellinen.»

»Mitä vielä, päinvastoin, minä otan kaikki vakavalta ja pyhältä kannalta, sen olen Maralta oppinut. Voisitko sinä sitten suudella ketään muuta kuin minua?»

Vastauksen sijasta suuteli Fritz häntä.

Sitten sanoi hän hitaasti:

»Mara on kai myöskin hiukan liioitteleva mielipiteissään. Ja tiedätkö, mitä täyteinen, oikea rakkaus on, kuten esimerkiksi meidän, tokko hän mahtaa sitä oikein tuntea…?»

Sitä epäili Odakin, ja vihdoin arvelivat molemmat, että Maralle saattaisi vielä alkaa uusi elämä, vapaana tuosta omituisesta ystävästä Peter Rasmussenista.

Oda kertoi nyt kohtauksensa isoäidin kanssa, ja Fritzin täytyi myöhemmin, kun Oda oli poissa, mennä tuntikausiksi lepyttelemään vanhusta, kuitenkaan oikein onnistumatta. Rouva von Doren oli raivoissaan, ja Fritz lähti lopulta pois loukkaantuneena.

Se oli jokseenkin ikävä päivä. Omaisten ilkamointi Maran kohtalosta loukkasi häntä myöskin syvästi, ja hän lähti illalla sangen alakuloisena Seehofiin hyvästelemään morsiantaan, sillä seuraavana päivänä oli hänen lomansa lopussa.

Oda oli kylmettynyt ja lisäksi masentuneena ja vakavana ja Fritziä huolestutti ajatus, että hän näin epäsuotuisissa oloissa lähtisi matkalle Müncheniin.

»Me emme saa jättää Maraa enää yksin», vakuutti Oda, »onhan väärin, että me onnessamme olimme hänet siksikin unohtaneet.» Vihdoin sai Fritz lohdutusta anopiltaan, jonka täytyi luvata hänelle, ettei antaisi Odan matkustaa, ja sitten tuli hyvästelyn hetki.

Fritz ei ollut lähtiessään tähän hyvästelyyn tyytyväinen. Oda oli niin kiintynyt Maran kohtaloon, että Fritz alkoi tuntea mustasukkaisuutta Maraa kohtaan, ja — mene tiedä, eikö Mara nykyisessä katkerassa mielentilassaan kertoisi Odalle, mitä tiesi Fritzistä… Se ajatus kuumotti ja vilutti Fritziä. Hänen täytyi heti kirjoittaa Maralle, samalla säälitellä… tuhma juttu tämä purkaminen, olisihan se yhtä hyvin voinut tapahtua myöhemmin… varmasti siinä oli Knud jollain tavoin välissä. Mutta Mara! Hänellähän oli juuri tuo toverillinen tapa jokaisen kanssa. Senvuoksi ei Fritz ollutkaan Dremmelshofissa ajatellut mitään hänen paljosta seurustelustaan kaksin Knudin kanssa, joka äkkiä oli ilmestynyt rannalle kuin merenkulkija ja seikkailija. Mutta nyt johtui hänen mieleensä Maran kasvojen ilme sinä yönä, jolloin Knud oli lukenut, ja Peter, joka oli ahertanut henkihieveriin saakka, ja nyt aloitti alusta Hampurissa. Ja mihin oli Knud Hansen hävinnyt?

Levottomuus ajoi hänet ani varahin seuraavana aamuna vielä kerran
Seehofiin.

Oda nukkui vielä.

Oskar seisoi pyylevänä ovella ja tuntui olevan huonolla tuulella.

»Missäs sinä sitten eilen olit?»

»Hampurissa.»

»Ah, tapasitko Peterin?»

»Sivumennen.»

»Kuule, mitä oikeastaan on tapahtunut?»

»Mikä hänet tietää… Peter on suorastaan murtunut mies.»

»Peijakas, arveletko, että Knud…?»

Oskar kohautti olkapäitään.

»Knud oli hulttio pienestä pitäen, mutta hänhän oli tavattomasti ryhdistänyt itsensä, kiitos olkoon Peterin ja — sinun serkkusi, — se palanut kertomus oli kerrassaan mestarillinen… muuta en tiedä.»

»Merkillistä, tytöt juoksivat kyllä aina hänen perässään… Mutta tämä on liian omituista… Mitä Peter sitten puuhailee?»

»No, hänelle on nyt käynyt hyvin. Muudan rikas kirjakauppias on ottanut hänet. Sillä kuuluu suojaansa, olevan tytärkin.»

»Vai niin, sittenhän voisi melkein toivoa, että miesparka… Mutta ei, sen iskun yli ei hän ikinä elä.»

»Kuinkapa voisikaan», murahti Oskar.

»Sanohan, Oskar, — minulla on vielä kolme minuuttia aikaa — nukkuuko
Oda vielä?»

»Nukkuu», vastasi Oskar.

»Jaha», sanoi Fritz Doren lyhyesti, »näitkö häntä vielä eilen illalla?»

»Näin.»

»No, hyvästi sitten — sano terveisiä sisarellesi.»

»Sanotaan. Hän sanoi eilen illalla nimenomaan, ettei häntä tänään saisi häiritä, ettei hän tahtonut tänään nähdä edes sinuakaan.»

Fritz nousi vaunuihin.

»Niin on, mehän sovimme niin itsekin jo eilen illalla. Minä vaadin häntä pysymään vuoteessa tämän kylmetyksen vuoksi. Tahdoin vain kuulustella hänen vointiansa nyt aamulla… Hyvästi… Klaus, anna mennä!»

— Ajattelematon tuokin Oskar, — ajatteli hän raivoissaan, — sanoa minulle sellaisia sopimattomuuksia Klausin kuullen. Mutta mitä tämä merkitsee? Mitä kaikkea on hän Odalle vielä eilen illalla kertonut Marasta ja Peteristä — kenties tehnyt viittauksia minuunkin? Oi, tuo kirottu hetki elämässäni! Jospa sitä aavistaisi puoliksikaan, mitä kaikkea sillä itseltään turmelee ja että sillä riistää itseltään arvonsa kunnollisten tyttöjen edessä! Inhoittavaa! Kertahan vain eletään ja mitenkäpä sellaista enää saa korjatuksi? Tolstoin aatteita ylösnousemuksesta nauravat useimmat ja äitinikin pitää sellaisia ajatuksia mielettöminä… mutta sen hän on saanut isältäni, kuten isä itse sanoo. Kuka tietää, mitä kaikkea äitikin on saanut kokea? Hyi, tämä on saastainen maailma eikä missään, ei missään profeettaa, joka nousisi ja singauttaisi meille kaikille totuuden taas kerran vasten kasvoja! Kuinka ennen pilkkasinkaan kaikkea tuota hyväntekeväisyyshommailua ja kaikkia siveyden valvojia ja -valvojattaria ja kuinka ylen iloinen olisin nyt, jos ne silloin olisivat pelastaneet Lieschen-paran — ennen minua! Siunatkoon, jos hänet joku naisi, silloinhan olisi kaikki hyvin. Mutta Mara… Minun täytyy ensi tilassa matkustaa Müncheniin häntä puhuttelemaan.

Vaunut pysähtyivät äkkiä. Oli jo kiire, ja Fritz Doren hyppäsi Hampurin pikajunaan.

10.

Oli kosteankylmä, tuulinen helmikuunilta. Mara kulki verkalleen pitkin Münchenin katuja. Häntä puistatti ja hän kääriytyi tiukemmin vaippaansa. Viikon oli jo satanut lakkaamatta. Hänen atelieessaan oli niin pimeää, että oppilaat tulivat vasta yhdentoista aikaan lähteäkseen pois kello kahdelta, ja kello kolme oli jo liian pimeä tehdä työtä. Ennen työskenteli Mara paljon myöskin taideteollisuuden alalla, piirsi, veisti, poltti, laati reklaamikuvia, mutta nyt istui hän huoneensa hämärässä tunnin toisensa jälkeen päivät pääksytysten.

Illan tullen meni hän vanhan Häberlen luo ja he söivät illallista yhdessä. Sen jälkeen soitteli ukko, ja sitten noin kello yhdeksän seuduilla lähti Mara kotiansa.

Mitä hänestä olisi tullut tänä aikana ilman isä Häberleä, sitä hän ei tiennyt. Vanhuksella oli aina hänen varalleen rohkaiseva sana. Ja kun Mara sanoi: »Isä Häberle, näin ei enää käy kauempaa…», niin lausui ukko:

»Ole vain levollinen, lapsi. Kaikella on aikansa. Jumalan teitä ei saa keskeyttää. Tuhannen vuotta on yksi päivä, ja yksi päivä on tuhannen vuotta. Kaikki on kärsittävä loppuun. Pysy vain paikallasi. Älä laske irti näkymätöntä kättä. Siinä kaikki. Mitä teet tai puuhaat, on ihan yhdentekevää, anna asian vain kehittyä, niinkuin se on kehittyvä. Ihmisillä ei ole koskaan aikaa. He keskeyttävät aina kaikki ja tärvelevät niin paljon, voi, niin paljon. He syöksevät elämyksiin kuin pelästynyt lammaslauma ja kun ovat päämääränsä saavuttaneet, tietävät tuskin enää, mitä ovat eläneet, ovat vain väsyneitä ja masentuneita ja laiminlyöneet pääasiallisen, olennaisen. Tämä elämä ei ole olemassa vain hengästyksiin juoksemista tai väsyksiin työskentelemistä varten. Se on vain ikipitkän, salaperäisen, suuren tien alku, tien, joka aina menee kohti kotia, aina ylöspäin, lapsi. Mutta mäet on noustava tyynesti, muutoin ei saata hengittää kukkulalla. Käy sinä vain levollisesti ja hiljalleen ja ole valpas, sinä et käy yksinäsi. Joku on matkalla sinun luoksesi, minä kuulen hänen askelensa.»

»Ah, ei», sanoi Mara, »minä olen ypöyksin! Odakin ja Fritz ovat minut unohtaneet, ja Knud on hävinnyt…»

»Ei hävinnyt», kuiskasi vanhus, »ei kukaan katoa. He ovat kaikki matkalla, ja niin kauan kuin sinä vain kuljet suoraan eteenpäin, vedät sinä heitä puoleesi langoista, joita he itse eivät tiedä.»

Mara pudisti päätään.

Hän tiesi asian paremmin ja tiesi olevansa ihan yksin, näin kulkiessaan pitkin märkiä katuja. Ja hän tiesi sanat, jotka hänen isoäitinsä oli sanonut: »seitsemän hukkaanheitettyä vuotta». Nämä sanat kalvoivat häntä enemmän kuin yksin jäänti.

Ja sitten seisoi Oda Brente eräänä päivänä hänen kotia tullessaan hänen ovensa edessä.

»Voi, Mara!» huudahti hän ja syleili ystävätärtään.

»Olethan vihdoinkin tullut», vastasi Mara hiljaa. Meni edellä asuntoon, sytytti lampun ja veti Odan kädestä pitäen pieneen huoneeseensa.

Oda katseli ympärilleen, kuin olisi uudessa, vieraassa huoneessa, vai oliko se Mara, joka oli niin vieras?

Mara oli sytyttänyt pienen petrooliuunin, ja vasta nyt tunsi Oda, kuinka kylmä huoneessa oli.

Kaikenlaiset ajatukset ja arvelut risteilivät salamoina hänen päässään, ja hän unohti hetkeksi itsensä, mutta kaikki, minkä hän sai sanotuksi, oli jälleen vain:

»Voi, Mara!»

»Niin», vastasi Mara, vetäen Odan viereensä istumaan, »tämä aika on kovaa, mutta se täytyy kestää, täytyy antaa sen kehittyä, sanoo isä Häberle, ja se on lohdullinen ajatus. No kuinkas sinun on, pikku Oda?»

»Anna minulle ensin anteeksi», pyysi Oda, »että jätin sinut niin kauaksi aikaa yksiksesi.»

»Oi, se oli hyvä, vaikka en sitä oikein käsittänyt. Mutta sinähän olet ollut sairaana, eikö niin?»

Oda oikaisi itseään ja pyyhki hiuksia otsaltaan.

»Olen, minulla oli pitkällinen keuhkotulehdus, mutta ei se ollut se… minun ja Fritzin välit ovat myöskin lopussa.»

»Oi…», sanoi Mara säikähtäneenä.

Odan huulet vapisivat. Hän koetti hillitä itseänsä väkisin, mutta heittäytyi sitten Maran syliin ja puhkesi itkien sopertamaan:

»Se on kauhea juttu… ajattele Fritz…»

»Ah, onko hän kertonut sen sinulle?»

Oda hypähti jälleen ylös.

»Tiedätkö sinäkin sen?» sanoi hän silmät säihkyen. »Tiedätkö, että hänellä on suhde Berlinissä, etkä sinäkään ole sitä minulle sanonut? Oletteko sitten kaikki mielettömiä? Te tiesitte sen kaikki ja minunko yksin ei pitäisi tietää? Mara, oletteko te hulluja, vai ilkeitä ja huonoja?»

Mara oli myöskin noussut ylös.

»Fritz oli ainoa, jonka sopi sanoa se sinulle», sanoi hän.

»Joutavia, Fritzhän ainakin pelkäsi minut menettävänsä, mutta minun vanhempani, Oskar ja sinä, minun paras ystäväni? Hyi, Mara!»

Hän riensi ovea kohti lähteäkseen pois, mutta Mara sulki häneltä tien.

»Älä ole lapsi, Oda, tule tänne ja kerro perinpohjin. Kuinka sinun mieleesi johtui, että minun olisi pitänyt sanoa se sinulle? Se on eri asia, jos sinä olisit viidentoista vanha etkä tietäisi mistään, mutta sinä olet viidenkolmatta ja täysin selvillä. Minä olin vakuutettu, että sinä ja Fritz puhuisitte kihloihin mennessänne täysin avoimesti.»

»Jospa olisinkin sen tehnyt!» huudahti Oda ja peitti kasvonsa käsillään.

Mara koetti häntä rauhoittaa, ja hetken kuluttua istuikin Oda sitten jälleen hänen vieressään ja kertoi.

»Näetkö», sanoi hän, »sehän on kaikki niin kaunista teoriassa, ja sitten sitä rakastuu niin… surkeasti, ja sitten menee kaikki teoria männikköön… Minä ajattelin aina, onko siinä mitään vai eikö ole, minulle on yhdentekevää… Mutta se kiusasi minua usein kuitenkin niin sanomattomasti, sillä minä tunsin jo kauan, että Fritz ei ollut ihan vilpitön. Mutta, Mara, ajattele, joskus minä en tahtonut sitä lainkaan tietää. Sinä et varmaankaan voi sitä ymmärtää, sinä ja Peter kun olitte niin toisenlaisia, niin ihmeen ystävyksiä ja varmaan niin paljon, paljon parempia kuin Fritz ja minä, mutta niin intohimoisesti rakastuneita kuin Fritz ja minä… minä arvelen, että te olitte niin toisenlaisia, ettekö olleetkin, Mara?»

»Aivan toisenlaisia», vastasi Maran tyyni ääni.

Hän oli painanut Odan pään poveansa vastaan eikä Oda nähnyt hänen kasvojensa kalpeutta ja suurten silmiensä elottomuutta.

»Niin ja ajattele, Mara, että Oskar sen sitten minulle kertoi, se on, minä sen häneltä oikeastaan puristin ulos. Hän oli joulun jälkeen Hampurissa ja tapasi Peterin ja…»

»Ah, tapasiko hän Peterin…»

»Tapasi, ihan sivumennen vain, Mara, ja myöskin Knudin, ja nehän olivat vähällä joutua kaksintaisteluun, ja Oskar…»

»Oda, mitä on tapahtunut? Kerro minulle kaikki, minä en aavista mitään…»

»Et aavista mitään?»

»En, mistä saattaisin…»

»Minä ajattelin, että Knud…»

»Minä en ole sen koommin nähnyt Knudia. Oi, mitä heidän välillään on ollut?»

»He kohtasivat toisensa jossakin seurassa. Knud oli kai ollut hiukan juopuneena — arveli Oskar. Joka tapauksessa oli hän vaatinut Peteriltä käsikirjoitustaan ja väittänyt Peterin olevan syyllisen sen menetykseen. Peter oli joutunut aivan mielettömäksi raivosta ja he olivat singonneet toisiaan vastaan mitä katkerimpia syytöksiä. Oskar oli vain vaivoin saanut heidät erotetuksi… Knud oli sitten vihdoin mennyt tiehensä… Kun Oskar sitten tuli minun luokseni, haukkui hän kaikkia, Fritziäkin, ja niin se tuli ilmi… Ensin sanoin minä, että se oli minulle ihan yhdentekevää, ihan, mutta nyt, kun sen tiedän, en voi sitä sivuuttaa, en voi!»

»Milloin se tapahtui?» kysyi Mara.

»Heti joulun jälkeen. Minä kidutin itseäni noin viikon päivät ja sitten ilmoitin Fritzille kihlauksen puretuksi.»

»Entä — Fritz?»

»Fritz on suunniltaan. Hän kirjoittaa minulle kirjoittamistaan ja he ovat kaikki suutuksissaan ja pitävät minua hulluna. 'Tuonko vanhan jutun vuoksi!' sanoo isä. 'Sehän on lapsellista!' Ja sitten olin niin sairas, että heidän täytyi minua säästää, mutta nyt olisi ahdistelu taas alkanut ja niinpä minä hyppäsin junaan ja tulin sinun luoksesi… Oi, Mara, mitä sinä tähän sanot?»

»Te poloiset!» sanoi Mara.

»Etkö sinä voi meitä sitten auttaa, Mara?»

Vapisiko Mara?

Oda katsahti säikähtyneenä ylös, mutta ei — Maran ilme oli niin levollinen ja läpitunkematon kuin konsanaan.

»Niin kauan kuin tämä toinen… tämä kolmas on Fritzin ja minun välillä», alkoi Oda taas, »niin kananhan asia on auttamaton.»

»Lieschen-parka ei teidän välillänne ole. Fritzin syyllisyys se teitä erottaa.»

»Mitä sillä tarkoitat?»

»Minä tarkoitan vain, että vanha syy tunnolla ei voi uutta elämää alkaa. Ah, Oda, se tunkeutuu aina väliin, mihin ryhtynettekin. Anna sinä Fritzin ensin sovittaa syynsä ja katsokaa sitten. Enempää en voi teille neuvoa.»

»Mitenkäpä hän sen voisi sovittaa? Mitenkä?»

Oda hypähti taas pystyyn ja kulki ympäri huonetta. Sitten seisahtui hän taas Maran eteen.

»Ja minä», sähisi hän hampaittensa välistä, »entä minä? Mitä minua hyödyttää, jos hän tekee, minkä voi sen sovittaakseen? Sehän on kuitenkin kerran tapahtunut! Ja sen minä sanon sinulle, Mara, minusta se on suorastaan inhoittavaa! Ajatelkoot muut tytöt siitä, mitä tahtovat ja pitäkööt minua kymmenesti hulluna, minä en voi sitä sivuuttaa!»

»Odachen», rauhoitti Mara.

»Ei», huusi Oda ja puristi käsiänsä nyrkkiin, »minä en tee sitä! Siihen olen minä liian hyvä! Minä en pue ylleni käytettyjä pesuvaatteita ja tätä ei voi pestä niinkuin ulkonaisen tahran voi! Minä en halua mitään yhteyttä kolmisin! Silloinhan voisi yhtä hyvin olla neljä tai viisi! Ei, anna minun mennä, jos pidät Fritzin puolta.»

Hänen silmänsä säkenöivät ja hän säntäsi ovesta ulos.

Mara jäi istumaan liikahtamatta.

— Oda-parka —, ajatteli hän, — kuinkapa siinä käy auttaminen? Voiko sitä pestä pois? Eipä ei. Se ei ole ulkonainen tapahtuma: Jumalansäätämän yhteyden hävittämisestä on arvaamattomia ja peloittavia ja paljoa salaperäisempiä seurauksia kuin ihmiset aavistavat. Pisara verta riittää tärvelemään kokonaisia sukupolvia…

Maraa puistatti. — Niinpä oli siis nyt tämäkin tuhottu.

Hän ei tiennyt, missä Oda asui, mutta tiesi Odan tulevan takaisin, ja kolmen päivän päästä tämä tulikin. Mutta ei sallinut kajottavankaan tähän asiaan, kunnes hän eräänä iltana ihan äkkiä taas etsi lohdutusta Maran povelta.

»Kaikki on niin hämärää ja sekavaa», sanoi hän, »sano minulle, miten sinä kaikesta tästä ajattelet, vaikkahan ei kukaan ihminen tai enkeli voi minua neuvoa ja minun kuitenkin on toimittava vain oman tunteeni ja tuntoni mukaan…»

Mara rauhoitti häntä ja sanoi sitten hiljaa ja verkalleen:

»Minä ajattelen, että sinun pitää auttaa Fritziä, Odachen, hän on pohjaltaan hyvä poika. Älä vain ole häneen niin hurjasti rakastunut, vaan rakasta hänet oikein ulos ja irti tästä jutusta. Sehän on miesten onnettomuus, että me naiset ymmärrämme heitä niin vähän, rakastamme niin vähän parasta heissä ja luulemme aina, että aistinhuumaus on korkeinta, parasta, jopa ainoa, mitä he meistä tahtovat — täydellistä antaumista. Asianlaita ei ole niin, Oda, aistillisella rakkaudessa on oikeutensa, täysi oikeutensa, mutta se ei ole ikinä se, joka vie meitä lähemmäksi Jumalaa ja vapauttaa meidän henkemme. Ja kuitenkin uinuu jokaisessa miehessä niinkuin naisessakin jumalihminen. Meidän tulisi enemmän auttaa miehiä kehittämään tätä korkeampaa ihmistä sen sijaan, että intohimollamme tuemme alhempaa! Usko minua, meillä naisilla on kauhean paljon syytä, kauhean! Useimmat eivät lainkaan aavista, kuinka paljon! Minua on aina hämmästyttänyt, että miehet yleensä, rakastakoot vaimojansa vaikka kuinkakin hellästi, kuitenkin tuntevat omaa äitiänsä kohtaan vielä paljoa suurempaa ja järkähtämätöntä kunnioitusta! Mistä se johtuu? Minä olen sitä paljon ajatellut, ja se voi johtua vain siitä, että he tuntevat, että äiti sittenkin rakastaa heitä toisella tavalla kuin vaimo! Saisiko niin olla? Oman vaimon pitäisi toki olla heille pyhintä, mutta he ovat niin usein vielä vanhan testamentin »herrana-olon» kannalla, jonka Kristus uudessa testamentissa kuitenkin on kumonnut, ja me vahvistamme heitä siinä sillä tahdottomalla antaumuksella, joka kulkee »suuren intohimon» nimellä ja pitää itseään niin korkeana ja pyhänä! Ah, meidän pitäisi rakastaa heitä äidillisemmin ja ajatella enemmän avion tarkoitusta kuin nautintoa, ja he kunnioittaisivat meitä enemmän! Minä olen kaikki nämä vuodet elänyt miesten parissa hyvänä toverina ja tunnen heidät hyvin. He eivät ole lainkaan sellaisia, miksi monet naiset omaksi puolustelukseen tahtoisivat heitä esittää. He ovat usein hyviä ja puhtaita, mutta niin avuttomia. Kuka heitä huoltaa? Kuka on huoltanut Fritziä sitten kun hän tuli luutnantiksi? Hänen äitinsäkö? Hänenkö sisarensa?»

Mara oli puhunut kuiskaten, ja hänen lopetettuaan vallitsi pienessä huoneessa syvä hiljaisuus.

Oda nousi nyt ylös.

Hän heilautti päätään taaksepäin.

Hän oli ihmeen kaunis tällä hetkellä.

»Minä huollan häntä», sanoi hän levollisesti. »Sinä olet löytänyt oikean sanan, Mara. Hyvää yötä, on jo myöhäinen. Saanko tulla huomenna jälleen?»

»Aina, kultaseni, aina! Vielä yksi asia. Etkö ole kuullut sen koommin mitään Knudista?»

»En mitään», vastasi Oda hitaasti.

Sitten meni hän pois, ja Mara jäi yksin. Hän sammutti lampun ja jäi istumaan sohvalleen pienen uunin punertavassa valossa.

— Niin toisella tavoin siis rakastivat Fritz ja Oda toisiaan kuin hän ja Peter olivat toisiaan rakastaneet… niin, niin, hän oli vanha ja väsynyt ja unohdettu ja yksin. Onnelliset lapset… heidän välillään oli syy, joka tiedettiin, jota kaduttiin ja jonka Oda nyt äidillisin käsin ottaisi pois rakastettunsa sydämeltä. Hänen ja Peterin välillä sitävastoin oli kummitus. Käsittämätön, olennoton joku, jolla oli monen monta nimeä, joista yksikään ei ollut oikea. Joskus oli se sammunut rakkaus, joskus koreilematta ja lyhyesti köyhyys, joskus väärä ammattiura. Syy, syyllisyys, ei vielä koskaan ollut sen nimenä, mutta nyt saattoi joskus tapahtua, että hiljaisina, pimeinä öinä tuo kolmas irvisti hänelle ja kysyi ivaten: missä on Knud Hansenin käsikirjoitus?

Silloin Maraa kammotti. Tänään jälleen oli se huutanut Maraa kuin röyhkeä syyttäjä keskellä päivää ja se oli ollut Knud Hansen itse, joka kovalla äänellä huusi: missä on minun käsikirjoitukseni?

Ja Maraa puistatti uudelleen ja sitten sävähti hän hehkuvan kuumaksi ja toisti ääneen: »Missä se on? Missä se on?» Mutta sitten tuli toisia ääniä, kokonainen kehittelevä, lörpöttelevä lauma: Missäkö se on? Palanut. Ei kukaan ihminen mahtanut sille mitään. Peterkö? Hänenkö se siinä rajuilmassa olisi pitänyt ottaa mukaansa omaan huoneeseensa? Mikä mielijohde! Minkä vuoksi? Jos Knud Hansen jätti teoksensa vaaraan istuakseen yön kapakassa… ja sitäpaitsi, kuinka kiusallista Peterille, jos Knud sattui tulemaan takaisin ja olisi löytänyt teoksensa Peterin huoneesta… Hyvä Jumala, kuka saattoi aavistaa, että salama todella iskisi! Entä kalastaja Klaassen, joka väitti tuoneensa käsikirjoituksen mustassa salkussa ja panneensa Peterin pöydälle? Eikö Peter olisi voinut yhtä hyvin hypätä ikkunasta ulos molemmat salkut kainalossa kuin vain yksi?… Kalastaja Klaassen 'muistelee', siinä kaikki… kerran sanoo hän tuoneensa alas Hansenin housut, toisen kerran käsikirjoituksen — mitä kaikella tällä on Peterin kanssa tekemistä? Mitä taas siihen tuli, että Knud jälkeenpäin oli sanonut, että hänen ensimmäinen lohdullinen ajatuksensa ukonilman alkaessa — raivota oli ollut: 'Peterhän on kotona, Peter pitää huolen meidän aarteistamme!' — niin miksikä Knud ei olisi niin sanonut? Hänellä oli täysi syy luottaa Peteriin. Peterhän oli pelastanut enemmän kuin käsikirjoituksen, nimittäin hänen henkensä, silloin Münchenissä. Niin no, kukapa ei auttaisi nälkiintymässä olevaa? Oi, ei läheskään kuka hyvänsä! Mutta Peter oli sen tehnyt ja tehnyt kaikkea muutakin Knudin puolesta, vaikka tosin isä Häberle antoi huoneensa ja Mara piti huolta keittämisestä.

Mara nousi sohvaltaan ja seisoi pystyssä kuin Niobe: missä on käsikirjoitus? Ei, sitä hän ei enää kysynyt, vaan: minne on jumalihminen Peterin sydämestä joutunut? Se se häntä ahdisti ja kiusasi. Kuka, kuka oli sen karkoittanut? Ja milloin? Ja oliko tosiaan mahdollista, että ihminen muuttuu äkkiä niin kokonaan ja että käsittämätön, olennoton kummitus voi erottaa kaksi ihmistä, jotka vuosikausia ovat toisiaan rakastaneet? Vai eikö se ollut mikään kummitus? Oliko se joku? Ja sitten tuntui taas tuo kylmyyden puistatus ja hämäryyden tunne. Hän sammutti uunin ja pani maata.

Jo aikaisin seuraavana aamuna tuli Oda. Hän oli kovin kalpea, mutta aivan tyyni.

»Minä olen yöllä ajatellut vielä kaikki tyyten läpi ja aion matkustaa
Berliniin ja puhua Fritzin kanssa», sanoi hän.

»Se on hyvä!» huudahti Mara, mutta sitten levisi leikkisä hymy hänen kasvoilleen: »Kuinka sopimatonta se nyt taaskin on!»

»Hyvä Jumala, Mara, sen sanan on paholainen itse keksinyt. Eihän kenenkään tarvitse tietää, että Fritz ja minä tapaamme toisemme.»

»Ei, ei tietenkään. Sinähän saatat hotellissa nähdä kenen tahansa ja joutua hänen kanssaan puheisiin.»

»Tietenkin. Kun koko elämä on kysymyksessä, ovat tavat varjoa. Kuule, etkö sitten tulisi mukaan, kultaseni?»

»Ah, en, mitäs minä siellä…»

»Oi, Mara, tule mukaan! Minulla on semmoinen tunne, että se olisi parasta! Fritz kunnioittaa sinua niin ja hänen tulee kunnioittaa myöskin minua! Sen tiedän nyt. Mutta, Mara-kulta, käy meidän kanssamme näiden päivien läpi! Anna minun maksaa matka, sinähän teet sen minun vuokseni…!»

»Minä ajattelen asiaa», sanoi Mara, »vaikka minusta on sangen vaikeaa lähteä luolastani ja jättää isä Häberle…»

»Pari päivää voi hän tulla toimeen ilman sinua… Tule mukaan!»

Hän sai Maran taivutetuksi, ja vielä samana iltana matkustivat ystävättäret Berliniin. He asettuivat erääseen pieneen hotelliin kaupungin länsiosassa, ja ensi työkseen kirjoitti Oda Fritzille pyytäen tätä tulemaan.

Mara meni sillä välin ulos. Hän ei ollut käynyt Berlinissä sitten kihlauksensa, ja kuin puoliksi unissa etsi hän vanhoja tuttuja paikkoja. Hän kulki yliopiston ohi, pitkin Bayreuth-katua, jonka varrella Peter oli asunut, ja hänestä tuntui kuin siitä kaikesta olisi kulunut sata vuotta. Kuinka nuoria he silloin olivat olleet hän ja Peter! Kuinka onnellisia! Kaikki esteet olivat heille olleet vain kannustimia ne voittamaan, Peter unelmoi suurista sinfonioista ja hän ihanista maalauksista! Se kaikki oli nyt ollutta, vai olivatko he vain nähneet unta? Oliko todellakin kerran ollut aika, jolloin he olivat olleet hilpeitä? Ottaneet osaa karnevaalihumuun Münchenissä ja kulkeneet tekonenä naamassa pitkin katuja? Viettäneet oikeata, aitoa taiteilijaelämää raskaassa päivätyössä ja hilpeissä, usein hurjanhauskoissa iltajuhlissa? Oliko hänellä nyttemmin oikeastaan enää oikeutta sanoa itseänsä taiteilijaksi? Sillä oli kai aika, että nyt vihdoin kerrankin tuli se suuri ote, joka vahvistaisi ja vihkisi hänen taituruutensa, vai oliko hänen yhä edelleen elettävä niinkuin tähän saakka yhdestä pikkusaavutuksesta toiseen, vaivattava itseään oppilaita pitämällä, jotka tulivat ja menivät, tuottaen hänelle juuri sen verran, että hän saattoi elää! Mutta tähän saakka oli kuitenkin kaikessa ollut se järki että hän pyrki johonkin, ja niin oli hän ollut varsta tyytyväinen ammattiinsa ja oli eläytynyt siihen että hän kerran saisi yhdessä Peterin kanssa työskennellä, elää ja kuolla — ja Peter oli aina niin kipeästi tarvinnut hänen apuansa, ettei hänellä lainkaan ollut aikaa ajatella omia pyrintöjänsä — hän oli elänyt Peterin pyrkimyksen hyväksi! Oli uskonut hänen musiikkiinsa, hänen tulevaisuuteensa, ja silloin, kun Peter jätti musiikin, silloin oli hän ensimmäistä kertaa selvästi tuntenut, että se oli lopun alkua. Oliko siis nyt todella loppu tullut? Auttamaton, julma loppu? Mara ei vielä ollut tottunut uuteen elämäänsä. Hän tiesi, että se oli loppu hänelle, mutta entä Peterille? Hän luuli nyt näkevänsä Peterin uran selkeästi… ja oli hetkiä, jolloin hän ajatteli: kunhan Peter vain onnistuu, niin on kaikki hyvin, ja jolloin hän jälleen käsitti kaikkien tapahtumain suuren sisällisen yhteenkuuluvaisuuden ja tiesi myöskin, että hänen oli täytynyt kuulua Peterin elämään, niinkuin Peterin hänen — jonkun aikaa. Oliko nyt kummallekin tullut vahdinvaihto? Isä Häberle se hänelle tätä katsomusta oli opettanut ja sillä pitänyt häntä pystyssä tänä aikana.

Mutta sitten taas tuli hetkiä, jolloin hän tunsi, että hänen ei vielä pitäisi jättää Peteriä — nimittäin ei sisällisesti. Ja hän tunsi sielunsa, hänestä itsestään irtauneena, yhä vielä liehuvan Peterin ympärillä suurin suojelevin siivin.

Hän ei sille mahtanut mitään. Se tapahtui ilman hänen tointansa ja tahtoansa. Oliko se yhä vielä — rakkautta?

Mara jäi ajatuksiinsa vaipuneena seisomaan ja tuijotti koneellisesti erääseen näyteikkunaan.

Äkkiä lausui syvä ääni hänen vieressään:

»Hyvää päivää, neiti von Doren.»

Mara heräsi kuin syvästä unesta ja näki edessään Oskar Brenten hyväntahtoiset siniset silmät.

»Kuinka hauskaa!» sanoi hän vaistomaisesti. »Minä olin juuri vaipumassa maailmankaikkeuteen, niin lähettää taivas luokseni ystävän. Kuinka te voitte?»

»Sehän on mainiota, että tapaan teidät!» vastasi Oskar hiukan liikutettuna. »Missä syötte päivällistä?»

»En vielä missään.»

»Onko iltanne vapaa? Sitten tulkaa minun kanssani 'Traubeen', pyydän, ja olkaa taas minun vieraani kuten Dremmelshofissa. Minulla on niin paljon sydämelläni — Oda — ja niin edespäin.»

Mara mietti.

»Kyllä, minä olen vapaa, minä tulen mukaanne.»

He kulkivat yhdessä alas Leipziger-katua ja menivät sitten kirkkaasti valaistuun 'Traubeen'. Oskar astui ylpeänä edellä ja löysi pian viihtyisän kolkan. Mara istuutui ja katseli yhä vielä ympärilleen kuin unissaan.

Äkkiä johtui ravintolan loisteliaisuus hänen mieleensä ja hän sanoi hymyillen Oskarille:

»Emmekö ennemmin mene johonkin vaatimattomaan ravintolaan, herra
Brente? Vai ettekö ujostele minun müncheniläistä reuhkanaani?»

»Joutavia! Te vaikutatte aina hyvinpuetulta. Älkää toki luulko, että nuo olkipadat ja kukkapyörät päähineiksi hemaisevat meitä hituistakaan, neiti von Doren. Me ajattelemme vain kauhulla hattulaskuja ja mietimme kaikkinaista muuta. Ja nähkääs, jos meidänkin naisemme nyt alkavat käyttää tuollaisia hattuja ja tukkalaitteita, niin eihän heitä lopulta lainkaan voi erottaa 'demistä'. Teitä ei kukaan ihminen pidä muuna, kuin mikä olette: noli me tangere — älä kajoa — ja sehän on lopulta kuitenkin parasta.»

»Naisten pitäisi ylimalkaan pukeutua niin», sanoi Mara, »että miesten ei milloinkaan tarvitsisi käyttää tuota arkista sanaa 'hattulasku'. Minusta tuntuu täällä yhä kuitenkin kuin olisin lumottu. Puhukaamme kotiseudusta, Pohjanmerestä, muuten tulen syvämieliseksi.»

— Hän on arvoitus aina vain! ajatteli Oskar, jota Maran tapaaminen hänen kihlauksensa purkautumisen jälkeen Peterin kanssa omituisesti liikutti. Onko hän nyt onneton? Voiko hän ylimalkaan tuntea lämpöisesti? Knud sanoi aina, että hän oli kuin Pohjanmeri, kylmä ja suuri ja aina kaunis. Niin, tosiaan, kaunis hän oli, juuri täällä, missä häntä saattoi verrata muuhun naismaailmaan, vallitsi hän kuin kuningatar huolimatta koruttomasta viheriästä puvustaan ja plyyshilakistaan, jota koristi vain yksi ainoa pitkä höyhen. Kuinka sulavasti sopikaan tuo päähine hänen paksuun mustaan tukkaansa ja kuinka suurina ja levollisina katselivat hänen uhkeat silmänsä ympärilleen. Totisesti, siinähän täytyi ottaa hattu päästä jokaisen, joka hänet näki.

Oskar tilasi erinomaisen hyvän, pienen päivällisen kahdelle ja iloitsi kuin lapsi, kun Mara kiitteli ruokia ja sanoi:

»Näin hyvää en ole syönyt viikkokausiin.»

»Mutta sehän on mielettömyyttä!» moitti Oskar, »Teidän pitää aina syödä hyvää.»

»Ah, en minä suinkaan ole herkkujenkaan halveksija, mutta pohjimmalta maistuu minulle kunnollinen perunakeitto yhtä hyvältä kuin kaviaari, ja tuore leipä kuin hummeri, ja ajan pitkään saisivat alituiset herkut minut epätoivoon.»

»Mistä oikeastaan johtuu, että te olette täällä, neiti von Doren?»

»Minä tulin asioille pariksi päivää.»

»Jaa, entäs Oda…»

»Niin, tehän aioitte puhua hänestä.»

»Niin, mitä ihmettä te siitä sanotte?»

Mutta hän ei odottanut Maran vastausta, vaan jatkoi jokseenkin kiivasta Odan moittimista. Joka muuten on niin viisas, järkevä tyttö ja nyt äkkiä rupeaa turhankainoksi ja kursailevaksi. Jos kaikki tytöt menettelisivät samalla tavalla, niin joutuisivat miehet kerrassaan hunningolle. Hän ei käsittänyt kuinka Oda saattoi ottaa vastuulleen Fritzin ajamisen kevytmielisyyden helmaan, kun tämä juuri pyrki vakiintumaan.

Mara antoi levollisesti hänen puhua loppuun.

»Asia on aivan päinvastainen», sanoi hän sitten. »Jos tytöt antautuvat niin helposti kuin tavallisesti on laita, niin ei ole kummakaan, että miehet eivät pidä heitä suuressa arvossa ja ajattelevat, että hiukan tahrainen kilpi on aina sentään riittävän hyvä kunnollisellekin tytölle.»

Oskarin naama sävähti sinipunaiseksi.

»Jopas jotakin!» sanoi hän sitten ja kaatoi lasiinsa viiniä hiukan epävarmalla kädellä.

Mara katsoi häneen tyynesti ja ystävällisesti.

Oskar oli kuin säikähdyksestä mykistynyt.

»Haluatteko vielä hiukan viiniä?»

»Kyllä haluaisin juoda teidän kanssanne uljaan kunnon pikku Odan maljan.»

»Neiti von Doren, tehän olette suorastaan uskomaton! No niin, jos kaikki olisivat sellaisia kuin te ja Oda…»

»Mitä sitten?» kysyi Mara.

»Niin, mene tiedä, silloin kai miehet pitäisivät parempaa huolta valkoisista liiveistään. Mutta mitenkä te voitte tämän maailman parantaa? Se ei käy, elämä ja tavat ovat kerta kaikkiaan muodostuneet sellaisiksi Katsokaa nyt tätä täynnä olevaa ravintolaa. Luuletteko te, että täällä istuu ainoatakaan ihmistä, jonka liivit ovat todella valkoiset?»

Maran silmät loivat katseen yleisöön ja alkoivat vähitellen kyyneltyä.

Oskar oli tarkannut häntä uteliaana, nyt joutui hän aivan ymmälle.

»Herran tähden, neiti von Doren, juokaa äkkiä hiukan viiniä… puhutaan muista asioista.»

»Se on ohi jo, herra Brente, olkaa rauhassa. Mutta katsokaahan tuota nuorta luutnanttia tuolla. Hän näyttää niin tyyten turmeltumattomalta ja raikkaalta. Ja sitten katsokaa hänen kumppaneitaan, jotka yhä täyttävät hänen lasinsa ja jälkeenpäin viettelevät hänet ties mihin. Ja ajatelkaa sitten, että tuo poika rakastaisi jotakin tyttöä, josta hän tietäisi, että hänen — valkoihoiset liivinsä — ovat tälle pyhät, ja että hän tulisi ajatelleeksi, että kukaan ihminen ei tahraa yksin itseänsä, vaan häpäisee sillä aina myöskin toisia ihmisiä, niin ehkäpä hän kuitenkin nyt nousisi ylös ja menisi kotia.»

Ja äkkiä, ikäänkuin vain itselleen, lisäsi hän: »Peter ajatteli samalla tavalla.»

Oskar oli nolostuneena.

Ja Mara tiesi äkkiä, minkä vuoksi hän oli tullut Berliniin.

»Tehän tiedätte», sanoi hän, »että Peter ja minä olemme purkaneet seitsenvuotisen kihlauksemme, koska se ei enää meistä kummastakaan ollut… paikallaan. Ystävinä voimme molemmin puolin olla toisillemme enemmän. Minä toivon nyt niin paljon hänestä ja hänen musiikistaan.»

Oskar katsoi häneen yhä ällistyneempänä.

Mara otti tyynesti vielä hiukan vihanneksia ja kysyi sitten:

»Näittekö te Peterin Hampurissa?»

»Näin kyllä.»

»Luuletteko hänen kirjoittavan vai säveltävän? Hän kirjoitti minulle eräästä viehättävästä laulajattaresta, ja minä toivon niin, että tämä ohjaa hänet jälleen oikealle uralle.»

»Peter säesti häntä äskettäin koko konsertin läpeensä», vastasi Oskar koneellisesti.

»Niinkö? Ah, sitten hän on tietenkin jälleen — harjoitellut?»

»Minun luonani Dremmelshofissa paukutteli hän niin että seinät huojuivat, neiti Mara. Hänen silmänsähän alkoivat suorastaan kimmeltää kuin meri… niin, hän rummutti ja paukutti niin että koko väkeni oli kerrassaan hullaantua. Vanhimmat akat alkoivat rallattaa ja vikistä ja juroimmat miehet viheltää ja laulaa. Minä en tiennytkään, että Peter oli niin tavaton soittamaan, ja minun täytyi suorastaan kehoittaa häntä ajattelemaan novelliansa, mutta hän tuli järkiinsä vasta kun Hampurin herrat tulivat sitä aikakauskirjaa esittäen… Mutta, paras neiti Mara, tehän olette aivan kalpea kasvoltanne. Mennään pois, tulkaa, tämä paikka ei todellakaan ole teille sovelias.»

Hän auttoi vaipan Maran ylle ja kutsui ulkona ajurin.

»Mihin?» kysyi hän.

»Bülow-kadulle», vastasi Mara.

»Minä olisin tahtonut pyytää teitä tulemaan kanssani teatteriin, mutta te ette kai halua?»

»Paljon kiitoksia, ei tänään enää, hra Brente. Tuota, säestikö hän omia sävellyksiään?»

»Luulen tosiaan, että hän oli ne säveltänytkin, siinähän en musiikista mitään ymmärrä, mutta kyllä hän istuu yötä päivää kirjoituspöytänsä ääressä, ja vaikka hän sanoi minulle kirjoittavansa uutta novellia, niin luulen kuitenkin, että se onkin sinfonia…»

Tiedättekö, että Knud Hansen rupesi röyhkeäksi ja meidän täytyi ajaa hänet ulos? Vahinkohan miehelle sattui sen käsikirjoituksen palossa, mutta hän kirjoittaa kai pian uuden… Hän lähtee kai pian taas Amerikkaan… No, toivottavasti eivät hän ja Peter tapaa siellä toisiansa. Tottahan te tiedätte, että Peter aikoo sinne myöskin?»

»Amerikkaanko?»

»Niin, neiti Thomsen suunnittelee konserttikiertuetta kautta Amerikan ja tahtoo Peteriä mukaansa säestäjäksi. Peter saa luullakseni mainion prosentin, jos matka onnistuu. Thomsenit ovat upporikkaita.»

»Minä luulen, että ajamme jo ohi minun talonnumeroni. Herra Brente, pyydän, sanokaa se ajurille… Jaha. Tässä se onkin… Herra Brente, oikein paljon kiitoksia ja luvatkaa minulle olla hyvä Odaa kohtaan!»

»Teidän vuoksenne tekee paljon», mutisi Oskar auttaessaan hänet ulos vaunuista ja saattaessaan ovelle.

»Hvvästi, neiti von Doren. Jos te joskus tarvitsette ystävää, niin… niin… sitä minä vain tahdoin teille sanoa…»

»Niin ajattelen teitä! Hyvästi, herra Brente, hyvästi! Maran mentyä seisoi Oskar vielä kotvan alallaan. Sitten pudisti hän päätään ja lähti hitaasti pois. — Mikä se lie, joka antaa hänelle sellaisen vallan! Hänhän on kuitenkin oikeastaan hullu! Itkee juopuneen nuoren luutnantin vuoksi, pitää Odaa uljaana, kun tämä antaa kunnon Fritzille lähtöpassin ja iloitsee niin, että käy aivan kalpeaksi, kun hänen entinen sulhasensa rakastuu rikkaaseen nuoreen naiseen ja taas mukamaste rupeaa musikaaliseksi, kun tämä näet on laulajatar. Ja kuitenkin kaikitenkin! Siinä on jotakin totta, onpa enemmän vielä — hän on kuin itse totuuden huntusilmä kuva. Joka sitä ei tunne, nauraa, ja joka uskaltaa katsoa häntä kasvoihin, sen täytyisi oikeastaan kuolla! Peijakas, tässähän tulee vanhoilla päivillään tunteilevaksi…

»Ajuri, hei! Wintergarteniin. Ei, odottakaas, nythän onkin jo ihan liian myöhäistä, jo puoli kymmenen.»

»Kello kymmeneltähän sitä parasta tulee», sanoi ajuri virnistäen.

»No, mitä sitten?»

»No, sitä alastonta kauneutta ja tanssisääriä.»

»Jaa, onko se nyt sitten niin erinomaista?»

»En tiedä, mutta totta mar se on, kun hienot herrasväet ja luutnantit sitä aina tahtoo katsella, ja kun maalta tulee herroja, niin ottavat vielä kreivittärensäkin mukaan, niin totta kai se kaunista mahtaa olla.»

»Ah, joutavia, viekää minut vain kotiin.»

»Hyvä niinkin, herra näkyykin olevan sitä vakavampaa lajia… So, humma, olethan kauroja saanut!»

* * * * *

Mara tapasi ystävättärensä jo vuoteessa.

Mutta hän oli vielä valveilla ja Maran täytyi istua hänen vuoteensa ääreen.

»Se oli kauheaa», sanoi Oda aivan sammuneella äänellä.

»Kuinka niin?» kysyi Mara pelästyneenä.

»Kesti niin kauan, kunnes todella ymmärsimme toisemme täysin.»

»Mutta nyt kuitenkin ymmärrätte?»

»Niin, minä toivon, minä toivon… nyt en voi siitä enää tänä iltana puhua. Mutta kuule, tulethan huomenna minun kanssani jonnekin?»

»Minne vain tahdot, Oda.»

»Minulla on — hänen osoitteensa. Ajattele, vielä pari päivää sitten oli Fritz saanut kirjeen häneltä. Hän on suuressa puutteessa. Ja Fritz lähetti sanaakaan vastaamatta viisikymmentä markkaa. Ovatko ne oikeastaan ihmisiä, jotka näin menettelevät…? Minun täytyy mennä Lieschen Meieriä tapaamaan, minun täytyy!»

»Tietysti sinun täytyy, mutta nyt nuku, pikku toveri! On sentään hyvä, että olemme yksissä.»

»On, Mara.» Oda kietoi käsivartensa Maran kaulaan ja veti hänet luokseen. »Sano minulle vain yksi asia. Luuletko todella, että Fritz saattaa ymmärtää tämän kaiken? Voiko mies sitä ylimalkaan ymmärtää. Vai ovatko he kaikki jo niin turtuneet, että sen käsittäminen on heille mahdotonta?»

»Kaikki ihmiset, jotka kulkevat ylöspäin, ymmärtävät toisensa aina, Odachen, sen olen tänään selvästi tuntenut. Suoralla tiellä Jumalaa kohti vallitsee aina selkeys, samantekevää, onko kulkija mies vai nainen. Vain poikkeaminen hyvästä, vaikkapa se tapahtuisi vain pienimmissä ajatuksissakin, synnyttää väärinkäsityksiä. Sinä et voi tehdä Fritzille mitään suurempaa kuin että nyt kuljet suoraan eteenpäin — et poikkeile. Sen yksin hän ymmärtää. Oda, minä nain Oskarin — en sanonut hänelle sinun olevan täällä — hän on antanut minulle suurimman lahjan, mitä hän voi antaa.»

Oda kavahti istumaan.

»Hän ilmoitti minulle, että Peterkin jälleen kulkee suoraa tietänsä tähteänsä kohti. Musiikki on saanut hänet takaisin! Minä uskon sen aivan varmaan! Ja nyt hyvää yötä, nuku hyvin!»

»Hyvää yötä, Mara. Sano minulle kuitenkin vielä — kuinka sinusta oikeastaan on tullut sellainen kuin olet?»

»Ah», vastasi Mara hitaasti, »minä olen aina ollut ylen yksinäinen… siinä kaikki.»

Seuraa vana aamuna ajoivat Mara ja Oda Berlinin itäosaan ja tapasivat siellä erään hiukan kaamealta tuntuvan kadun varrella viidennessä kerroksessa erään Rosner-nimisen perheen luona vihdoin Lieschen Meierin. Laiha, kalpea, pieni ompelijatar istui ikkunan ääressä silkkipuseroa ommellen.

Oudostuva ja kylmä katse kohtasi sisääntulevia säätynaisia.

Oda astui ystävällisesti hänen luokseen.

»Minä olen ystävien kautta kuullut, että te olette puutteessa ja tahtoisin kysyä teiltä, voinko teitä auttaa.»

Lieschen seisoi sanattomana.

Tällä hetkellä astui emäntä sisään pyylevänä ja tanakkana.

»Puutteessako? Totta kai hän on puutteessa, neiti hyvä, kun sulhanen jättää pulaan. Mutta niinhän herrat aina tekevät. Ja minä olen jo sanonut Lieschenille, että sinun on nyt aika, Lieschen, olen minä sanonut, ottaa toinen sulhanen, joka ylläpitää sinua säällisemmin kuin herra luutnantti.»

Lieschen seisoi suorana kuin kynttilä ja aivan kalpeana. Onneksi kutsuttiin emäntää juuri ulos, ja Mara meni samalla kertaa ja jätti Lieschenin ja Odan kahdenkesken, sulkien perässään oven. Ulkona takertui emäntä pitkään keskusteluun, ja niin sai Oda aikaa keskustella Lieschenin kanssa niinkuin oli halunnut.

Kun Mara palasi huoneeseen, istuivat Oda ja Lieschen rinnakkain käsi kädessä ja Oda huudahti innokkaasti: »Minä neuvon häntä juuri tekemään jotakin terveytensä hyväksi. Hän on ollut kauan sairaana ja kun hänellä täällä ei ole ketään, joka pitäisi hänestä huolta, niin mehän voisimme niin hyvin ottaa hänet mukaan, Mara, tiedätkö, tri Blehnin hoitolaan lähellä Müncheniä. Siellä paranee varmaan hänen keuhkonsa pian. Minä olen sanonut hänelle, että kernaasti tahdon maksaa sen ja sittemmin kyllä löydämme hänelle hyvän paikan, eikö totta?»

Oda puhui sangen vilkkaasti ja silmät kiiluen.

»No niin, te ajattelette asiaa, Lieschen, ja tuokaa sitten huomenna vastaus minulle Bülow-kadulle.»

Lieschen kylpi kyynelissä ja lupasi kaikki, ja ystävättäret palasivat yksissä asuntoonsa.

Molemmat olivat järkytettyjä.

Sitten sanoi Oda rauhallisesti:

»Kaksi vuotta oli hän hänen rakastajattarensa. Sitten oli Fritz kyllästynyt! Lieschen on nyt aikeissa solmia uuden suhteen niin sairas kuin onkin. Ellemme me saa häntä pois, on hän mennyttä, sen sanoo hän itse, sillä sitten vierii ratas alaspäin. Mara, oi Mara!»

»Sinä pelastat hänet», kuiskasi Mara.

»Kyllä, mutta Fritz… Kuinka on mahdollista, Mara, että mies, kunnianmies niinkuin Fritz, joka vielä ainakin nimellisesti on kristittykin, käsittää koko asian enemmän onnettomuudeksi ja muka itsestäänselväksi elämykseksi kuin syyllisyydeksi. Hän on kyllä kauhean pahoillaan, mutta oikeastaan pyyteli hän koko ajan anteeksi vain minulta sen sijaan että hänen olisi tullut anoa anteeksi — Liescheniltä. Minä puhuin eilen illalla ääneni käheäksi ja sanoin hänelle, kuinka raukkamaista minusta on vietellä juuri toisesta säädystä oleva tyttö, joka on turvaton, jolla ei ole veljeä heti kaksintaisteluun haastamassa ja joka kuitenkin yhtä hyvin on ihminen, jolla on kunniansa, kuin hänen jalosukuisilla sisarillaan ja serkuillaan! Ajatteles, että joku lähentelisi hänen sisartaan! Mutta tämäpä on vain tuo 'Lieschen', häntä ei oteta lukuun, koska hän ei voi — puolustautua! Onko mitään halpamaisempaa? Oi Mara, minä olin eilen niin kiihdyksissä, minä sanoin hänelle kaiken tämän vasten kasvoja, vaikka oma sydämeni siitä oli pakahtua, minä oikein tunsin sen menevän pieniksi kappaleiksi puhuessani! Ja katso, kaikki, mitä he sanovat, on mielettömyyttä! Niin kauan kuin Lieschen Meier elää, on hän Fritzin vaimo, olipa siitä olemassa paperit tai ei, ja minä… enkä minä tahdo tehdä aviorikosta, Mara, en saattaisi, vaikka tahtoisinkin… Sen hänelle sanoin.»

»Kuinka te sitten erositte?» kysyi Mara kietoen käsivartensa hänen ympärilleen.

»Hän tulee takaisin vielä tänä iltana. Silloin kerron hänelle Lieschenistä. Kuinka hyvä, että olen rikas, hän näyttää niin nälkiintyneeltä, raukka.»

Illalla tuli Fritz Doren.

Mara näki ikkunasta hänet muhkeana turkkikaulusunivormussaan ajavan hotellin edustalle ja meni sitten lukusaliin häntä tervehtimään.

Fritz näytti olevan tavattoman järkytetty, mutta hänen katseessaan oli jotakin poikamaisen hyvää, kun hän tarttui Maran käteen ja sanoi sopertaen:

»Luuletko sinä, että se vielä oikenee?»

»Kaikki riippuu siitä, Fritz, rakastatko sinä todella Odaa.»

Fritz katsahti häneen, loi sitten katseensa maahan ja kamppaili ilmeistä kamppailua. Mutta ei hellittänyt Maran kättä.

»Enemmän vielä kuin ennen», sanoi hän sitten hiljaa.

Maran nousi jotakin kuumaa kurkkuun ja silmiin. »Mutta se tulee olemaan vaikeaa», sanoi hän.

Oda tuli sisään, ja Mara jätti rakastavaiset yksin.

Muutamia päiviä myöhemmin matkustivat Mara ja Oda Lieschen Meierin kanssa takaisin Müncheniin.

Kun he istuivat vaunussa, sanoi Oda ihan levollisesti:

»Niinpä, niin. Nyt on siis kaikki lopussa. Rata on selvä ja onni on kuollut. Onko siinä mitään järkeä, Mara?»

11.

»Rata on selvä ja onni on kuollut.»

Ne olivat hirvittäviä sanoja Odan suussa.

Ne kaikuivat yhä Maran korvissa, kun hän monta viikkoa myöhemmin kevätauringon loistossa oli oppilaineen Isarjoen laaksossa tekemässä luonnoksia.

Hän ei ollut tiennyt, että kuollut onni on taakka.

Hän ei ollut sitä myöskään uskonut.

— Onhan minulla se kuitenkin ollut, — mietti hän miettimästä päästyään — toisilla ei ole mitään, he eivät ole koskaan onnea tunteneet.

Sitten alkoi hän mietiskellä: mitä on sitten onni?

Hän tiesi sangen hyvin, että tähän oli monta vastausta.

Oikeastaan oli ihmisillä siihen kuitenkin vain yksi vastaus: rakkaus on onnea.

Nuorena ollessaan oli hänkin niin ajatellut. Vielä enemmän: oli sen kokenut.

Kun hän ja Peter ensin rakastivat toisiaan, oli se ollut onnea.

Mutta kun hän nyt sitä ajatteli tiesi hän myöskin, että oli olemassa ikuinen kaipuu, jota ei mikään mainen rakkaus voinut tyydyttää. Hän oli kauan kummastellut, mitä tämä kaipuu oikeastaan oli, kunnes hän sen ymmärsi.

Vain rakastaminen ei ole vielä elämistä.

Eläminen on vielä enemmän kuin rakastaminen.

Elämällä on tarkoitus, rakkaudella ei.

Eläminen on luomista. Elämä on työtä. Elää, se on: kulkea joka päivä määrätaival päämaja, lopullista kotiintuloa kohti todellisen elämän löytämiseksi siellä.

Ja tämä kuljettu määrätaival, se painoi hänen mieltänsä. Oliko hän kaikkina näinä vuosina edes hievahtanut paikaltaan?

Eikö hän aina ollut odottanut ja odottanut ja ajatellut: eihän minun auta yksin mennä eteenpäin. Pian tulee Peter ja tarttuu minun käteeni, ja silloin on kaikki toisin, ja minun täytyy kuitenkin kulkea hänen tiensä hänen kanssaan.

Se pian — oli jäänyt tulematta.

Nyt vihdoin oli rata selvä ja nyt saattoi hän kulkea omaa tietään.

Kamalinta oli, ettei hänellä ollut mitään tietä.

Vanhaksi maalauksenopettajattareksi tulo, siinäkö kaikki?

Elääkö vain itseänsä, yksinomaan itseänsä varten?

Hän ei hemaissut itseään millään kuvitelmilla.

Taiteeseensa ei hän enää uskonut.

Ja että toiset sanoivat hänelle, kuinka paljon hän muka merkitsi toisille ihmisille, oppilailleen, se ei häntä auttanut, sillä hän tiesi asian paremmin.

Hän tiesi jo ammoin, että todellisuudessa ei kukaan ihminen todella merkitse toiselle mitään.

Niin, iloa ehkä, onnea — ajaksi — mutta ei sitä, mitä ihmiset aina ajattelevat…

Todellista apua, todellista tukea, todellista elämää.

Jokainen on pohjaltaan ja sielunsa syvimmällä ypöyksin. Ja yksin täytyy hänen kulkea läpi elämän ja kuoleman.

Mara tunsi itsensä ylen orvoksi. Ja uusi, raskas elämys oli hänen edessään: Odakin tulisi hänet jättämään, sen tunsi hän jo nyt. Oda vetäytyi hänestä pois.

Se oli alkanut siitä pitäen kuin Maran oppilaiden joukkoon oli tullut eräs nuori, hilpeä upseerin-rouva. Sen kanssa oli Oda tullut ystäväksi.

Hän saattoi Odaa niillä salaperäisillä käynneillä, joita Oda tavallisesti teki sunnuntaisin.

Silloin menivät he yhdessä Laufingiin ja kävivät katsomassa sairasta
Liescheniä suuressa keuhkoparantolassa.

Oda oli aina kertonut Maralle laajasti näistä käynneistä, mutta sitten ei hän kotvaan aikaan puhunut niistä mitään, kunnes eräänä päivänä alkoi taas, mutta jo äänen sävystä huomasi Mara jotakin uutta olevan tapahtumassa.

Oda sanoi: »Minä luulen, että Lieschen alkaa parantua…» ja loi Maraan samalla katseen, jossa — niin, mitä oli tässä katseessa?

— Vihollisuutta, ajatteli Mara salamannopeasti.

Ennenkuin hän vielä vastasi, jatkoi Oda hätäisesti ja hermostuneesti:

»Rouva von Lindberg pitää minua yksinkertaisesti hulluna, niin hulluna, ettei hän osaa sitä sanoin sanoa.»

»Vai niin», sanoi Mara.

»Niin», vastasi Oda.

Ja kaappasi maalikomppeensa kokoon ja lähti Maran luota.

Se oli ensimmäinen.

Seuraavana iltana oli Oda tullut jälleen, mukanaan kukkasia ja appelsiineja Maralle, mutta Licschenistä ei oltu puhuttu sanaakaan.

Sitten parin päivän jälkeen alkoi hän taas:

»Rouva von Lindberg sanoo, että jos jollakin hyvänteolla samalla… samalla tekee suuren vääryyden, niin ei se ole enää mitään hyvää.»

»Mitä hän sillä tarkoittaa…?»

»Hän tarkoittaa, että Fritz…»

»Mutta Oda…»

»Niin, tiedätkö, hän on naimisissa ja tietää kai enemmän siitä, kuin me, Mara. Hän sanoo, että Fritz joutuu auttamattomasti hunningolle… Niin hän sanoo.»

»Minusta näyttää, että se on yksinomaan Fritzin asia eikä sinun tai rouva von Lindbergin.»

»Niin, sinun on helppo puhua… mutta minä olen vastuussa Fritzistä… minä voin pidättää häntä pahasta!»

»Sitä sinä et voi. Sinä voit vain itse pysyä suoralla tiellä. Se on kaikki, mitä toinen voi tehdä toisen hyväksi… tieltä poikkeamatta suoraan eteenpäin.»

Silloin puhkesi Oda puhumaan.

»Minä suorastaan vihaan tätä suoraa tietä, josta sinä aina puhut. Kuivalla, kovalla velvollisuudella me emme auta ketään ihmistä, mutta rakkaudella me voimme auttaa. Rouva von Lindberg sanoo myöskin, että ellei hän olisi antanut miehelleen kaikkea anteeksi, mihin he joutuisivatkaan! Ja minne joutuisivat kaikki avioliitot ylimalkaan?»

»Sinne, missä ne ovat», sanoi Mara ankarasti, »että mies ei kunnioita vaimoansa, kun tämä antaa anteeksi kaikki.»

»Mara, sinä olet liian kova! Se on sentään liian tylyä… siinä en minä enää voi olla mukana.»

Syntyi äänettömyys.

»No, mitä siis aiot tehdä?» kysyi Mara.

Oda purskahti itkuun.

»En mitään», sanoi hän, »en mitään. Minä olen vain omasta mielestäni niin tuhma, niin tuiki tuhma, kun vain tuommoisen pienen lemmenseikan vuoksi, jommoisia jokaisella on, jokaisella… omin käsini revin rikki koko onneni. Minä luulen, että sinä olet mielipiteinesi ihan ainokainen, Mara.»

Mara katsoi ystävätärtään sanattomana.

»Mutta Oda, sinähän tulit minun luokseni ja sanoit… että sinun oli mahdoton mennä Fritzin kanssa naimisiin ja…»

»Niinhän minä kyllä sanoin ensin, mutta minä tahdoin tietenkin vain kehoittelua, mutta sen sijaan vahvistit sinä vain minua näissä korkealentoisissa aatteissa ja olet tehnyt meidät niin äärettömän onnettomiksi.» Sen sanottuaan meni hän tiehensä.

Mara istui vielä kauan liikkumattomana paikallaan ikkunan ääressä, kun
Oda oli mennyt.

Oliko vain pelkkää unta, että ulkona oli niin kaunis kevätilma? Täällähän oli niin kylmä ja pimeä. Eikö huoneeseen äkkiä ollut ilmestynyt vihollinen, salaperäinen olio, joka melkein näkyvästi ojensi kättään riistääkseen häneltä viimeisenkin?

Maraa puistatti, hän nousi ylös ja meni pienelle parvekkeelleen nähdäkseen vielä hiukan taivasta ja pilviä ennen yön tuloa, mutta oli kuin hän olisi katsonut vain avaraan, suureen tyhjyyteen.

»Ei mitään, ei mitään», kuiskasi hän, »ystäväni jättävät minut kaikki.
Ah minkä, minkä vuoksi?»

Odan mieliala muuttui yhä enemmän. Lopulta he eivät, Mara ja hän, saattaneet enää mainitakaan keskusteluissaan Liescheniä, ja niin solisi ja haihtui pois vähitellen ystävyys, sillä kun he olivat kahden, oli heidän välillään joku kolmas, joka ennakolta kuoletti yhteisymmärryksen ja saattoi kaikki sovittelut epäonnistumaan.

Mara ei voinut pidättää Odaa.

Hän yritti kerran puhua asiasta rouva von Lindbergin kanssa, mutta tämä, joka muuten oli sangen viehättävä ja viisas, nauroi hänelle vasten naamaa.

Hän ei muka ollut ikinä vielä kuullut hassumpaa kuin että morsian noutaa sulhasensa lemmityn hoitaakseen ja vaivoin pysyttääkseen hengissä tätä, joka sitäpaitsi oli niin pahasti keuhkotautinen, että kuolema olisi hänelle kaikkein parasta, ja jokahan ei ammon aikoihin enää piitannut mitään luutnantista… Hän halusi vain rahaa, ettei kuolisi nälkään, ja sitähän, Herra nähköön, saattoi hänelle antaa. Mutta luutnanttia ei toki sopinut vaatia pysymään hänelle uskollisena, taivas varjelkoon! Neidit eivät olleet naimisissa eivätkä siis tienneet, minkälaisia miehet todellisuudessa ovat… Semmoiset ihanteethan ovat kyllä kauniita, mutta niin hulluja ja tuhmia ja niin vääriä…

Näin laverteli hän Maralle, joka seisoi ihmetellen eikä sanonut mitään, kun ei tiennyt, mitä olisi pitänyt sanoa.

Ehkäpä elämä todellakin oli semmoinen kuin rouva von Lindberg sanoi. Ehkäpä hän olikin hullu tai sitten tuhma, käyttökelvoton ihminen, joka oli vain toisten ja oman itsensä tiellä.

Näin kului pari viikkoa.

Oda oli jälleen herttainen ja hyvä, mutta vieraantunut. He eivät enää ymmärtäneet toisiansa.

Tuli kesä ja oppilaat lähtivät kuumuutta pakoon maille maalailemaan suurin suunnitelmin, suurin onnen ja menestyksen toivein ja unelmin.

Rouva von Lindberg oli suostunut saattamaan Odaa Dremmelshofiin Oskarin luo sillä välin kun hänen miehensä oli eräällä virkamatkalla, ja Mara jäi yksin Müncheniin.

Oda oli hyvinkin hartaasti pyytänyt häntä tulemaan mukaan, mutta Mara oli jyrkästi kieltäytynyt.

Hän ei tahtonut matkustaa.

Hänellä oli syynsä, mutta hän ei niitä ilmaissut.

Ne olivat hänen raha-asiansa.

Ne olivat sangen huonot.

Hänen täytyi tästedes elää vielä entistäkin paljoa säästeliäämmin, jos tahtoi karttaa todellista pulaa. Hänen oli viime vuosina aina täytynyt kajota pääomaansa. Se oli pian lopussa, ja entä sitten?

Hänen täytyi koettaa pian jälleen saada joku taulu myydyksi. Ilman ylimääräistä tuloa ei hän lainkaan lähiaikoina tulisi kunnolla toimeen. Mutta kuinkapa maalata kaunista kuvaa, kun on henkisesti ja melkein ruumiillisestikin kuollut? Ja miten saada se myydyksi?

Mara puri hampaitaan yhteen ja kävi äänettömästi ja ankarasti työhön käsiksi. Oli helteisen kuuma kesä, hänen atelieessaan oli ikkuna auki yöt päivät, kun hän muutoin luuli tukehtuvansa. Hän penkoi esiin vanhoja aiheita ja harjoitelmia, teki lukemattomia luonnoksia, tuhlasi paljon väriä ja paljon, paljon voimaa, mutta ei päässyt sen pitemmälle.

Mutta hän ei hellittänyt.

Hän ei lopulta enää ajatellut muuta kuin kuvaa, joka hänen täytyi maalata ja myödä voidakseen siitä sitten elää edelleen.

Hän ei tavannut ketään ihmistä.

Mallia ei hänen kannattanut ottaa.

Eikä häntä haluttanut enää käydä ulkona.

Hän nouti iltahämärissä välttämättömimmät ruoka-ainekset ja keitti ne itse.

Isä Häberlenkään luona hän ei enää käynyt, sillä tällä oli nyt iltaisin oppilas, pikku tyttö, josta hän aikoi tehdä suuren taiteilijan. Hän oli kokonaan siihen antautunut.

Mara oli liikanainen.

Hän oli aivan yksin.

Usein istui hän iltaisin parvekkeellaan kuunnellen sinne kohoavaa suurkaupungin ainaisen melun kohua ja humua.

Oliko se vain kaaoksen kohinaa, vai oliko se todellista elämää, josta hän ei mitään tiennyt? Jonka hän oli laiminlyönyt?

Oliko hän jäänyt ihan yksin ja eli saarella, mistä kukaan ei häntä löytänyt, se kun oli näkö- ja kuulopiirin ulkopuolena?

Vai oliko maailma jo kuollut ja eikö enää lainkaan ollut ihmisiä?

Ja tuo kohina kuuluikin mereltä, Pohjanmereltä?

Häntä karmi Pohjanmerta ajatellessa.

Se nieli kaikki, mitä oli.

Ihmiset ja rakkauden. Ihmiset ja rakkauden — kaikki.

Myöskin taiteen ja voiman ja nuoruuden.

Onhan naurettavaa, että hän istui täällä, tällä yksinäisellä kallionlaella ja koetti maalata kuvaa.

Hän oli jo aikaa unohtanut maalaustaidon.

Niin, niin, nyt tiesi hän senkin.

Hänhän oli aina antanut tunteja.

Tuntien antaminen ja omaperäinen luominen on kaksi eri asiaa.

Varsinkin, kun omaperäiseen luomiseen ei enää jää yhtään vapaata päivää viikossa.

Kun aina vain opettaa opettamistaan, on lopulta kuin revelty. Täytyy arvostella, kiittää ja moittia aina pikkuseikkoja, keskittää huomiota sikinsokin niin moniin sellaisiin, uhrata paras voimansa muille, opettaa lopuksi niin kauan, että itse on ihan ontto ja omintakeiseen aloitteeseen kykenemätön. Marasta tuntui, että hän oli opettanut itsensä ontoksi. Näin ei saanut jatkua, kerran täytyi hänenkin hetkensä lyödä! Nyt ei hän enää kyennyt kokonaan keskittymään omaan työhönsä, hänen oli aina täytynyt pisara pisaralta tiputella sydänvertansa, kunnes lähde lopulta oli ehtynyt.

Jospa kerran saisi sen antaa yhtenä, suurena, vuolaana virtana ja sitten kuolla!

Ei vain tätä ainaista tihkuttamista! Sitä hän ei enää kestänyt.

Kesä oli pitkä ja kuuma, yksi päivä samanlainen kuin toinen ja joka yö edellisensä kaltainen.

Näin vierivät viikot eikä Maran suuresta teoksesta ollut tullut mitään. Hän oli kuitenkin maalannut pari ruusua, joita hän katsoi hyvin onnistuneiksi. Löysi vielä vanhan kehyksen, jonka hän somisti uusilla värivivahteilla ja ajatteli viedä tämän kuvan taidekauppiaalle.

Mutta ei sentään hennonut.

Ruusuissa oli jotakin niin omituista, ne pudottivat lehtiänsä niin toivottomasti, juuri niinkuin hän itsekin, ja niin jäi kuva viemättä kaupattavaksi.

Kentieshän se oli viimeinen, mitä hän oli maalannut.

Hänhän oli juuri niin väsynyt kuin tuo ruusu. Istui liikkumattomana ja katseli kuolevaa kukkaa, joka oli hänen edessään lasissa. Keveä liikahdus, kuulumaton ääni kuin pienen siiven lepatus — ja jälleen makasi suuri, punainen terälehti pöydällä lasin vieressä.

»Kuinka kaunista», sanoi hän vaistomaisesti.

Hän hämmästyi oman äänensä kaikua.

Niitä hän oikeastaan teki, mitä tavoitti?

Tämän päivän illalla penkoi Mara kauan komppeitansa ja luonnoksiansa. Hän ymmärsi, että hänen nyt täytyi tehdä joku ratkaiseva päätös. Täytyi ryhtyä johonkin tai olisi hän lopussa.

Hän alkoi järjestellä ja siivota.

Ja jota enemmän hän sitä teki, sitä enemmän hän rauhoittui.

Hän huomasi, että hänellä sentään vielä oli koko joukko luonnoksia, jotka hän saattoi myydä, esim. kaikki ne, jotka ennen olivat olleet Peter Rasmussenin huoneessa. Ne pelastaisivat hänet joksikin aikaa nälkää näkemästä. Ja sitten, kun tämä pitkän pitkä kesä oli lopussa, hakisi hän paikan, oikean opettajattaren paikan. Hän ei halunnut enää olla riippuvainen sattumasta ja elää kuukaudesta toiseen jännityksessä, saisiko oppilaita vai ei, olisiko hänellä leipää syödäkseen vai ei. Hän ryhtyisi jälleen opettamaan, mutta nyt siten, että hänellä kerrankin olisi lepoa elämässään. Kerrankin!

Sitten hän olisi tosin maalauksen opettaja.

Ehkäpä sellaisenakin vain keskinkertainen.

Oli suuria kohtaloita ja oli pieniä.

Hänen kohtalonsa oli silloin pieni ja tavallinen.

Sellaisia kuin hän, niitähän oli satoja, tuhansia. Yksinäisiä, ilottomia ihmisparkoja, jotka saavat kättensä työn juuri niin maksetuksi, ettähän siitä elävät. Eläminen, sehän on vain vaeltamista, vaeltamista kautta aavikonhiedan tai kukkalaaksojen sille raskaalle, suurelle portille saakka, jonka läpi jokaisen on kerran käytävä. Ja mitä tuli sitten?

Vapautus, sanoi isä Häberle.

Ja senhän täytyi olla totta.

Sillä olihan elämä täällä maan päällä vain kuin oloa suuressa vankilassa.

Ulos ei kukaan päässyt.

Kaikki vaelsivat siinä rauhattomina ympäri.

Jotkut kulkivat käsi kädessä.

Mutta useimmat kulkivat yksin, kukin vain omia kahleitansa kantamassa, ja liikkuivat toistensa ohi kuin varjot, ja kahleet kalisivat milloin kovemmin, milloin hiljemmin. Joskus olivat muutamat näkevinään suuren valon välkähtävän ikkunain rautaristikon läpi ja luulivat suuren hetken saapuneen, mutta hyvinkin pian palasi taas pimeys ja peitti heidät kaikki.

Mutta tässä vankilassa sitä kuitenkin oli asetuttava elämään.

Vain vaeltaminen ja ajatteleminen ei ollut hyväksi.

Täytyi joskus syödäkin.

Muuten nääntyi nälkään.

Niin monethan isoovat leipää, työtä, onnea, rakkautta… hän tosin ei ollut enää pitkään aikaan isonnut. Oliko hän oikeastaan viime päivinä syönyt kunnolleen?

Hän ei saattanut tarkalleen muistaa, mutta penkominen ja järjestäminen oli tehnyt hänet niin väsyneeksi, että hän ei missään tapauksessa saattanut enää tänään mennä ulos. Hän halusi ennemmin nukkua, ah, nukkua kauan, kauan. Hän lusahti nääntyneenä ikkunan ääressä olevalle tuolilleen, mutta hänen kuivat suuret silmänsä jäivät auki, ajatus liittyi ajatukseen, unta ei tullut, ketään ihmistä ei tullut eikä kuulunut ääntä, ei risahdusta — mutta vihdoin tuli yö. Tuli kuumana ja raskaana, mutta hämäränä ja hiljaisena ja herttaisena ja viipyi kauan, niin kauan kuin saattoi, jotta päivänvalo ei näkisi ja häiritsisi ikkunan ääreen kuukertunutta olentoa, jolla oli kalmankalpeat, kuopillevajonneet posket ja tummat, elottomat silmät.

Mutta ennenkuin täysi päivänvalo tuli, nousi keveitä askelia ylös viidenteen kerrokseen Maran asuntoon, ja kapea, kalpea käsi painoi soittokelloa.

12.

Dremmelshofin kuistilla istuivat Oskar ja Oda rouva von Lindbergin kanssa iltapäiväkahvilla. Loistavasta lokakuunsäästä ja avonaisesta ulko-ovesta sisääntulevasta, ihanasta meri-ilmasta huolimatta ei kukaan heistä näyttänyt erin hyväntuuliselta. Oskar ja rouva von Lindberg polttelivat, Oda istui keinutuolissa selkäkenossa ja tuijotti eteensä. Hänen sylissään oli juuri avattu ja luettu kirje.

»No, kuinka Mara voi?» kysyi Oskar vihdoin.

»Hyvin», vastasi Oda heti.

»Niinä luulen», huomautti rouva von Lindberg, »että neiti von Dorenin kaltaiset ihmiset aina voivat hyvin.»

»Kuinka niin?» kysyi Oskar.

»No, hän on itseensäsulkeutunut ihminen, joka ei tarvitse ketään muuta onneansa varten, johtuuko se sitten — siitä, että hän todellakin elää ihanteissaan tai yksinkertaisesti siitä, että hän on niin kylmä ja harkitseva.»

»Omituinen seos, rouva. Oletteko milloinkaan tuntenut kylmää, harkitsevaa — ihanteiden palvojaa?»

»Niin se juuri on», puuttui Oda hermostuneesti puheeseen, »mehän tiedämme kaikki varsin hyvin, että Mara on maailman paras ihminen, mutta sittenkin — kylmä hän on, täytyy olla, ja sen vuoksi ei hänen olekaan vaikeaa elää ihanteittensa mukaisesti, kun taas ihmiset, joilla on verta suonissa, eivät sitä kerta kaikkiaan voi. Eihän sitä enää olisikaan ihminen, jos kaikki olisi yhdentekevää! Ja elää niinkuin Mara saattaa vain kylmä ihminen. Ajatelkaa toki Peteriä! Kylmästi purki Mara kihlauksen. Tokko hän lainkaan on häntä raikastanut? Mehän emme sitä tänäkään päivänä tiedä! Ja kuitenkin puhelee hän monesti ikäänkuin hän olisi ainoa, joka ymmärtää todella rakastaa, ja saattaa näillä periaatteillaan vain kaikki onnettomuuteen. Kenestä hän ylimalkaan mitään välittää? Omaisistaanko? Ne saisivat hänen puolestaan asua, missä pippuri kasvaa. Välittääkö hän meistä? Miksei hän tullut mukaan tänne? Arvaan kyllä, että hänellä on ollut hiljainen ja suuri kesä ihan ypö yksinänsä, kuten hän tässä kirjoittaa, ja minun kun on täytynyt kotona suorastaan raataa ja kuulla joka puolelta nuhteita Fritzin vuoksi! Minä alan todellakin luulla, että Fritzkin on toiminut vain Maran vaikutuksen alaisena… Ah, hulluksi tässä on tulla!»

Rouva von Lindberg poltteli tyynesti edelleen. Oskarin teki mieli monta kertaa keskeyttää Odaa, mutta näki tämän säkenöivät silmät kyynelissä ja murahti vain:

»Vahinko, vahinko!»

»Mikä on vahinko?»

Oda oikaisihe ja katsoi häneen jännittyneenä.

»Että ystävyys saattaa mennä niin murskaksi kuin sinun ja Maran. Minä en ole vieläkään käsittänyt…»

»Mutta, herra Brente», huudahti rouva von Lindberg, »eihän se ollut mikään ystäväntyö Maran puolelta, että hän neuvoi Odaa, joka silloin oli epätoivon ensimmäisessä puuskassa, rikkomaan välinsä herra von Dorenin kanssa. Sellaisia niinsanottuja ystävättäriä on sellaisissa tiloissa kartettava…»

Oda hypähti ylös.

»Ah, antakaa olla. Tietysti on syy yksin minun. Minähän olin silloin niin kuohuksissa. Minä sanonkin vain, että jos Mara jälkeenpäin olisi hiukan enemmän ymmärtänyt minun tilaani, niin ystävyys olisi jäänyt ennalleen. Hän huomasi jo ammoin, että minä mielelläni olisin… sopinut Fritzin kanssa, mutta hän oli ollakseen niinkuin asia kerta kaikkiaan olisi lopullisesti ratkaistu, ja sitä juuri sanon minä kylmäksi. Ja niin hän on aina ollut, maalauksessakin. Jos joku kuva ei häntä miellyttänyt, niin ei muuta kuin heitti sen uuniin ja aloitti toista, kun meikäläinen olisi vielä päiväkausia yritellyt korjailla epätoivoon asti. Mutta hänkö? Huihai! 'Sehän on niin luonnollista!' sanoi hän vain levollisesti — ja juuri yhtä yksioikoisesti tahtoo hän ottaa koko elämän! Jos hän on erehtynyt rakkaudessa — mitäs muuta, uuniin vain, ja siinä se — 'sehän on niin luonnollista!' — Knud Hansen on myöskin joutunut karille hänen vuokseen, siitä olen ihan varma.»

»Totisesti, Oda, nyt riittää! Te ette ymmärrä Maraa ja sinä teet sekä väärin että huonosti.»

»Oke, lopeta!»

Oda juoksi itkien tiehensä.

Oskar käveli äkeissään edestakaisin kuistilla.

»Hänhän on ihan suunniltaan, tyttöparka», sanoi rouva von Lindberg. »Että Mara kehoitti häntä tuohon Lieschen-juttuun, olikin sentään liikaa. Olisihan hänen pitänyt ymmärtää, että Oda ei sitä kestäisi, aina tuo henkilö silmäin edessä… Teidän sijassanne, herra Brente, saattaisin minä nyt pian Odan ja luutnantin välit kuntoon. He rakastavat toisiansa… tämä ero on sulaa hulluutta. Toiset naiset saavat kokea paljoa pahempaa ja ovat kuitenkin onnellisia miehensä ja lastensa kanssa… Minä puolestani en haluaisikaan miehekseni mitään enkeliä.» Ja rouva nauroi itsekseen.

Oskar murahti pari käsittämätöntä sanaa, näki sitten Maran kirjeen pudonneen permannolle, otti sen ylös ja lähti ulos.

Illalla kutsui hän Odan työhuoneeseensa ja antoi hänelle kirjeen.

»Mitä siinä seisoo?» kysyi hän

»Etkö ole lukenut? Hän on suorastaan mielenvikainen… syyskuun lopusta on näet se Lieschen ollut hänen luonaan. Hänet laskettiin Laufingista ulos terveenä, ja minä olin aikoja vuokrannut hänelle asunnon talonpoikien luona, mutta sen sijaan ilmestyy hän eräänä aamuna anivarahin Maran luokse, ja tämä ottaa hänet palvelijakseen tai mallilleen, mene tiedä… mutta näin hän tekee minulle ihan mahdottomaksi mennä enää hänen luokseen. Minä olin juuri kirjoittanut, että olisin jälleen hyvä ja herttainen ja tulisin, ja tämä on nyt vastaus. Ja kun hänen nykyinen asuntonsa kävisi hänelle ajan pitkään liian kalliiksi, kirjoittaa hän, muuttaa hän vanhaan atelieerakennukseen, missä Häberle asuu, ja Lieschen mukana, siellä kuuluu olevan joku huone vapaana. Ja sitten kirjoittaa hän, että hänen täytyy nyt itsensä työskennellä ahkerasti ja ettei hän talveksi aio enää ottaa oppilaita. No, ehkäpä Häberle on ottanut esille rahoja kätköistään — niin minä ainakin arvelen… Mutta minä en nyt mene Müncheniin takaisin, vaikka Tilli Lindberg tietää toisen erinomaisen maalausopiston.»

Oskar istui pyylevänä nojatuolissaan.

»Kirjoita sinä Fritzille, että hän tulkoon takaisin», sanoi hän lyhyesti.

Oda sävähti tummanpunaiseksi ja vaikeni.

Äkkiä kietoi hän käsivartensa veljensä kaulaan.

»Ah, Oskar, senhän sinä voisit tehdä! Minä en ole kuullut Fritzistä mitään senjälkeen.»

»Jos saan veljenä antaa sinulle hyvän neuvon, Oda, niin odota, kunnes
Fritz…»

»Ah, Oskar, sinäkin olet vain Maran lumoissa! Se on minulle niin vaikeaa.»

»Kuule, mitä minä sanon, Oda!» Hän irroitti Odan kädet kaulaltaan ja sanoi äkkiä kiivaasti: »Aja sinä tuo Tilli Lindberg tiehensä! Sen minä sanon sinulle! Semmoiset naiset ovat kuin rutto, niin, ne ovat pahinta, mitä on. Senkin hiukkasen ihannetta ja hivenen kunniantuntoa, mikä meillä vielä on, yrittävät he leperrellä ja mairitella meiltä pois, kun itse vain pyrkivät saamaan miehen, eikä mitään muuta! Senvuoksi herjaavat nämä keimailevat naiset, jotka vain etsivät huvittelua, kaikkea ylevää ja hyvää ja leimaavat sen sijaan aistillisuuden ja intohimon yleväksi! Me miehet olemme heidän omallatunnollaan, heidän yksin, he kun etsivät lemmenseikkailuja ja kataluuksia ja koska me senvuoksi emme voi heitä kunnioittaa, noita naisia! Hyvä isä, nauretaanhan sitä joskus viinin vierellä ja seurassa sellaisille kaikkinaisille jutuille ja kaksimielisille kaskuille ja kokemuksille, mutta pohjimmalta me kuitenkin inhoamme kaikkea sellaista. Sen sanon sinulle, Oda! Ja sanon vielä senkin, että suorastaan kadehdin Fritziä siitä, että hänen on niin käynyt… Tuhannen tulimmaista, ajattelin, hänhän voi sinua kunnioittaa, hänellä on maailmassa yksi olento, joka vetää häntä ylös- eikä alaspäin ja jota hän senvuoksi kunnioittaa enemmän kuin itseänsä… Mutta nyt näenkin, että sinä et lainkaan olekaan sellainen, että se kaikki on vain Maraa, tuota niin ihanaa ihmistä! Hänenlaisensa naiset ne miestä nostavat ja kohottavat… Herra siunatkoon, miksei sellaisia naisia ole enemmän maailmassa!»

Oda oli nyt kalmankalpea ja tuijotti veljeänsä. Ei hievahtanut.

Oskar oli vallan hengästyksissään puhumisesta. Sitten istuutui hän taas ja sanoi:

»Odota vain hiukan vielä. Anna tuon Lindbergin lähteä ja jää sinä tänne. Ja kun sinun sydämesi jälleen on solunut oikealle tolalleen, niin käväistään me Münchenissä ja pyydetään Maralta anteeksi… Kun hän ei vain siellä raataisi itseään piloille kaiken tuon väen joukossa… Niin, siellä hän nyt istuu siinä luolassa koko rosvojoukon kanssa ja voisi niin hyvin olla Ruusulassa isoäitinsä luona. Tiedätkö, että vanha rouva on jokseenkin huonona. Minä ratsastan huomenna häntä tervehtimään, tuletko mukaan?»

Oda ei yhä vieläkään liikahtanut.

»Minähän en saa siellä näyttäytyä», mutisi hän alakuloisena, »mene sinä vain… Hyvää yötä Oke ja kiitoksia.»

»Niin, hyvää minä tarkoitin, mutta sinähän näytät ihan surkealta, niin, elämä ei ole pikkuseikka… niinkin ihan jokapäiväisten ihmisten kuin meidän täytyy oikein ponnistella pysyäksemme pinnalla, peijakas, ja meidänhän on asiamme sentään jokseenkin hyvin, eikö olekin, Oda? Mutta sen Lindbergin sinä toimitat täältä pian pois, eikö niin? Se on huono ihminen! Usko minua, jokainen ihminen, joka pitää huonoa hyvänä ja määräävänä, on itse huonompi kuin uskookaan ja tietää… No hyvää yötä, pikku sisko.»

Seuraavana päivänä ratsasti Oskar Bucheneckiin kuulustelemaan vanhan rouvan vointia.

Tämä otti hänet vastaan, istui hyvin kankeana ja kylmettyneenä ikkunapaikallaan, mutta hänen katseensa oli yhtä kirkas ja terävä kuin aina ennenkin.

Oke kertoi vanhalle rouvalle, mitä mieleen sattui, elämyksistään Amerikassa, missä hän kävi joka elokuu, Dremmelshofista ja vuodentulosta ja politiikasta. Lopulta otti hän taskustaan erään ulkomaisen sanomalehden ja sanoi:

»Sillä Rasmussenilla on Amerikassa ollut jättiläismenestys. Sitä me täällä emme olisi ikinä ajatelleet.»

»Kenestä te puhutte?» kysyi rouva von Doren jääkylmästi.

»Ka, Peter Rasmussenista», toisti Oke viattomasti, »hän on sittenkin jättänyt kirjailijan uran ja ruvennut jälleen musikeriksi, säveltäjäksi. Hänestä tulee vielä suuri, kuuluisa ja äveriäs mies.»

Hetken kuluttua sanoi rouva von Doren hiukan epävarmalla äänellä:

»Jumalan kiitos, että pojantyttäreni Marie Agnes silloin itse purki kihlauksen. Tämä hänen erehdyksensä on aina ollut minulle käsittämätön, mutta purkauksen jälkeen olen minä luonnollisestikin jälleen avannut hänelle kotini. Valitettavasti vain ei hänellä tähän saakka ole ollut — aikaa tulla. Marie Agnes kuuluu olevan sangen ahkera taiteilijatar, sanovat kaikki.»

Kajahtiko hänen äänestään ikäänkuin hiljaista ylpeyttä?

Oskar kakisteli.

»Minä poikkean pikapuoliin Münchenissä. Saanko sanoa poikannetyttärelle terveisiä?»

Rouva von Doren nyökkäsi.

»Hyvin ystävällistä, herra Brente. Joko kävitte poikani luona?»

»En, en vielä. Toivoakseni herrasväet voivat hyvin?»

»Oikein hyvin. Poikani on yhä vielä sangen äkeissään tuosta tuhmasta Fritzin jutusta. Olisihan ollut parempi, herra Brente, että sisarenne, kun pojanpoikani kerran tahtoi naida hänet, olisi antanut enemmän arvoa Dorenin nimelle ja välttänyt tämän perheskandaalin. Nuorikothan olisivat voineet sopivammin kahden kesken ja häiden jälkeen oikaista tämän pojanpoikani nuoruudenhairahduksen. Mutta nykyään ei kukaan enää kuule vanhoja ihmisiä eikä, ikävä kyllä, tunneta säätyvelvoitusta… Hyvästi, herra Brente, käykää toistekin katsomassa.»

Oskar ratsasti pois varsin tyytyväisenä.

Oliko hänellä amerikkalainen sanomalehtensäkin mukanaan?

Oli kuin olikin, siinä oli tänä aamuna selvästi seisonut, että Peter Rasmussenin ja Frida Thomsenin kiertueella oli joka kaupungissa ollut suuri menestys, että Peterin sävellykset saavuttivat tunnustusta ja ihailua.

Silloin pälkähti hänen päähänsä, entäpä jos veisi tämän sanomalehden Maralle? Hän ratsasti täyttä neliä kotia neuvotellakseen tästä Odan kanssa, mutta Oda oli niin masennuksissa, ettei Oskar päässyt puheen alkuun. Rouva von Lindberg oli ensimmäisestä viittauksesta loukkaantuneena matkustanut pois ja Oda pelkäsi tulevansa sairaaksi ja oli mennyt vuoteeseen. Kun Oskar kertoi hänelle Rasmussenista, sanoi Oda vain:

»Kaikkein parasta olisi, että Peter naisi pian Thomsenin ja Fritz
Liescheninsä, niin heillä kummallakin olisi, mitä ovat halunneet.»

Oskar tuli miettiväiseksi. Kuka tietää, tokko Mara iloitsisi kiertueen onnistumisesta niin kuin hän, Oskar. Matkahalu haihtui ja Oda tuli todella sairaaksi. Hän oli ulkoilmassa maalatessaan saanut reumatismia ja hänen mielialansa pahensi tilaa tuntuvasti.

Muutaman viikon kuluttua saapui vanha rouva Brente Dremmelshofiin ja neuvotteli Oskarin kanssa, eikö pitäisi kirjoittaa Fritzille.

Miksei, mutta Fritz oli syyslomalla Tyrolissa, eivätkä hänen omaisensa olleet viikkokauteen enää tienneet hänen osoitettaan eikä Oda millään tahtonut kuulla asiasta puhuttavankaan. Sanoi vain, että sairaus oli tullut juuri sopivalla aikaa, eikä Fritzin tarvinnut siitä mitään tietää..

Fritz kuljeksi tällöin, lokakuun lopulla, Münchenissä ja etsi vanhan
Häberlen asuntoa.

Hän oli aikonut käydä Maraa tervehtimässä ja hakenut häntä vanhasta asunnosta. Vihdoin oli hän saanut tietää, missä Mara asui, ja oli juuri kääntymässä pimeään porttikäytävään Theresienkadulta, kun Mara tuli häntä vastaan. Niin, oliko se todella Mara? Niin laihaksi käynyt. Niin kauhean laihaksi ja niin totiseksi — mutta samassa Mara tunsi hänet ja hänen kasvonsa kirkastuivat.

»Onpa hauskaa nähdä sinua jälleen, Fritz! Tuletko kanssani syömään?
Sitten mennään vanhaan osteriaan.»

Fritz oli niin liikutettu jälleennäkemisestä, että seurasi vain sanattomana. Pian sen jälkeen istuivat he vastakkain pienen pöydän ääressä, ja Mara etsi ruokalistasta hänelle parhaat annokset niin levollisena ja luontevana kuin olisivat he eilen tavanneet.

»Mutta tuoko on kaikki, mitä sinä syöt?» kysyi Fritz säikähtyneenä viitaten Maran keittolautaseen.

Mara nauroi:

»Oh, sitähän oli aika paljon. Huonoina aikoina syödään vielä vähemmän,
Fritz, ja sekin käy. Minä olin taannoin paljoa laihempi kuin nyt.»

Sitten alkoivat he jutella, ja Mara mainitsi hänelle, että Lieschen nyt oli hänen luonaan. Mara ei ollut hennonut lähettää häntä pois, kun hän eräänä aamuna varhain oli saapunut hänen ovelleen ja soittanut hänet hereille — »vain suurella vaivalla, ajattele, Fritz, sillä minä nukuin kuin kuollut, vallan kummakseni, ikäänkuin en koskaan enää voisi herätä. Mutta siinähän oli Lieschen ovellani ja täytyihän minun pitää huolta hänestä. Luullakseni se oli sangen hyvä minulle, ehkäpä pelastukseni.»

»Mitä kummia ajatuksia sinulla aina onkaan», sanoi Fritz. »Olisi varmaan ollut parempi, että joku olisi pitänyt huolta sinusta sen sijaan, että sinä vielä otat lisätaakkaa olallesi. Sinä näytät sangen huonolta.»

»Enkö mitä. Minä voin taas sangen hyvin. Minulla on runsaasti työtä enkä vaihtaisi kenenkään kanssa.»

»Sopiiko sinun luonasi käydä, Mara? Jaa, niin…»

Syntyi äänettömyys.

»Sopii, Fritz», vastasi Mara verkalleen. »Minä olisin iloinen, jos sen tekisit, mutta siellä on yhtä ja toista…»

»Tietysti, kauhean boheemia», täydensi Fritz.

Maran täytyi nauraa.

»Minun on niin kotoista olla sinun kanssasi, Fritz. No niin, boheemia, miksei? Siellä on ensinnäkin vanha isä Häberle, josta ei ole paljoa sanomista ja joka kuitenkin on meidän vanha ankkurimme. Hän on kokenut nuoruudessaan paljon kovaa: m.m. vei hänen veljensä hänen morsiamensa. Mutta hän on opettanut meille kaikille, että ei pidä vastustaa ja vihata muita ihmisiä, vaan ainoastaan itseänsä, s.o. paholaista, joka pyrkii joka tilaisuudessa meitä hallitsemaan. Sitten on siellä hänen ihmelapsensa, sitten eräs vaimo, jolla on monta pientä lasta, ilman miestä, sitten asuu siellä kaksi nuorta arkkitehtiä ja vielä eräs vanha maalaajatar, ja sitten minä ja Lieschen, ja sitten sukelsi kuin selviö kaksi päivää sitten esiin — niin, tiedätkö kuka?»

»En voi aavistaa.»

»Knud Hansen, ajattele, aivan entisellään, ihan, — tällä hetkellä taas pinnalla: on kirjoittanut jotakin ja ansainnut paljon rahaa. Nyt hän on matkustanut Pohjanmerelle surusta, ettei kantasalin ympärillä ollut yhtään huonetta vapaana, mutta hän palajaa kolmen viikon kuluttua ja aikoo jäädä tänne työskentelemään ja asumaan. Hän on tarjoutunut minulle elinkautiseksi emännänapulaiseksi.»

»Kantasali, mikä se on?» kysyi Fritz.

»Se on suuri ullakkohuone, josta on muodostunut jonkinlainen eteishalli. Vanha venakko ja minä maalaamme seinät täyteen kuvia, vanha flyygeli on keskellä lattiaa, ja kun Häberle soittaa iltaisin, ovat siellä koolla kaikki jumalat, 'meidän kantavanhempamme', kuten arkkitehdit sanovat, — yksi laulaa, toinen soittaa luuttua…»

»Entä sinä?» kysyi Fritz.

»Jaa minä? Minusta on tullut vanha ja muriseva ja minua sanotaan
Mara-muoriksi, Fritz.»

»Niinkuin muori tai äitihän sinä olit aina meille kaikille. Minä tulisin mielelläni tänä iltana, mutta… Lieschen…»

»Lieschenkö? Pidä häntä yksinkertaisesti vertaisenasi, jotahan hän pohjaltaan on. Ajattele, että olet kerran tehnyt hänelle suurta vääryyttä ja pyydä ritarillisesti anteeksi, niin on sävy selvä…»

»Hyvät ihmiset, Mara, jos kaikki olisi niin yksinkertaista kuin sinä sanot…»

»Se on yksinkertaista, Fritz, sen olen elämäni kolmena viime viikkona jälleen oppinut. Elämä on ihan yksioikoista niin kauan kuin me itse olemme mutkattomia ja tosia! Siinä koko asia.»

»Niin, mutta Lieschen ei suinkaan rakasta minua enää?»

»Ei. Hänessä on riehunut kauhea viha sinua vastaan, hän on halveksinut sinua syvästi, niin, hän halveksii sinua vielä, ei silloisen vääryyden vuoksi, vaan sen käsityksen tähden, mikä sinulla on siitä. Hän sanoo aina: 'Jumalan edessähän kaikki ihmiset, ovat yhdenvertaisia, mutta kun ylhäiset kristityt tekevät semmoista, niin meikäläisille se on synti, mutta heikäläisille muka ei, vaikka jos kaksi tekee ihan samaa, niin tottahan he ovat yhtäläisiä.'»

»Hän on oikeassa», mutisi Fritz.

Mara katsoi nyt kelloansa.

»On jo myöhäinen, tuletko mukaan? Tahtoisin sanoa vielä, että Lieschen, s.o. minä en luule, että hän on parantunut, ja talvi on oven edessä. Ehkäpä hänen siunauksensa voi tuonnempana tehdä sinulle hyvää. Minä menen edellä, tuletko perästäpäin?»

»Tulen», vastasi Fritz nousten ylös.

He menivät yhdessä ulos. Mara loi häneen niin suloisen silmäyksen, että hän Fritzin mielestä jälleen oli nuori ja kaunis. Sitten he erkanivat. Fritz halusi kävellä vielä puoli tuntia ja tulla sitten. Menopäätös tuntui hänestä vaikealta.

Mutta kun kello oli yhdeksän, meni hän kuitenkin ylös. Perille tullessaan kuuli hän ukon soittavan ja tunsi joutuvansa uuden tenhon valtaan. Hän aukaisi hiljaa oven ja oli nyt »hallissa». Hän huomasi heti, että kantasali oli yksinkertainen, suuri, vanhanaikainen ullakko-eteinen, josta taiteellisella koristelulla oli todellakin tullut halli. Kaksi seinää oli maalattu freskoilla, toiset olivat verhotut erilaisilla matoilla, suuri olkimatto oli keskellä flyygelin alla, pilareissa riippui kaksi ikivanhaa messinkistä »kynttilänpidintä». Hän näki leveän kaakeliuunin pankolla, jolla istui useita henkilöitä, flyygelin ääressä kykkivän vanhan, kummituksenkaltaisen äijän, jonka kädet liukuivat koskettimilla ja loihtivat vanhasta soittokoneesta näitä salaperäisen tenhoavia ääniä. Fritz nojautui äänettömästi erästä pilaria vastaan ja tarkkasi vähitellen ympäristöään lähemmin. Hän näki Maran istuvan yläruumis etukumarassa, kädet polvilla; hämärässä näki hän hänen silmiensä loistavan ja hänen mustan tukkansa kiiltävän. Hän istui siinä kuin Sibylla, niin suurena ja juhlallisena. Tällä hetkellä tuntui hän Fritzistä aivan uudelta ja oudolta. Hänen jalkainsa juuressa istui pieni vaaleatukkainen tyttö, joka kaikkine aistinensa seurasi soittoa. Vielä näki Fritz molempain arkkitehtien seisovan ja vanhan venakon, ja silloin tällöin aukeni ovi ja uusia ihmisiä hiipi sisään; moni heistä näytti miltei nälkiintyneeltä, mutta kaikkien kasvoilla oli loisto, joka asuu niiden kasvoilla, jotka tietävät, että on olemassa jotakin parempaa kuin tämä vaivainen elämä maan päällä ja ovat vihdoin löytäneet oikean tien. Erään freskokuvan alla olikin lause: »Me olimme kaikki eksyksissä kukin tahollansa. Mutta Herra pani kaikkien synnit hänen päällensä.» Fritz alkoi hämärästi aavistaa näiden sanojen yhteyttä.

Kun vanhus oli lopettanut, vallitsi niin syvä hiljaisuus, että kukaan ei arvannut liikahtaa. Sitten astui eräs nuorukainen Häberlen luokse puhellen jotakin tälle, ja Fritz meni kättelemään Maraa. Tällöin huomasi hän myöskin Lieschenin istumassa, ja nyt oli hänestä yhtäkkiä ihan luonnollista ja itsestään selvää, että hän meni myöskin tämän luo. Fritz ojensi hänelle kättään ja sanoi hiljaa:

»Hyvää päivää, Lieschen. Anna minulle anteeksi.»

»Sydämen pohjasta», vastasi tyttö.

»Hiljaa!» huusi joku. »Hiljaa!»

Ukko Häberle soitti kuutamosonaatia.

Mara oli peittänyt kasvonsa käsillään. Fritz tunsi, mitä hän ajatteli, tunsi että tässä huoneessa liikkui pelkkiä suuria, läpikamppailtuja elämänkohtaloita, jotka pyhittivät sen. Ja hän mietti kuinka köyhä on kaikkien niiden ihmisten elämä, jotka eivät tiedä semmoisesta mitään, vaan tuntevat vain muodollisia seuroja tai väsyttäviä, lyijynraskaita iltoja, ei mitään sielun kohotusta, kun päivä päättyy ja suuri, hiljainen yö lähenee, eivätkä tiedä, mihin kaiken syntinsä ja hätänsä ahdistuksessa menisivät.

Hän oli kuin haltioitunut. Tätäkö sanottiin boheemiksi?

Kun viimeiset sävelet olivat vaimenneet, nousi Mara ja antoi hänelle merkin. Fritz seurasi häntä ja he menivät matalaa ovea kohti, jossa oli Maran nimi: M.A. v. Doren.

He tulivat pitkään, kapeaan kamariin, joka muutamilla huonekaluilla oli sisustettu niin erinomaisen miellyttäväksi, että Fritziltä pääsi huudahdus: »Oi, kuinka viihtyisää!»

He istahtivat uunin ääreen kahteen korituoliin.

»Mara», sanoi Fritz, »mutta pidetäänkö sinusta täällä kylliksi huolta?»

»Parempaa kuin hienoimmassa hotellissa. Et uskoisi, mikä onni on sairastuessa olla näiden ihmisten parissa. Äskettäin olin pari päivää vuoteen omana ja se oli suorastaan kuin juhla. En ole pitkään aikaan syönyt niin hyviä liemiä kuin arkkitehti Bremerin keittämät tai semmoista teetä kuin venakko keittää. Entäs isä Häberlen sekoittamat saunakukkatipat! Verrattomia. Me elämme, täällä niinkuin tosiaan vapaat ihmiset. On kokonaisia sanasarjoja, joita täällä ei lainkaan tunneta, kuten esim. sairaustapauksissa tartunta, seurustelussa kutsu, pukukysymys ja varsinkin ikävä… Meidän ei tarvitse kuulua mihinkään yhdistykseen ollaksemme hyväntekeväisiä, meidän välillämme on salainen side ja jokainen auttaa toistaan sanaa sanomatta ja itsestäänselvänä asiana. Me emme ratkaise ajan polttavia kysymyksiä sanoilla, vaan kukin kohdastaan omalla teollaan, Fritz.»

»Sinähän kuvaat paratiisillisia oloja, Mara.»

»Tavallansa. Eihän Jeesus säälinytkään ketään niin kuin rikkaita, kylläisiä ihmisiä.»

»Mutta onhan teidän joukossanne myöskin kauhean syvälle langenneita ihmisiä.»

»On kyllä, mutta pahettakin voi täällä helpommin vastustaa, se kun on julkinen eikä pyrikään piileksimään, kun sitä vastoin korkeampien taholla, virkamies- ja upseeripiireissä esim. pahetta aina salataan ja koetetaan kaikin mokomin näyttää siivollisilta ulospäin. Ah, mitä se hyödyttää? Se rasittaa sydäntä vain vielä enemmän. Ihmiset ovat kaikkialla samanlaisia — lurjuksia ja turmeltuneita naisia on ylhäisimmissä ja alhaisimmissa piireissä aivan yhtä lailla, eikä yksi sääty ole turmeltuneempi kuin toinen — se on totuus.»

Molemmat vaikenivat.

»Tiedätkö, että tämä oli Peterin huone? Täällä kadotti hän itsensä ja täällä löydän minä itseni jälleen. Siitä on jo kulunut pitkä, pitkä aika, mutta hänkin palajaa ensi lempeensä — musiikkiin. Minä uskon sen varmasti.»

Fritz oli yhä vaiti. Sitten kysyi hän:

»Oletko äskettäin kuullut mitään — Odasta, Mara?» Mara huokasi hiljaa, kertoi sitten varovasti Odan mielialasta ja hänen ystävyydestään rouva von Lindbergin kanssa ja huomautti, että ihmiset ajattelevat näistä asioista niin eri tavalla. Hän puolestaan ei saattanut eikä halunnut siihen sen enempää sanoa, mutta ymmärsi, että Odasta tuntui vaikealta tulla Müncheniin ja paras kai hänen oli ollakin Oskarin luona.

»Hän on siis vielä siellä. Minä ajattelin nyt matkustaa kotiin, mutta siinä tapauksessa menen sinne vain pariksi päiväksi. Läheisyys on liian kiihdyttävä, tiedätkö. Odan ja minun ei sovi nyt olla heikkoja, sehän olisi samaa kuin peräytyminen keskellä ratsurynnäkköä, eikö niin, Mara? Meidän täytyy nyt odottaa, mitä Jumala meistä päättää. Ja tämmöinen ilta täällä teikäläisten parissa tekee hyvää. Hyvästi, Mara, minä käyn sinun luonasi pian kerran vielä ja kaikki, mitä voin tehdä Lieschenin hyväksi — senhän tiedät, sinun tarvitsee minulle vain mainita. Mutta rahan tarjoaminen tuntuisi minusta nyt loukkaukselta, ja kuitenkin — mistä te kaikki oikeastaan elätte, kuule?»

Maran täytyi nauraa hänen huolestunutta näköänsä.

»Ah, jokainen ansaitsee aina jotakin ja se tekee yhteensä aika paljon. Minä möin useita luonnoksia ennenkuin muutin tänne ja heitin taiteen sikseen. Vasta täällä tässä ympäristössä olen löytänyt itseni. Talon isäntä näki freskoni kantasalissa ja on pyytänyt minua maalaamaan alakerrassa olevan ravintolan seinät. Se on ensimmäinen hyvä tilaus elämässäni, Fritz. Nyt vasta minun taiteilijaelämäni todella alkaa. Eikö elämä ole merkillistä?»

»Sinäkö maalaat tavallisen kapakan?»

»Ehkäpä se on tärkeämpi maalattava kuin kirkko. Siihen täytyy taiteen yleensä palata, Fritz. Minä maalaan heille merenhyrskyn, ehkäpä heistä silloin tuntuu olo vapaammalta ja iloisemmalta ja — olut laimistuneelta. Hyvästi, Fritz, ja kiitos, että tulit.»

Fritz suuteli hänen käsiään kunnioittavasti.

»Ja tännekö sinä aiot jäädä ja juurtua, Mara?»

»Kukapa sen tietää! Jään tänne ainakin toistaiseksi; minä tunnen, että voin täällä jälleen tulla täysin onnelliseksi, vieläpä enemmän: minähän alan vasta nyt elää! Ei pidä vain ajatella, että elämä tuottaa mitään erikoista tai suurta — pieni ja suurihan ovat vain käsitteitä. Vain joskus, öisin, on kuin kuulisin askelia tulevan minua kohti kaukaa, mutta en tiedä, ovatko ne elämän vai kuoleman — äänihän on sama. Saattaahan se myöskin olla meren soitto, joka minua kutsuu. Peter sanoi aina, että minä olin meren sukua. Ehkäpä minä senvuoksi sovellun niin huonosti ihmisten pariin? Peter sanoikin kerran, kun minun täytyi sanoa hänelle eräs ehkä kova totuus: 'Mara, Mara, kuka voi juoda näin karvasta vettä?' Senvuoksi on hyvä, että minä nyt olen yksin. Hyvästi, Fritz, hyvästi!»

13.

Kaksi vuotta oli kulunut.

Ja jälleen oli kirkas lokakuunilta. Mutta vanha rouva von Doren ei enää istunut jäykkänä ja suorana, vaan kumaraisena ja alakuloisena kamiinipaikallaan.

Hänen edessään oli pelipöytä. Hän odotti uskollista ystäväänsä Oskar Brenteä, joka kahdesti viikossa tuli hänen luokseen écartéta pelaamaan. Tänään viipyi Oskar tavallista kauemmin, ja vanhus muisteli odotellessaan menneitä aikoja.

Se, mikä hänen ylpeää selkäänsä oli niin taivuttanut, oli hänen poikansa Ludwigin kuolema kaksi vuotta sitten. Ihan äkkiä oli tuo voimakas mies kuollut keuhkokuumeeseen syksyllä, ja hänen kuolemansa jälkeen tuli ilmi, että tilan taloutta oli hoidettu niin huonosti, että Dorenin perhe oli suorastaan ahtaalla ja huolestuttavassa asemassa. Vanha rouva maksoi sanaa sanomatta niin paljon velkoja kuin saattoi maksaa, mutta se ei riittänyt, ja hän ajatteli tänään: Mitenkähän olisi käynyt, ellei Lieschen Meier olisi kuollut ja Fritz ja Oda tehneet sovintoa? Tosin, kovaahan oli, että Bucheneck nyt oli pelastettu Brentein rahoilla, mutta nuori rouva von Doren oli osannut lyhyessä ajassa kietoa vanhan isoäidin sormensa ympäri; totisesti, sen tuo reipas pikkurouva osasi! Lehahtihan hienoinen hymy vanhan rouvan kasvoille hänen ajatellessaan onnellista nuorta paria pääkartanossa ja heidän valkoveristä pikku Maraansa — kaihan miehinen suvunjatkaja pikapuoliin saadaan. Fritz, se täytyy sanoa, oli osoittautunut sangen toimeliaaksi otettuaan tilan haltuunsa ja joka ilta tulivat molemmat vanhuksen luo hänen elämänsä ehtoota ilostamaan. Minette-rouva molempine tyttärineen oli muuttanut Kieliin, maksattivat Fritzillä ja Odalla itselleen runsaan eläkkeen ja syöksyivät Kielin seuraelämään. Merkillistä, mietti vanhus, kuinka vähän hän heitä kaipasi, vaikka heidän käytöstapansa kieltämättä oli moitteettomampi kuin Odan, kieltämättä, sillä Oda pysyi sinä, mikä oli: tuli aina vielä lumisena sisään ja suuteli häntä herttaisesti ilman muuta — taas levisi hymy vanhuksen kasvoille — suloinen hän sittenkin oli, Oda, vaikkakin uudenaikainen ja häikäilemätön.

Ja hän kertoi niin paljon Marasta. Aluksi se ei vanhusta lainkaan miellyttänyt, mutta vähitellen oli hän siihen tottunut, ja nyt oli hänen ensimmäinen kysymyksensä, kun Fritz ja Oda tulivat, tavallisesti: »Onko teillä tietoja Marie Agnekselta?» ja sitten kuunteli hän värähtämättä kaikki ja sanoi lopuksi lyhyesti: »Jaha, jaha. No, Fritz, tapasitko äitisi Kielissä?»

Siihen päättyi keskustelu.

Jos Fritz ja Oda joskus tekivät viittauksia, että Maran pitäisi tulla
Bucheneckiin, keskeytettiin se puhe heti.

»Hän on pitänyt tuota herra Rasmussenia meitä kaikkia parempana — hän ei enää sovi Dorenien joukkoon.»

»Mutta, isoäiti», sanoi Fritz sitten, »kihlaushan on purettu jo lähes neljä vuotta sitten.» Silloin vastasi vanha rouva vain: »Soo? Siitä minä en tiedä mitään. Marie Agnes ei ole sitä minulle ilmoittanut. Jos Marie Agnes vain päättää ja ottaa todellakin tavattoman miellyttävän herra Brenten, niin minä annan hänelle hänen nuoruutensa hairahduksen anteeksi.»

Hän oli juuri ajatuksissaan jälleen saapunut Oskariin, kun tämä saapuikin ja ojensi vanhalle rouvalle pari ruusua.

»Kiitoksia», sanoi tämä, »kuinka huomaavaista teidän puoleltanne, herra ratsumestari. Teillä ei kai kuitenkaan ollut oikein halua tänään tulla vanhan rouvan luo, kun tulette näin myöhään.»

»Pyydän tuhannesti anteeksi. Pehtorini ei päästänyt minua irti.
Tiedättehän kuinka tavattoman kernaasti tulen.»

»Sangen rakastettavaa — te olette mairittelija.»

»Enkä ole. Joka miehellä ei ole sellaista isoäitiä kuin minulla», sanoi
Oskar rauhallisesti.

Sittenkun vanha rouva oli tullut Odan isoäidiksi, oli Oskarkin ruvennut nimittämään häntä siksi, ja rouva von Doren oli siihen puoliksi alentuvaisesti mukautunut.

»Tänään on minulla kai taas yhtä surkean huono onni ratsumestari. Mitä uutta kuuluu?»

»Paljon. Tahdotte ensin kuulla sanomalehtiuutiset vai sukukuulumat?»

»Suku on aina lähinnä, herra ratsumestari. Koskeeko se pojantyttäriäni
Kielissä?»

»Minulla ei valittavasti ole kunniaa tietää mitään neideistä, mutta serkultani Hampurissa olen kuullut, että suuri merisinfonia tulee siellä piakkoin esitettäväksi ja että Rasmussen saapuu Amerikasta sitä itse johtamaan.»

Vanha rouva teki käsillään torjuvan liikkeen.

»Herra Brente, huonot sukkeluudet eivät ole minun alaani. Te unohdatte, että minä olen vanha vaimo.»

»Oi, pyydän tuhannesti anteeksi. Mutta serkkuni kuuluu sukuuni ja tämän hän tosiaan on minulle tänään kirjoittanut ja paljon muuta lisäksi, mutta sitä kai minun ei pidä kertoa?»

»Ehkä myöskin, että tuota Rasmussenia nyt yleisesti jumaloidaan ja että hänellä on musta pujoparta, kuten äskettäin seisoi jopa Kreuzzeitungissakin! Minusta on tämänlaatuinen reklaami taiteilijoiden personasta jokseenkin mautonta, mutta muutenhan he kai eivät tule kuuluisiksi.»

Oskar tarkkasi ihastuneena vanhuksen kasvoja.

»No, hieno mieshän Rasmussen oli aina ja kunniallisesti hän on menestyksen työllänsä ansainnut, totisesti.»

»Niinkö todella? Teidän vuoronne, herra Brente.»

»Niin on, niin on. Minähän häviän kuin hevoskoni, ah, anteeksi, sitähän ei saa sanoa, mutta isoäiti ei toivottavasti kiinnitä huomiota maakalaiseen puhetapaani. Niin, se Rasmussen on nyt onnensa luonut ja minutkin on kutsuttu konsertin jälkeiseen juhlaan.»

»Mikä eri juhla sitten vielä tulee?»

»Thomsenin luona. Neiti Thomsen laulaa orkesterin säestyksellä jonkun suuren sävellyksen, kaikki Peterin johdolla. Sitten tulee hänen sinfoniansa ja konsertin jälkeen suuret illalliset Thomsenin luona ja siellä luultavasti julaistaan Peterin ja Frida Thomsenin kihlaus, kirjoittaa serkkuni.»

Hän tarkkasi tätä sanoessaan visusti vanhan rouvan kasvoja.

Rouva von Doren heitti kortit läjään.

»Vai niin», sanoi hän silmät säkenöiden, »nyt siis, kun hän on saavuttanut menestystä, jättää hän hänet ja ottaa rikkaan Thomsenin! No, muutahan en senlaatuisilta ihmisiltä ole odottanutkaan.»

Oskarin silmät suurenivat.

»Jättääkö hänet? Mutta isoäiti! Mara — minä tarkoitan teidän pojantyttärenne — on antanut hänelle rukkaset. Minkäs miesparka sille mahtaa?»

»Pojantyttäreni tiesi, miten oli tehtävä, herra Brente. Niin, on teidän vuoronne. Te pelaatte tänään surkean huonosti, ystäväni. Milloinka tuo konsertti Hampurissa sitten on?»

»Viikon perästä, 22. lokakuuta, Dremmelshofin koko väki aikoo tulla mukaan. Pehtorin väki kokonaan ja mamselikin sanoi: 'Mitä, herra Rasmussen, joka täällä soitti niin kauniisti, että ihan täytyi itkeä, antaa Hampurissa konsertin! Herra ratsumestari, sinne me mennään. Sisareni, Line Groterjahn, asuu Hampurissa ja on usein pyytänyt minua tulemaan!' Ja Bucheneckin herrasväki tulee varmasti mukaan, Rasmussenhan on holsteinilainen, niin että sinne on mentävä jokaisen, joka vain kynnelle kykenee. Hauskaa, kun mies niin nousee työnsä ja loistavien lahjojensa ja sellaisen naisen avulla kuin teidän pojantyttärenne Münchenissä. Muuten, joko olette kuullut, että Turkissa pian syttyy sota? Sinne menen minä mukaan vapaaehtoisena. Minä alan kyllästyä erakkoelämään Dremmelshofissa — tai isoäiti, arvon rouva, miksette te oikeastaan muuta minun luokseni? Se olisi mainiota.»

»Tämä ehdotus on sangen liikuttava, rakas ratsumestari, mutta — minun päiväni ovat luetut.»

»Joutavia! Teillä on vielä ruusuja poskilla. Te olette nuorin meistä kaikista. Tulkaakin mukaan Hampuriin kuulemaan suurta sinfoniaa! Minä tilaan ylimääräisen junan ja tuon auton tähän ovenne eteen. Ajatelkaa, mikä kunnia kaikille holsteinilaisille, kun vanha rouva von Doren Bucheneckista saapuu vartavasten juhlimaan nuorinta holsteinilaista kuuluisuutta, Rasmussenia, se tekisi hyvän säväyksen, mitä?»

Rouva von Doren katsoi Oskaria kummissaan.

Hetken kuluttua sanoi hän vain:

»Soo, te olette voittanut pelin. Ehkä riittääkin täksi päivää. Liisa tuo heti teetä… Kertokaa minulle enemmän Turkista, herra ratsumestari, se kiinnittää suuresti mieltäni.»

Kun Oskar oli mennyt, sanoi vanhus moneen kertaan itsekseen.

»Lystikäs mies, kovin lystikäs mies.»

* * * * *

Viikkoa myöhemmin oli suuri päivä Hampurissa.

Oli konsertin alkamishetki ja jättiläismäinen Gluck-sali oli täpötäynnä yleisöä.

Häikäisevän kirkas valo, loistavia pukuja, äänten sorinaa ja salaperäisen kiihoittavia näppäilyjä orkesterista, missä 'viriteltiin'. Seisomapaikatkin oli myyty ja ovien luona seisoi pää pään vieressä tosiaan taiteenjanoista nuorisoa, joka mielellään seisoo kolme tuntia, ettei vain menettäisi ääntäkään. Nyt kävi suhaus: he tulevat! Kaikki kurkottivat kaulaansa nähdäkseen taiteilijan paremmin. Marakin kohotti hiukan päätään ja silloin — näki hän hänet.

Mara oli saapunut pari tuntia sitten Münchenistä ja seisoi nyt erästä pilaria vastaan nojaten tummapukuisena keskellä seisojayleisöä.

»Tuo on Frida Thomsen», sanoi eräs ylioppilas hänen vieressään. »Kerrassaan jumalainen, eikö ole? Aivan kuin hopeata puku, ja kun hän laulaa — lumotuksi tulet! Hän laulaa vain Rasmussenin sävellyksiä.»

»Missä Rasmussen on?»

»Tuolla, tuo tumma, kookas mies, jolla on frakki ja valkoiset liivit ja punainen ruusu napinlävessä, tuo, jolla on musta tukka ja parta, hieno mies, katso hänen liikkeitään ja mikä ryhti hänen päässään. No, hän on saanut onnesta kiinni, mutta hänen kasvoissaan on myöskin jotakin rautaista, eikö ole… hiljaa, pst, pst…»

Peter Rasmussen tarjosi Frida Thomsenille käsivartensa ja saattoi hänet korokkeelle.

Huikeat kättentaputukset tervehtivät taiteilijaparia.

Frida Thomsen oli jo kauan ollut hampurilaisten lemmikki, mutta nyttemmin ei hänen nimeänsä mainittu muuta kuin yhdessä Peter Rasmussenin kanssa.

He kumarsivat molemmat, sitten istahti Peter flyygelin ääreen ja löi muutamia akordeja.

Heti syntyi haudanhiljaisuus.

Frida Thomsen lauloi pelkkiä Peter Rasmussenin säveltämiä lauluja.

Hän alkoi lempilaulullaan: 'Kun kuohuu pauhinalla', joka heti antoi oikean mielialan koko illaksi.

Konserttisaliin levisi kuin merenkohua ja meri-ilmaa, ja laulu oli kuin suuren sinfonian airut, kuin ensimmäinen lokki rantasärkkien yllä, joiden takana meri kohisee ja hyrskyää.

Seurasi riemuisa kättentaputus.

»Kukahan siihen on sanat sepittänyt?» kysyi joku. »'Mara' seisoo tässä, kuka se Mara on?»

»Mara ei ole kukaan. Se on hänen äitinsä. Ei, Mara on meri. Hiljaa, se alkaa taas.»

Laulu seurasi laulua, sitten tuli pieni väliaika, jonka jälkeen Frida Thomsen lauloi orkesterin säestyksellä ja Rasmussen johti eri korokkeelta, mutta hänen johtonsa oli melkein vain ylimalkaista viittailua. Frida Thomsen johti koko sävellystä hopeaisella äänellänsä, ja esitystä seuraaviin taputuksiin yhtyi innokkaimpana johtaja, jolle laulajatar kiitollisena nyökkäsi päätään.

Sitten tuli kymmenen minuutin väliaika, mutta kukaan ei poistunut salista. Nähtiin vain kuinka Rasmussen kohteliaasti saattoi Frida Thomsenin ulos. Sitten kuului taas orkesterin viritysnäppäilyjä ja vihdoin tuli Peter Rasmussen ja astui korokkeelle.

Kaikki oli jo ääneti.

Mara näki Peterin kohottavan oikeaa käsivarttaan ja ikäänkuin vavahtavan, sitten oikaisihe hän suoraksi ja seisoi kuin vaskeen valettuna. Mutta hän antoi kätensä jälleen vaipua. Oliko se heikkoutta? Mutta sitten kuului kolme reipasta, pientä tahti-iskua, hän kohotti molemmat käsivartensa, ja soitto alkoi.

Oliko se musiikkia?

Eikö se ollut meri, joka siinä oli niin tyynenä ja rauhaisana, että luuli näkevänsä sen silmäinsä edessä, rajattomana, rannattomana, tummansinisenä, pyhässä levossa ja suuruudessa, ja kaukana näköpiirin rajalla lipui vitivalkeita purjeita kohti tuntematonta maata ja pilvissä kajasti kangastus, suuri, monitorninen kaupunki — eikö jo kaukaa, kaukaa kuullut kellojen soivan ja julistavan syvää, autuasta rauhaa kaikille maille? Mutta mitä ääniä ne olivat, jotka nyt näyttivät ilmoittavan jotakin uutta? Tapahtui salaperäinen muutos, meri sai sävyynsä jotakin kauheaa, liikkumatonta, se odotti. Odotti jättiläismäisenä, hiljaisena ja suurena. Ja nyt tuli jostakin käsky ja sinisestä unelmoivasta peilistä tuli äkkiä jotakin muuta, jotakin kammottavaa, hirviö, joka kyyristi selkäänsä saaliinsa kimppuun syöstäkseen. Vielä oli kaikki hiljaa, kaameaa, uhkaavaa. Sitten tuli syvä kellonääni ja sitten hämäryys — kaukaa näköpiirin takaa se nousi verkalleen, raskaana, armottomana, kangastus katosi, hämärä pimeni ja sitten tuli tuuli.

Kuin äkkihuuto vihlaisi se vetten yli ja katosi. Mistä se tuli? Minne se oli mennyt?

Mutta syvyydessä olijat olivat sen kuulleet.

Bum, kajahti suuri kello, bum — ja hirviö alkoi sitä toistaa ja hiljaa murista ja kohotti suurta, harmaata, teräksenkarvaista rintaansa raskaasti ja hitaasti ylös ja laski taas alas, ylös ja alas. Hämäryys yhä synkkeni.

Mitä tuo oli? Taasko huuto? Tuhat huutoa yhtaikaa. Kimakkaa vihellystä ja vinkunaa, vaakunaa vonkunaa, huii-ii, siinä se porhalsi ohi, niinkuin hurjassa ajossa ja pyyhälsi pedon päällitse, ja tämä aukaisi kitansa ja näytti lumivalkeat hampaansa ja karjaisi yli kaiken kuuluvasti. Siihen vastasi tuhatkertainen karjunta. Se tuli äärimmäisten äärien takaa, missä ei enää ole merta eikä maata, syvimmistä syvyyksistä, syvältä hornankuilujen alta ja huikeista korkeuksista, missä muutoin vain serafi ja kerubi puhaltavat pitkiä, kultaisia pasuuniaan, se myllersi maan ja syöksi esiin valtaisina vesivuorina, repi esiripun kaikilta maan ääriltä ja näytti kaikkialle, miten suuri laiva upposi, katkesi kahdeksi kappaleeksi ja vaipui syvyyteen kuin kivi, näytti lähelläolevan uppoavan veneen repaleisen purjeen viimeiset lepattavat riekaleet ja peitti hukkuvien huudon ja nyt, nyt ojensi se jättikouransa ja tempasi kokonaisen maan syvyyteen, hui, kuinka kurimus kuohui ja kiehui… eikö tämä vieläkään ollut kylliksi? Kuka vielä huusi? Bum, soi syvyyksien kello, bum, minä, minä huudan, minä huudan kovemmin kuin muut, minä olen huutanut yötä päivää jo tuhansia vuosia, minä olen suuri, uponnut ihmissydän, minä huudan kaipuuta yöt ja päivät, minä soin tuhansin äänin, yöt, päivät, soitan kaikki tuskat, jotka koskaan ovat apua huutaneet, minä olen soinut hiljaa ja kovaa siitä saakka kun merta ja maata on ollut, minä huudan ja annan kajahdukseni kaikua kunnes lasinen taivaankatto halkeaa ja suuri, vertavuotava ihmissydän jälleen nousee ylös valoon.

Kuule kuinka vedet pauhaavat ja katso kuinka pimeys nousee, mutta kuuntele, kuuntele syvyyden kelloja!

Ja mikäs tuo nyt oli? Tuliko valo? Meri ja maa vavahtivat ja ensimmäinen aamuruskon säde sarasti pitkän, hirveän yön jälkeen.

Se tuli huilunsoiton ja tuulikanteleen sävelin ja leijui herkkänä ja varovana raunioiden ja kuoleman paikkojen päällä.

Se levisi verkalleen, kulki kevyin, heijastavin heilahduksin ja päilyi väräjävinä huntuina levottomien, ärtyisten aaltojen yllä, oli kuin suuri, hyväntahtoinen käsi, joka siunaa, ja nimeämätön sana, joka vaimentaa kaikki huolet… ja kahmaava nyrkki syvyyksistä katosi ja kello vaikeni.

Ja miten sitten kävi?

Yhtäkkiä oli kaikki valoa ja loistoa, ja tässä valossa väikkyi kaukana, kaukana jälleen kangastus, monitorninen kaupunki, jossa kellot soivat, ja kellojensoittoon yhtyi lukemattomien äänien laulu ja taivaan ovi aukeni ja meri antoi takaisin kuolleensa ja taivas ja maa ja tuonela antoivat takaisin kuolleensa ja tuli viimeinen päivä, jolloin suuri, uponnut ihmissydänkin meren syvyydessä vaikeni.

Ja silloin tuli suuri, autuas, soiva hiljaisuus.

Alkoi uusi iäisyys.

Se oli meren sinfonia.

Musiikki vaikeni, Peter Rasmussenin käsivarret vaipuivat alas ja syvässä äänettömyydessä, joka seurasi, seisoi hän kuin kuvapatsas, ja vasta kun loppumattomat kättentaputukset alkoivat, kääntyi hän ympäri, ja he näkivät hetkisen hänen kalmankalpeat kasvonsa.

Myöskin Mara näki ne.

Muuten ei hän nähnyt mitään. Ei kuullut mitään. Hän kuuli vain kellojensoiton ja seisoi kädet ristissä ja antoi kyyneleittensä vapaasti valua. Hän saattoi ajatella vain muutaman sanan ja ajatteli ne yhä uudelleen, ei mitään muuta kuin tämän: Jumalan kiitos! Jumalan kiitos!

Ei kukaan kiinnittänyt häneen huomiota, kaikki olivat suuren elämyksen lumoissa, kaikki näyttivät kirkastuneilta, innostuneilta, säteileviltä ja kaikki huusivat ja pauhasivat:

»Rasmussen, Rasmussen, esiin Rasmussen!»

Ja hän tuli taas esiin ihan väsyneenä ja niin hiljaisena ja kalpeana, ja kaikki tunkivat eteenpäin nähdäkseen hänet, ja tässä tungoksessa livahti Mara ulos ja oli pian kadulla.

Ulkona satoi kuin saavista kaataen.

Mara pani päällysvaippansa, joka hänellä oli ollut käsivarrella, jälleen ylleen ja kulki katuja pitkin minnekään pyrkimättä.

Hän käveli tavailisin, joustavin askelin, kuten oli nuoruudessaan kävellyt Peterin rinnalla. »Peter», puheli hän, »pikku Pekka!»

Se oli ollut yksi hänen ensimmäisiä hyväilysanojaan silloin ennen. Kuinka johtuikaan se nyt kymmenen vuoden kuluttua jälleen hänen huulilleen?

Koska hän jälleen oli löytänyt hänet.

Vihdoin viimein, pitkien, oi, niin pitkien, pitkien vuosien jälkeen.

Tämä oli jälleen hän, tämä oli Peter Rasmussen, tämmöinen oli hän ollut, kun he menivät kihloihin, ja »pikku Pekka» äänsi hän taas. Nyt tiesi Mara vihdoin taas, että paha ei voinut saada Peteristä voittoa! Hän oli saattanut tehdä syntiä — nyt kulki hänen sielunsa taas valoa kohti!

Hän halusi vielä samana yönä palata Müncheniin, mutta juna lähti vasta kello yksi yöllä — siihen oli pitkä aika.

Vihdoin meni hän erääseen pieneen ravintolaan, tilasi itselleen illallista ja ihmetteli, että kaikki ihmiset näyttivät niin välinpitämättömiltä ja tyhjiltä. Tänään Peterin suurena kunniapäivänä. Hän tunsi ylimielistä juhlatunnelmaa, hänen teki mielensä kutsua kaikki nämä ihmiset juhlimaan kanssaan, mutta he näyttivät kaikki niin kylläisiltä ja tyytyväisiltä, eivät varmaankaan ymmärtäneet taiteesta ja musiikista mitään tai sellaisesta päivästä kuin tämä, jolloin ihmiskunnalle oli annettu suuri lahja, kaadettu syliin runsaudensarvi täynnä kauneutta ja iäisyyden ihmeitä. Hän ei syönyt melkein mitään. Vihdoin hän maksoi ja lähti verkalleen pois.

Sade oli tauonnut, ilma oli kaunis, käveleminen teki hänelle hyvää. Hän tuli paljoa liian aikaisin asemalle, siellä seisoi vielä palelevia kukkakauppiaita, ja Mara osti juhlatunnelmassaan heiltä niin paljon kukkia kuin saattoi maksaa ja nousi syli täynnä ruusuja ja neilikoita ja orvokkeja kolmannen luokan vaunuun. Istui nurkkaansa ja sulki silmänsä. Hän joutui olemaan vaununosastossaan yksin, juna kiiti läpi yön ja hän istui kukkien tuoksun ympäröimänä. Vain kaukana, loitolla kohisi meri ja humisi hyrsky.

14.

»Herra Rasmussen, ettekö todellakaan tule meille enää tänä iltana?»

»En, neiti Thomsen. Älkää pahastuko, minä en saata. En voi oikein hyvin.»

»No, huomiseen sitten, hyvästi!» Frida Thomsen keräsi kimmelteisen laahustimensa kokoon, kumarsi hänelle ja lähti.

»Huomiseen», toisti Peter koneellisesti.

Toisia ihmisiä tuli hänen ympärilleen, hänen täytyi pudistaa vielä monen kättä. Kuin unessa kuuli hän ystävien kiitosta ja ylistystä ja toisteli yhtämittaa yhtä ja samaa: »paljon kiitoksia, oo, ylen herttaista, kiitos, kiitos…» kunnes vihdoin viimein istui autossa ja ajoi äänettömästi hotelliinsa.

Tarjoilijat riensivät esiin.

Haluaako herra professori illallisen tarjotuksi alhaalla vaiko ylhäällä salissa, tahtooko herra professori valita erikseen ruoat vai syökö valmiin ruokalistan mukaan: on tomaattilientä, kampelaa…

»En kumpaakaan», keskeytti Peter tulvan, »tuokaa minulle kylmiä leikkeleitä huoneeseeni ja pullo punaviiniä, ei mitään muuta.»

»Hyvä on, herra professori.»

Vihdoin oli hän yksinään huoneessaan.

Hän heitti pois raskaan palttoonsa ja laskeutui pitkälleen leposohvalle, sulki silmänsä ja makasi liikkumattomana.

Hetken kuluttua koputettiin ovelle ja tarjoilija ilmoitti, että viereisessä huoneessa oli pöytä katettu.

»Kiitos», sanoi Peter lyhyesti ja jäi makaamaan.

Ah, kuinka hyvää se teki viime päivien kauhean jännityksen ja nyt lopullisen voiton jälkeen!

Hän halusi vain oikaista jäseniänsä ja maata liikkumattomana, joka hermo oli ollut niin äärimmilleen jännitettynä. Veri takoi suonissa, ohimoissa ja sydämessä, hän tunsi olevansa ihan kuolemanväsynyt.

Mutta hetken kuluttua tunsi hän voivansa paremmin. Hän aukaisi silmänsä ja tuijotti kattoon.

Missä hän oikeastaan oli?

Hän koetti koota ajatuksiansa. Mutta ei kyennyt.

Hänen korvissaan kohisi ja humisi. Hän oli olevinaan Pohjanmerellä, niin, nyt hän tiesi, hän makasi rannikolla ja hänen vieressään istui Mara ja laski kätensä hänen sydämelleen. Silloin hän rauhoittui.

Hän tunsi Maran läheisyyden niin elävästi, että hänen huulensa hiljaa lausuivat: »Mara!» Säikähti omaa ääntänsä ja avasi taas silmänsä, katsoi ympärilleen, huomasi olevansa yksin ja tunsi huoneensa.

Hiljaa huoaten nousi hän vihdoin ja ajatteli:

— Minun täytyy syödä jotakin, muutoin kaadun nurin.

Hitaasti ja hoippuen meni hän toiseen huoneeseen, istui katetun pöydän ääreen ja alkoi juoda punaviiniä. Kuinka purppuranpunaista se viini oli, niinkuin sydänverta, jota hän tänään oli ihmisille vuodattanut, ja se kuului kuitenkin vain hänelle, ainokaiselle!

Hän nosti lasinsa.

»Sinun maljasi», sanoi hän ääneen.

Kotimaan kamaralle astuttua oli hänestä Mara yhä hänen lähellään, astui kuin varjo hänen vierellään joka askelella.

Peter istui mykkänä ja hievahtamatta ja piti lasia käsissään. Kaikki tämä vuodatettu sydänveri, sen täytyi oikeastaan tunkea hänen luokseen vuolaana virtana ja löytää hänet, missä hän olikin.

Ah, hänhän oli niin kaukana, kaukana, häneltä mennyttä, vaikkapa hän pärskyttäisi sydänvertansa yli koko maapallon — Maraahan ei enää ollut olemassa, hän oli kuollut, ja Peter oli iäksi yksinäinen.

Mitä hyödytti, että Oskar oli eilen kertonut hänen elävän Münchenissä niinkuin ennenkin, aivan entisellään, niin ettei tarvinnut muuta kuin matkustaa sinne ja — ah, Oskarhan ei tiennyt, ei kukaan tiennyt, mitä kaikkea oli tullut väliin, hänen ja Maran väliin, kaikkea kylmyyttä, kaikkea kamppailua, kaikkea valhetta…

Veri kihosi kuumana hänen kasvoihinsa. Hän nousi ja meni toiseen huoneeseen. Nouti itselleen sikarin, mutta ei sytyttänyt sitä, palasi taas ruokapöydän ääreen ja yritti syödä jotakin.

Verkalleen pakotti hän muutamia paloja alas, sitten istui taas liikkumattomana.

Hän oli nyt menestyksen saavuttanut mies.

Tänään oli hänen voitonpäivänsä, tänään.

Kaikki ulkomailla saavutetut voitot olivat merkityksettömiä, mutta nyt oli hänen isänmaansa ottanut hänet, hyljeksityn, vastaan. Tänään oli hän saavuttanut elämänsä suuren päämäärän.

Hyvä Jumala, minkä kamppailun ja kuinka pitkän harhailun jälkeen!

Ketä oli hänen oikeastaan kiittäminen kohtalostaan?

Frida Thomseniako?

Oliko hän hänen kohtalonsa? Peter katsoi kelloansa.

Hän tiesi, että jos hän nyt menisi sinne — oli juuri puoliyö — ja kysyisi häneltä, olisi Frida hänen, ja kaiken hänen maineensa ja menestyksensä lisäksi tulisi vielä loistava omaisuus, joka turvaisi hänen tulevaisuutensa; silloin olisi hänellä puoliso, joka itse oli suuri taiteilija, ja yhdessä saattaisivat he tehdä voittoretken kautta maailman, mutta — kivi, joka hänen sydäntään painoi, ei ikinä siitä kirpoaisi. Vaan kirpoaisiko se missään tapauksessa? Jälleen kuumotti ja ahdisti häntä. Herra nähköön, oli tämäkin voitonpäivä, tässähän hän istui tuskia kärsimässä juhlimisen asemesta — hän löi nyrkillään pöytään, että lasit kilisivät. Hän nielaisi vielä lasin viiniä, mutta se ei helpottanut, hän istui niinkuin oli istunut — murtuneena miehenä. Hän oli saavuttanut päämääränsä. Mutta ruumiiden yli.

Ja minkä vuoksi oikeastaan?

»Minä en voinut muuta, en voinut muuta!» voihkaisi hän ääneen. »He ajoivat minut tähän vihaan ja raivoon, laskivat leikkiä minun sydämestäni ja kyvystäni, olivat liittoutuneet minua vastaan, rakastivat toisiaan salassa, ivasivat ja pilkkasivat minun rehellistä työtäni, riemuitsivat voitostaan… minun täytyi riuhtaista itseni irti ja paeta, he tahtoivat minut tuhota.»

»Kuka oikeastaan?» kysyi ääni ihan kuuluvasti. Peter katsahti hurjana ympärilleen.

Huoneessa ei ollut ketään. Äänessä oli aivan kuvaamaton kaiku. Täynnä tyyneyttä ja hyvyyttä.

Hän hypähti ylös ja asteli edestakaisin.

»Knud ja Mara», huusi hän äkkiä.

»Sehän on valhetta», sanoi ääni taas ihan levollisesti, »puhu sitä muille, mutta älä sano itsellesi tänä voittosi hetkenä.»

»Mutta minun täytyy se sanoa, minun täytyy se sanoa», voihki hän uudelleen. »He eivät olleet kumpainenkaan läsnä tänä iltana. He eivät suo minulle tätäkään voittoa, he elävät yhdessä ja rakastavat vaan toisiaan.»

»Mene ja kysy Maralta, onko se totta.»

»Minä en saata, minun täytyisi tappaa se kolmas, joka on meidän välillämme, se paholainen…»

»Mutta Peter!» sanoi ääni vain.

Peter istahti pöydän ääreen ja peitti kasvonsa käsivarsiinsa.

Tätä ei enää saattanut sietää.

Kuka puhui täällä hänen kanssaan, kuka vainosi häntä? Oliko se Mara? Koko ajan oli Mara häntä vainonnut, aina, aina, nämäkin kolme vuotta Amerikassa. Ei ollut häntä hetkeksikään jättänyt, Peter tiesi sen kyllä, oli seisonut kuilun partaalla, johon hän oli aikonut syöksyä, ja vain katsonut häntä, eikä hän ollut hypännyt. Mara oli aina ollut hänen lähettyvillään, ja nyt, kenen lähetti hän nyt hänen luokseen?

Herra nähköön, hän, Peter, oli häntä rakastanut niinkuin elämässä vain kerran voi rakastaa, mutta Mara oli hänet jättänyt juuri, kun hänen kauhein, vaikein aikansa oli, kun hän koetti kirjailijatoimellaan saada purttansa väljemmille vesille, silloin oli hän hänet jättänyt, silloin oli hän käynyt kylmäksi ja kalseaksi, silloin oli hän hänet hyljännyt ja mennyt Knud Hansenin kanssa ja hänet, Peterin, olivat he sitten ajaneet miltei kuolemaan, ja nyt, että hän nyt oli se, mikä oli, siitä sai hän kiittää vain omaa itseänsä.

»Peter-parka!» sanoi ääni.

Hän hypähti jälleen ylös.

Rauhattomana käveli hän huoneesta toiseen koko yön.

Eikö tämä kamppailu koskaan lakkaisi?

Mitä häntä hyödytti hänen ihana sinfoniansa, jossa hän oli temmeltänyt ja runoillut ja laulanut sydämensä rauhaan? Oliko tämä rauha valhetta? Oliko kaikki ollut turhaa? Eikö mikään menestys ja maine ja onni auttanut mitään?

Soiko kello aina syvyyksissä?

Soi, hänestä tuntui kuin soisi se entistä äänekkäämmin.

»Mitä se on?» voihkaisi Peter. »Mitä se on?»

Hän ei saanut pitkään aikaan mitään vastausta ja asteli ahdistavine ajatuksinensa huoneessa edestakaisin.

Mutta kun aamuruskon ensimmäisen kajastuksen aikana seisoi ikkunan ääressä ja katsoi ulos, kuului ääni vielä kerran.

»Peter!» sanoi se, »jäätkö vielä tänäkin yönä tappiolle?»

Hän seisoi hetken liikkumattomana suuria hikikarpaloita otsallaan.

»En!» huusi hän äkkiä ääneen, otti päällysvaatteensa ja lähti ulos.

* * * * *

Isä Häberlen suuremmassa huoneessa makasi Knud Hansen sohvalla. Hän oli loukannut jalkansa, hänen säärensä oli pantu lastoihin ja hän oli kovin surkeana.

Mutta tällä hetkellä kiiluivat hänen vedensiniset silmänsä. Sillä hänen vuoteensa ääressä istuivat Mara ja isä Häberle, ja Maran täytyi kertoa.

Knud Hansen taputti käsiään kuin ylimielinen poika.

»Pyydän kerta vielä, Mara-neiti, sanokaa se kerta vielä: koko Hampuri siis oli läsnä ja juhli häntä riemuiten ja kaikki olisivat tahtoneet seistä päällään niinkö ihana on tämä sinfonia, niinkö suurenmoinen todella? Meidän Peterimme, nyt hän on siis voittanut.»

»Minä luulen myöskin, että hän nyt voittaa», arveli isä Häberle, »minä uskon sen varmaan.»

»Kuinkas muuten? Tietysti. Pian tulee hän nelivaljakolla kultaisissa vaunuissa ja noutaa meiltä pois kuningatar Maran. Neiti Mara, älkää menkö pois, minähän lasken tuhmaa leikkiä, tiedän sen, mutta koko juttu on niin ihana. Pyydän jäämään, minä tukehdun muuten yksin. Isä Häberle menee pois, mutta te jäätte, Mara, minullahan on teille jotain kertomistakin.»

»Mitä sitten?» kysyi Mara ystävällisesti ja istuutui jälleen.

»No, kustantaja kirjoittaa julkaisevansa minun lastensatuni, jos te suostutte ne kuvittamaan.»

»Ah, oliko teillä minun luonnokseni todellakin mukana? Mutta tietystihän annan ne kernaasti.»

»Hyvä, sitten jaamme ansion. Ehkäpä siitä tulee hyväkin juttu ja minä saan vihdoinkin ne tuhannet, joita yhä vielä odotan sen kuuluisan tulipaloromaanin jälkeen.»

»Knud», sanoi Mara, »oletteko tosiaan sen vahingon jo unohtanut, vai teeskentelettekö vain? Olkaa kerrankin ihan suora.»

»Mutta, Mara, minäkö en olisi suora! Joka olen teidän edessänne kuin avoin kirja. Te tiedätte, että rakastan teitä epäjum…»

»Älkää puhuko semmoisia, pyydän!»

»Ei ei, en minä sitä tarkoitakaan, mutta suora minä olen. No niin, sen palaneen käsikirjoituksen muisto on minulle jo tuskaton, ihan tuskaton. Minä olen nyt kerta kaikkiaan semmoinen. Vain Peterin käytöstapaa en saattanut pitkään aikaan sulattaa. Ensimmältä olin siitä ihan sairas. Ja sitten luulin loppuni tulleen… minä tahdoin joutua hunningolle, tahdoin unohtaa teidät, Mara, mutta juttu on se, että en sitä voinut. Te tiedätte, että nämä vuodet Amerikassa ajattelin aina teitä… teidän ei ole tarvis mennä pois… minä tarkoitan sitä parhaassa mielessä. Ja kun teitä ajattelee, Mara, niin ei voi tehdä mitään alhaista — se on koko juttu. Ja sitten vihdoin ymmärsin myöskin teidän hyvästelysananne silloin, kun puhuitte pulaan jättämisestä, muistatteko vielä? Voi näet olla uskollinen ainoastaan, jos ei jätä itseänsä, sisäisintä luontoansa pulaan. Niinhän kai tarkoititte?»

»Niin, sisäisin luonto on jokaisen ihmissielun suuri salaisuus, sisäisin luonto on — Jumala.»

»Niin, niin, ja niinpä minä sitten taas vielä kerta kapusin ylös. Mutta en sittenkään saanut mitään rauhaa, kunnes jälleen kömmin Müncheniin teidän piiriinne. Ja nyt, 23. lokakuuta, voitte toki kerran antaa minulle todistuksen, että minä tässä kodittomien turvapaikassa olen kehittänyt itseni jonkinlaiseksi lastenhoitajaksi… minä olen, kuten Häberle sanoo, lyönyt paholaista nenälle.»

»Häberle lausuu sen tosin hiukan toisin, mutta lastenhoitaja sopii todellakin, Knud. Mihin joutuisimmekaan täällä kaikki ilman teitä, tehän autatte meitä kaikkia. Te olette ahkerin meistä kaikista ja isä Häberlelle olette kuin oma poika!»

»Entä teille?»

»Kuin hyvä ystävä», sanoi Mara.

Knud Hansen vaikeni ja hänen silmissään oli sanoin kuvaamaton ilme.

Mara nousi ja antoi hänelle kättä.

»Niinpä käymme nyt käsiksi satukirjaamme ja teemme tehtävämme yhtä hyvin kuin — Peter omansa, eikö niin? Näkemiin, Knud.»

Mara lähti ja kävi vielä ukko Häberlen luona kysyäkseen jotakin tämän oppilaasta, jota hän myöskin opetti.

Ennen lähtöään loi hän ukkoon pitkän, surullisen silmäyksen, ja vanhus sanoi:

»Minä tiedän, mitä sinä tahdot tietää, lapsi, ja voin sanoa sinulle ainoastaan: pysy järkähtämättä paikallasi, lujasti. Minä ajattelin, kun viime yönä rukoilin hänen ja sinun puolestasi, profeetta Danielia, jonka rukouksen kuulemista pahat henget pidättivät yksikolmatta päivää — ja ne ovat toimessa, sen saat uskoa, juuri kun hän on voittamaisillaan, täytyy hänen kukaties vielä kokea paljonkin… kokea rikkautta ja suurta hätää…»

»Sinä tarkoitat Frida Thomsenia?»

»Niin, ehkä täytyy hänen käydä sekin läpi. Mutta mitä se kaikki merkitsee henkien suuressa taistelussa aarteesta, kun vain saamme hyvän voitolle.»

»Ah, niin. Soitatko tänä iltana, isä?»

»Soitan, kello yhdeksän. Knudhan, lapsi, ei saa nukutuksi ilman sitä, mutta minulla ei ole mitään rauhaa ennenkuin saan sen sinfonian. Kuule, Mara!»

»Mikäs on?»

»Ei mikään, mutta minä luulen, että sinun ovesi kävi.»

»Minunko oveni, sanot?»

Hän seisoi hievahtamatta vanhuksen edessä, suoristautui sitten ja lähti.

Kantasalissa ei ollut ketään. Hän meni huoneeseensa. Sielläkään ei ollut ketään.

Isä Häberle oli erehtynyt.

Kuinka saattoikaan vanhus ajatella… ja vaikkapa Peter tulisikin, mitä
Mara hänelle sanoisi?

Hän istui vanhaan nojatuoliin ikkunan ääreen. Alkoi hämärtää, ja hänen korvissaan soi merenkohua ja kellojensoittoa.

Kello seitsemän aikaan kuuli hän eteisen oven käyvän, ja Peterin askeleita hallissa.

Hän ei kummastellut hetkeäkään. Hän oli ihan rauhallinen.

Sitten koputettiin ovelle ja Maran lausuttua »sisään», tuli Peter hänen luokseen huoneeseen.

Jäi seisomaan ovelle lakki kourassa. Mara näki hänen olevan kalmankalpean ja liikutuksesta mykistyneen.

Silloin nousi Mara ylös ja meni vastaan.

»Hyvää päivää», sanoi hän ja ojensi tulijalle kättä. Tämä tarttui siihen ja he seisoivat näin vastakkain, Mara mykkänä ja hyvänä ja Peter myös äänettömänä ja sangen kalvaana. Ja heidän näin seistessään upposi heidän väliltään kokonainen maailma ja tilalle kohosi uusi, verkalleen, juhlallisesti. Mutta he eivät kumpikaan saattaneet sitä vielä nähdä.

»Olitko tulossa minun luokseni?»

»Olin, jos saan», vastasi Peter.

»Tule.»

Eikö hän ollut tänä aamuna päivän sarastaessa kuullut tätä sanaa »tule», kun hän riensi asemalle, ja lähti ensimmäisellä pikajunalla Müncheniin?

Mara laski hänen kätensä irti, istui taas vanhalle paikalleen ja viittasi lähellä olevaa tuolia ja ihmetteli kuinka jääkylmät hänen kätensä olivat, kun hän pani ne yhteen.

Peter jäi seisomaan, missä oli.

Tuijotti Maraa kuin ilmestystä.

Mara tahtoi hän sanoa, mutta ei päässyt pitemmälle, lankesi vain polvilleen hänen eteensä ja peitti päänsä hänen helmaansa.

Mara kietoi kätensä hänen ympärilleen.

Huoneessa vallitsi haudanhiljaisuus.

Vihdoin kohotti Peter päätänsä ja katsoi häntä. »No», kysyi Mara, »mitä sitten minusta tahdot?»

»Oi, Mara, anna minulle anteeksi, anna anteeksi!»

»Pikku Pekka!» sanoi Mara, kumartui alemmaksi ja suuteli häntä.

Äkkiä irroittautui Peter ja hypähti ylös.

»Minä tiedän, ettei minulla enää ole mitään oikeutta sinuun, Mara», huudahti hän kiivaasti, »sinä olit jo silloin liian kauan kärsinyt ja sietänyt minua. Älä puhu! Sinun ei ole tarvis sanoa minulle mitään, minä tiedän jo kaikki, minä olen polkenut sinun rakkautesi jalkoihini, minä en enää pitkään aikaan ole ollut sen arvoinen, minä en vaadi sinulta mitään, en mitään, ota sinä vain tämä, tämä…» Hän kopeloi palttoonsa taskua ja veti sieltä esiin paksun käärön, aukaisi sen vapisevin käsin ja laski hänen syliinsä. Se oli sinfonia.

»Sen vain tahdoin sinulle tuoda. Semmoinen olin, kun olin nuori, ei, siinä olet sinä, sinun sielusihan, Mara, minun sieluni on herättänyt. Ota tämä, se kuuluu sinulle. Minä itse en koskaan voi tulla onnelliseksi, mutta ota se. Etkö sitten tahdo sitä ottaa?»

Hän katsoi Maraa rukoilevasti.

Mara oli ojentautunut selkäkenoon ja istui liikkumattomana. Hämärässä näki Peter hänen kalpeat kasvonsa ja silmät, jotka katsoivat häntä niin suurina ja vakavina. Hänen polvillaan oli sinfonia. Miksei hän sanonut mitään?

Peter laskeutui jälleen polvilleen hänen viereensä.

»Mara, rakas Mara, onko sinulla liian paljon minulle annettavaa? Ah, ota edes tämä taakka minun sydämeltäni.»

»Minä otan sen kernaasti, Peter, mutta sitten sinun täytyy se antaa minulle myöskin ihan kokonaan. Teetkö sen?»

Peter painoi päänsä hänen povelleen ja puhui nopeasti, katkonaisin lausein.

»Tässä», sanoi hän, »tässä, sinfoniassa on kaikki.»

»Minä tunnen sen», kuiskasi Mara.

»Sinä? Kuinka se on mahdollista? Vasta eilen illalla kello kahdeksan…»

»Minä olin Hampurissa, Peter. Tulin vasta tänä aamuna takaisin.»

»Olitko sinä siellä! Mara, minä tunsin sen. Sinä olit minua niin lähellä, minä tiesin sen, en saanut rauhaa koko yönä, kunnes juoksin asemalle ja tulin sinun luoksesi, vaikka en lainkaan tiennyt, tokko saisin…»

Vastauksen asemesta syleili Mara häntä. Oli taas pyhä hiljaisuus.

»Ja nyt tiedät, mitä minä olen kokenut, eikö totta?»

»Tiedän kai», vastasi Mara hiljaa.

Peter voihkaisi. Jälleen syntyi pitkä äänettömyys.

»Mutta, Mara», alkoi hän sitten taas äkkiä. »Sinä et tiedä kaikkea, sinä et voi sitä tietää. Tiesitkö sinä, tiesitkö, että yhteen aikaan en sinua rakastanut?»

»Tiesin kyllä», kuiskasi Mara.

»Tiesitkö, että melkein vihasin sinua, Mara?»

»Tiesin, Peter.»

»Ja miksikä vihasin sinua? Kun olin sokea, hullu, mieletön. Kuinka kauheaa onkaan, kun hetkeksikään hukkaa tähtensä ja joutuu väärälle tolalle. Silloin menee kaikki vinoon ja nurinpäin. Minä en ymmärtänyt enää mitään. Minä tarkoitin kirjailupuuhallani kuitenkin täyttä totta, tahdoin ansaita rahaa sinulle ja itselleni, ja sinä olit aina hiljaisesti sitä vastaan, se loukkasi minua niin. Minä en saattanut käsittää sinua, vaan pidin sinua niin kylmänä ja ajattelin, että sinä et välittänyt naimisiinmenosta ja sitten… tuli Knud meidän väliimme kolmanneksi, niin paljon lahjakkaampi kuin minä, ja sinä olit aina hänen puolellaan, aina, ja vihdoin vihasin häntäkin, tiedätkö sen?»

»Tiedän, Peter.»

»Minä vihasin häntä leppymättömästi, sillä hän muka ajoi minua turmioon. Musiikkiinihan en pitkään aikaan enää ollut luottanut. Vasta kun Amerikassa olin tuolla kauhealla kiertueella neiti Thomsenin kanssa enkä sentään tahtonut elää vain hänen rahoistaan, ryhdyin jälleen soittamaan henkeni edestä, kahviloissa yöt läpi, konserteissa ja rikkaiden pankkiirien luona… Ja sitten kerran tunsin tähteni verkalleen ja suurena jälleen kohoavan, ja silloin tiesin, että sinä, Mara, olit ollut oikeassa aina, aina. Minä ryhdyin taas säveltämään. Sinähän olit lähettänyt minulle kaikki vanhat sävellykseni silloin, ja niistä tuli minun pelastukseni, Mara! Minun piti aina kirjoittaa sinulle siitä, mutta ajattelin aina sitten, että se nyttemmin kuitenkin oli liian myöhäistä. Sinä olit sanoutunut minusta irti enkä minä uskonut sinun antavan anteeksi.»

»Peter», sanoi Mara vain, »Peter», ja silitti hänen päätänsä.

Taas syntyi äänettömyys.

Sitten jatkoi Peter jälleen: »Mutta, Mara, sinä et tiedä vielä kaikkea, ja tänään pitää sinun saada tietää kaikki. Sinä et tiedä, että minusta on tullut rikoksentekijä.»

Viimeiset sanat lausui hän tuskin kuuluvasti.

»Sen tiesin jo kauan», sanoi Mara.

Peter hätkähti. Mutta Mara piti häntä kiinni.

»Eikö totta, Knudin käsikirjoituksen sinä…»

Peter hypähti ylös.

Mara näki hämärässä hänen seisovan edessään suorana kuin kynttilän ja kalmankalpeana.

»Annoin palaa», sanoi hän. »Mutta minä en uskonut salaman iskevän, pahin tuntui jo olevan ohi, mutta…» hän oli hetken hiljaa ja jatkoi sitten intohimoisesti: »mutta minä iloitsin, minä riemuitsin sisässäni, kun liekit loimusivat veriviholliseni yllä ja tuhosivat sen. Niin, Mara, minä iloitsin. Tiesitkö sinä tämänkin kataluuden jo?»

Hänen äänensä oli kova ja katkera, hän kääntyi syvään huoaten poispäin ja istui sitten tuolille hänen viereensä.

»Eikö totta, sitä sinä et sentään vielä tiennyt, että olen oikea konna, sillä ajatus ja teko ovat samaa?»

»Kyllä, Peter», sanoi Mara rauhallisesti ja hyvänsävyisesti, »minä tiesin sen kaiken niinkuin nyt tiedän, ettet enää sitä ole.»

Peter painoi päänsä alas.

»Mitä se hyödyttää? Minähän en voi milloinkaan, milloinkaan sitä korvata. Kuinka on mahdollistakaan, Mara, että meissä on semmoisia tunteita? Ihminen pitää itseänsä rehellisenä, kunnon miehenä ja äkkiä, äkkiä on melkein tukehtua vihasta, raivosta ja murhanhimosta ja olisi valmis tekemään rikoksen. Vain sattuma ehkäisee sen.»

»Ei ikinä sattuma, Peter.»

»Niin, mutta jos Knud olisi joutunut hunningolle, niin syy olisi ollut minun, minun yksin. Mutta siihenkin tietoisuuteen olen päässyt vasta vähitellen, oikeastaan vasta viime yönä, Mara. Sillä suuressa katkeruudessani selittelin aina: mitä joutavia, hän ei huku, hänellähän on Mara. Hänellä on Mara ja minulla ei. Mara! Ellei tuota kolmatta olisi ollut meidän välillämme…»

»Knud ei siinä koskaan ole ollut, Peter.»

Ja kun Peter tuijotti häneen katkerasti, jatkoi hän rauhallisesti: »Hän ei ole koskaan ollut meidän välillämme. Jos tahdot olla ihan tosi…»

Peter vavahti eikä sanonut mitään.

Silloin tarttui Mara taas hänen käteensä.

»Peter, tällä hetkellä voi vain täysi totuus auttaa meitä. Saanko sanoa sinulle, mitä ajattelen? Vaikkapa se jälleen olisi kitkerää vettä, jota minun täytyy antaa sinulle juotavaksi? Sinähän tahtoisit kernaasti päästä tästä painostavasta taakasta, eikö niin?»

»Sano vain», vastasi Peter.

»Pikku Pekka», sanoi hän. »Knud ei ole koskaan ollut kolmantena meidän välillämme eikä myöskään hänen kirjoittelunsa. Etkö tiedä, mitä isä Häberle aina sanoi kolmannesta? Että me olemme Jumalan omia ja että paholainen asettuu väliin erottamaan Jumalaa ja hänen lapsiansa? Ja niin pian kuin me annamme vain sormenkin verran perään, saa tämä kolmas meidät valtaansa ja meidän täytyy häntä seurata kaikessa suuressa ja pienessä, vihassa ja kateudessa ja itsekkyydessä, ja silloin eksymme me itsestämme. Sinua vietteli hän niillä kymmenellä tuhannella markalla, jotka tahdoit vastoin parempaa tietoasi ja tuntoasi ansaita ja tulit siten itsellesi uskottomaksi ja silloin meni kaikki hukkaan. Minä tahdoin niin kernaasti auttaa sinua, Peter. Mutta minä tein sen ihan nurinpäisesti, kun näet ajattelin, että minä voisin sinua auttaa. Sitä ei voi kukaan ihminen! Se on suurin erehdys, mitä on. Oi, minun olisi pitänyt vapauttaa sinut itsestäni paljoa ennemmin. Minä olen siten tehnyt suuren vääryyden, mutta ihminenhän on usein heikko. Sinä saatoit vain itse auttaa itseäsi, Peter, ja me täällä saatoimme vain alati rukoilla sinun puolestasi.»

»Sen tiedän», vastasi Peter, »senvuoksi ei Jumala olekaan minua hyljännyt, Mara. Viime yönä tunsin sisäistä pakkoa tulla sinun luoksesi, et tiedä kuinka voimakasta, mutta vielä junassa tarrasin kiinni ajatukseen, että minä en ollut syypää, vaan sinä ja Knud. Ja minä tulin tänne vaatimaan sinua tilille ja joku sanoi aina: 'mene, mene!' niin selvään, että minä tästedes aina tunnen sen äänen. Ja sitten täällä, kun sinut näin, oli minun pakko langeta polvilleni.»

Hetken kuluttua sanoi Mara: »Nyt menemme Knudin luo, eikö niin?»

Peter katsahti häneen silmät suurina.

»Mennään», sanoi hän sitten.

He nousivat ylös, Peter aukaisi Maralle oven, ja he menivät yhdessä eteisen läpi. Kun he astuivat Häberlen asuntoon, kavahti Knud istualleen ja tuijotti heitä säikähtyneenä.

»Peter», huudahti hän.

Peter puristi hänen kättään.

He katselivat toisiaan äänettöminä.

»Knud», sanoi Peter, »minä tulen pyytääkseni sinulta juhlallisesti…»

»Äh, joutavia», keskeytti Knud hänet kiiruusti, »anna olla…»

»En», vastasi Peter syvästi huoaten, »anna minun puhua, se on tarpeellista, eikö olekin, Mara?»

Mara oli istuutunut tuolille Knudin vuoteen jalkopäähän, nyökkäsi
Peterille, ja tämä nojautui tuolin selkämystää vastaan.

»Anna minun vihdoinkin päästä taakastani, Knud. Sinä olit oikeassa, kun kerran Hampurissa vaadit minulta käsikirjoitustasi. Minä hoidin sitä huonosti sinä yönä, ja sittemmin oli liian myöhä sitä pelastaa. Mutta siinä ei ole kaikki, minä…»

Hän vaikeni kuin väsymyksestä.

Mara nojasi hiljaa päätänsä hänen käsivarteensa. Silloin Peter jatkoi.

»Ja minä iloitsin, kun se paloi… anna anteeksi — se.»

»Kyllä», vastasi Knud, joka jälleen oli laskeutunut pitkälleen, »mutta kuinka se oli mahdollista, Peter?» Nyt nousi Mara ylös.

»Minun täytyy vielä käydä herra Bremerin luona. Hänellä on niin paha nuhakuume. Minä tulen pian takaisin.»

Molemmat ystävykset katsoivat hänen jälkeensä, kun hän meni, ja olivat äkkiä mykistyneet. Peter istui Maran tuolille ja ojensi Knudille vielä kerran kättä.

Knud tarttui siihen.

»Veliseni», sanoi hän, »käsikirjoituksesta en pitkään aikaan ole välittänyt, mutta sinun vihaasi en voinut oikein sulattaa. Mikä sinuun menikin!»

»Se oli paholainen», sanoi Peter.

»Niin olikin», vahvisti isä Häberlen ääni, »se se oli. Hyvää päivää, poikaseni, hyvä, että taas olet täällä. Onko sinulla sinfonia mukana?»

»Se on Maralla, isä.»

»Se on oikein. Onpa sinusta täytynyt tuntua hyvältä, kun sen vihdoinkin olet voinut tuoda hänelle. Oletkin antanut hänen odottaa sangen kauan. Sinä olet hänelle vielä monta sinfoniaa velkaa.»

»Niin, minä olen paljon velkaa.»

»Et, et mitään enää, veliseni», sanoi Knud.

»Olen, olen! Mitä antaisinkaan, jos voisin tuhkan seasta saada kaivetuksi sinun käsikirjoituksesi esiin! Yöt ja päivät kaivaisin kaivamistani…»

»Hän kirjoittaa vielä parempaa, antaa hänen vain olla… Hän on jo kauan ollut oikealla tiellä. Sinun täytyy nyt taas vain ehtiä perässä, Peter. Pääasia on, ettei teidän välillänne enää ole kolmatta.»

Peter ja Knud katsahtivat toisiinsa.

»Niin, niin», jatkoi vanhus, kävellen huoneessa edestakaisin tapansa mukaan, »se täytyy vain tuntea ja sitä erehtyy kuitenkin niin helposti, niin helposti. Jos meillä on kiviä tiellämme, niin ajattelemme aina, että joku kolmas on pannut ne meidän tiellemme ja syydämme kaiken syyn sen kolmannen niskaan, ja tietääkö jokainen aina heti hänen nimensä! Toiset sanovat sitä kohtaloksi tai sattumaksi siksi ja siksi ihmiseksi. Niinpä arvelee kaksi ystävää usein, että kolmas ystävä heitä häiritsee. Sinä ajattelit, että se oli käsikirjoitus, sinä taas, että se oli Mara, ja se oli kuitenkin vain oma syy, joka erotti teidät Jumalasta ja senvuoksi myöskin ihmisistä, tai oikeammin sanoen, se oli paholaisen työtä, jota te kumpikin vihassa ja raivossa teitte hänen kuuliaisina orjinansa. Ja silloin on koko tie pimeä, pojat, sillä Luciferin läheisyys heittää synkkää varjoa tiellemme, jotta me eksymme, ja silloin on hänen helppo saada meidät kiinni. Meidän ei pitäisi koskaan unohtaa, että kaikki pohjimmalta on kamppailua, jättiläiskamppailua Jumalan ja paholaisen välillä — meistä.»

»Silloinhan olisi oikeastaan ihminen kolmas», sanoi Peter.

Tällä hetkellä tuli Mara jälleen hiljaa sisään. Peter nousi ylös, ja kun Mara istui, nojautui hän jälleen tuolin selkämystään.

Keskellä lattiaa seisoi vanhus ja katsoi säteillen kolmea ystävystä.

»Ei», sanoi hän. »Ihminen on Jumalan omaisuutta, aivan omakohtaista, sillä Jumala on hänet luonut. Luojaa ja luomusta ei koskaan voi tyyten erottaa. Suuren mestarin viimeisen sormenjäljen voitte nähdä kaikkialla. Paholainen on tullut väliin kolmanneksi.»

Ja kun he olivat ääneti, sanoi hän salaperäisesti.

»Ettekö te ole koskaan vielä häntä nähneet?»

»Olen minä», kuiskasi Mara, »kerran Hölupissa, ja sittemmin vielä yhden kerran.»

Hänen tuolinsa selkämystä vavahti, mutta kukaan ei sanonut sanaakaan.

»Ihmiset puhuvat niin paljon pimeydestä ja varjosta, joka heitä ahdistaa, mutta jos he vähänkin avaisivat silmiänsä, näkisivät he, että ne ovat langenneen enkelin suuret, harmaat siivet, jotka heitä varjostavat. Täytyy karttaa pimeyteen mieltymistä. Se, joka jo täällä saattaa nähdä yliaistilliseen maailmaan, voi usein nähdä ihan selvästi jättitaistelun ja taistelevien olentojen hahmon. Kaikki riippuu siitä, kenen puolta me pidämme. Sen mukaan olemme kirkkaita tai synkkiä ja sameita, ja sen armeijaa me enennämme, jolle antaudumme. Niinpä on jokainen ajatuksemme ja jokainen tekomme osaltaan vaikuttamassa suureen maailmanratkaisuun Jumalan ja paholaisen välillä. Täytyy vain se havaita eikä suvaita, että kolmas voittaa. Oletteko nyt ymmärtäneet?»

»Olemme, isä», vastasi Mara hiljaa.

Hän kohotti päätään ja katsoi Peteriä. Seurasi pitkä äänettömyys.

Sitten sanoi Mara:

»Minä menen nyt pois, on jo myöhä.» Hän nousi ja ojensi heille kaikille kättä. »Hyvää yötä, isä, hyvää yötä, Knud, hyvää yötä, Peter.»

»Enkö saa saattaa vielä sinua huoneeseesi?» kysyi Peter tukahtuneella äänellä.

Mara ei vastannut, hänestä oli niin omituista olla, ikäänkuin ankaran sairauden jälkeen. Hän käveli epävarmasti, oli niin kummallisen heikko, sydän jyskytti kuuluvasti ja kovaa, korvat soivat ja humisivat. Hän meni edeltä, ja sitten seisoivat he eteisessä vastakkain.

»Mara», sanoi Peter, »ette te ole sitä kolmatta tunteneet, vaan minä, minä yksin. Minä tahtoisin sanoa vielä jotakin, mutta nyt en saa sitä huuliltani. En uskalla. Tiedätkö, mitä se on?» Hän tarttui Maran käsiin ja katsoi häntä hartaan rukoilevasti.

Mara ei vastannut mitään

»Mara, ymmärrätkö minua, jos nyt sanon — huomiseen?»

Mara seisoi suorana ja kookkaana.

»Mitä sillä tahdot sanoa?» kysyi hän vihdoin melkein tylysti.

»Että asia on niinkuin ennenkin, että minä yhä rakastan sinua yhtä paljon, oi Mara!»

Mara hengitti raskaasti. —

»Sinäkö — minua?» sanoi hän.

Ja pudisti hiljalleen päätänsä.

»Ah, Peter», sanoi hän sitten, »se on nyt liian myöhäistä, minä olen tullut niin vanhaksi, niin vanhaksi, katso, kaikki nämä pitkät vuodet…»

Äkkiä vavahti hänen ruumiinsa, hän tempautui irti, meni nopeasti huoneeseensa, istahti työpöytänsä ääreen ja peitti kasvonsa käsiinsä.

Peter seurasi häntä ja kietoi käsivartensa hänen ympärilleen.

»Mara», pyysi hän, »oma Marani!» Muuta hän ei osannut sanoa.

Mara rauhoittui taas pian, mutta sanoi: »Niin pitkät vuodet, ne vievät liian paljon, Peter. Katso, ne kolme vuotta, jolloin sinä kirjoitit ja päivä päivältä yhä vieraannuit minusta. Ja sitten viimeiset neljä vuotta… ne ovat tehneet minut vanhaksi, minä en enää kelpaa onneen, minä en sovi ihmisten pariin. Jätä minut tänne yksin köyhien keskuuteen, minä olen täällä löytänyt tieni. Pikku Pekkani, nuoruudenonnemmehan meillä oli, ja keskipäivän me olemme… laiminlyöneet.»

»Minä en voi elää ilman sinua», rukoili Peter.

»Niinkö arvelet? Minä luulen, että sinun täytyy sitä kuitenkin yrittää.»

»Ei, Mara, minä en voi! Enkä voi uskoa, että sinun rakkautesi on kuollut! Minä tiedän, että kukaan ihminen maailmassa ei voi niin rakastaa kuin sinä. Eikö totta, Mara, se ei ole kuollut?»

»Kuollutko? Ei… kuoleeko sitten mitään tässä maailmassa? Mutta seitsemän vuotta niin syvää kärsimistä… sekään ei mene jäljettömästi ohi. Ja viime kesänä, Peter, olin vähällä kuolla nälkään, leivän ja ihmisten. Minä olen siitä vastikään jälleen toipunut, ja olin jo niin kauan sitten ja niin täydellisesti, niin täydellisesti luopunut. elämästä, etten minä nyt enää voi.»

Silloin mykistyi Peter.

Jättimäiseksi kasvoi hänen syyllisyytensä.

Hän ei uskaltanut sanoa enää mitään.

Hän suorastaan kivettyi kauhusta.

Mara oli taas jälleen ihan rauhallinen.

Hän nousi ja laski kätensä Peterin olkapäälle.

»Meidän täytyy nyt kestää tämäkin», sanoi hän. »Kiitos, että tulit. Se oli suurin lahja, mitä olisit voinut minulle antaa.»

»Näinkö sinä lähetät minut pois?»

Ja kun Mara vaikeni, jatkoi hän: »Minähän olen valmis odottamaan niin kauan kuin tahdot, mutta anna minun tulla takaisin, Mara, ja kysyä uudelleen aina jonkun ajan kuluttua, joko se päivä on, jolloin sinä ehkä ajattelet toisin. Minullahan ei maailmassa ole ketään paitsi sinua!»

Hän luki Maran silmistä erään kysymyksen ja sanoi nopeasti. »Ei, me olemme hyviä ystäviä ja taiteilijatovereita, Frida ja minä, muuta ei. Ja Mara, mies, joka sinua rakasti se pitää sydämensä puhtaana suurimmassakin kiusauksessa. Niin syvälle en ole langennut, muutenhan en nyt näin seisoisi sinun edessäsi. Milloin saan palata? Pianko? Kutsutko minua? Vai saanko minä koettaa… en tahdo sinua kiusata, mutta ehkä piankin…?»

»Saat», sanoi hän hiljaa.

»Onko siinä kaikki?» kysyi Peter soinnuttomasti. Mara nyökkäsi vain, kun Peter suuteli hänen käsiään ja meni hiljaa pois.

Peter kuljeksi vielä kauan pitkin Münchenin katuja. Tähdet tuikkivat niin suurina ja kultaisina ja Peter Rasmussen katsoi niihin ja tunsi olevansa niin pieni ja surullinen. Hän ajatteli tähänastista elämäänsä, joka oli ollut täynnä itsekkäisyyttä ja kunnianhimoa ja ylimielisyyttä ja epätoivoa. Oliko hän nyt päässyt hyville päiville vain senvuoksi, että hän vihdoinkin oli täyttänyt velvollisuutensa ja alkanut asioida pyhällä, hänelle uskotulla leiviskällä? Ah ei, hän ei ollut matkansa päässä, vaan vasta alkutaipalella, eikä edes sitä: hänen täytyi vielä palata kauas takaisin ja uudelleen ja huolellisesti istuttaa kaikki ne kukat, jotka hän väärällä tiellä oli huolettomasti tallannut, ja oikaista ja korjata se, minkä hän oli väärin tehnyt, eikä enää paeta pahoja tekojansa ja kääntää niille selkäänsä, vaan katsoa niitä suoraan silmiin ja tuhota se paha, minkä ne olivat aikaansaaneet. Muu ei auttanut.

Hän oli kyllä ennen ajatellut: jos vain voisin tunnustaa vääryyteni, niin kaikki olisi hyvin, ja hänellä olikin tänään ensimmäistä kertaa jälleen tunne, että raskain taakka hänen sielustaan oli kirvoitettu, sillä Mara oli antanut hänelle anteeksi. Mutta antaisiko hän täysin anteeksi?

Riittikö sitten ihmiselämä sovittamaan ja jälleen hyväksi tekemään sitä, mitä hän ystäviään vastaan oli rikkonut?

Ja millä ja miten hän sen sovittaisi?

Ah, hänhän tahtoi antaa heille sydänverensä uusissa ja ihanissa sävelteoksissa, mutta mitä oli hänen taiteensa verraten ystävien kohtaloihin? Mitä saattoi hän taiteellaan heille antaa? Luuliko hän sitten saattavansa lahjoittaa ihmiskunnalle jotakin? Eihän hän ollut lainkaan sen arvoinen.

Vitkalleen ja selkä kumarassa palasi hän hotelliinsa, missä oli yötä.

* * * * *

Fritzin ja Odan sähkösanoma kutsui seuraavana aamuna Maraa Bucheneckiin. Isoäiti oli kuolemaisillaan. Kuinka kummallista, ajatteli Mara, mahtaako hän todella haluta nähdä minua vielä kerran? Hän oli heti selvillä siitä, että hänen nyt täytyi matkustaa, vaikka hän juuri vastikään oli tehnyt sen pitkän matkan, oli hän siitä hyvillään. Hän suoritti nopeasti matkavalmistuksensa, sanoi ystävilleen hyvästit, pyysi sanomaan terveisiä Peterille ja riensi selkäreppu selässään keskusasemalle.

Kun hän oli nousemassa asemanportaita ylös, tavoitti hänet joku, ja
Peterin pyytelevä ääni sanoi:

»Saanko minä kantaa sinun reppuasi? Ja saanko saattaa sinua? Minun on tänään palattava Hampuriin, ja jos sallit…»

Peter katsoi häntä niin epätoivoisena, ettei Mara saattanut muuta kuin sanoa:

»Mennään yhtä matkaa. Mutta jätä selkäreppu minulle, kunnes olemme vaunussa. Siellä panen sen pois.»

»Hyvä, minä hankin piletit.»

»Mutta minä matkustan kolmannessa luokassa.»

»Etkö istuisi mukavammin toisessa? Mara!» Jälleen katsoi Peter häntä ihan epätoivoisena. »Minulla on niin kauhean paljon rahaa, enkö minä saa ostaa pilettejämme? Minä en tosiaan tiedä, mihin saisin rahani menemään.»

»Siltä näyttää», sanoi Mara hymyillen. »Knud sanoi, että sinä olit viskannut hänen vuoteelleen sellaisen kasan satamarkkasia, että hän aikoi pelata niillä 'pasianssia' koko päivän. Minun puolestani ajetaan vain toisessa luokassa, vaikka ensimmäisessä, jos tahdot, mutta kukin omalla kustannuksellaan.»

Ei ollut aikaa hukata. Mara odotti junan luona, kun Peter riensi pilettiä hankkimaan. Nyt näki hän hänen tulevan takaisin ja näki hänet ensimmäistä kertaa selkeästi päivänvalossa. Peter tuntui äkkiä ihan hämmästyttävän vieraalta ja uudelta. Hän oli erittäin komea, niin suuri ja miehekäs, leveäotsainen pää niin henkevä. Ja kuinka keveästi hän kantoi siroa matkavaippaansa, ikäänkuin olisi elinaikansa ollut iso herra. Pieni, harmaa huopalakki sopi hyvin yhteen suipon, mustan parran kanssa… ja mitä kaikkea hänellä olikaan käsissään? Kirjoja ja kukkia ja kääröjä, ja takana tuli kantaja hänen suurta, keltaista matkalaukkuaan tuoden. Mara oli kuin lumeissa… oliko tuo hänen Peterinsä, jonka hän viimeksi saarella erottaessa oli nähnyt niin laihana ja surkeana ja kasvot niin katkeranhappamina ja kivettyneinä, tuo siro herra, joka miltei poikamaisella ylpeydellä katseli ostoksiansa. Nyt näki hän Maran ja tuli nopeasti luo.

»Mara, meidän paikkamme ovat täällä. Tule, on aika.»

Mara seurasi häntä. Peter oli ottanut ensimmäisen luokan osaston heitä varten kahden, ja kun he olivat sisällä, sanoi hän pyytelevästi:

»Mara, tämä yksi ainoa kerta salli minulle tämä. Kuka tietää, saanko sinua enää tavata. Minunhan täytyy taas pian palata Amerikkaan… sitähän sinä et lainkaan tiedä, minun täytyy se sinulle kertoa… tässä ikkunan luona istut mukavimmin, ja jos tahdot nukkua, menen minä ravintolavaunuun.»

Hän nosti Maran selkärepun ylös, levitti kirjoja ja kukkia ja suklaata hänen eteensä ja seisoi, sitten hetken mykkänä ja neuvottomana.

»Istu, Peter», sanoi Mara saaden vaivoin hallituksi ääntänsä, »ja kerro minulle elämästäsi.»

Peter istui Maraa vastapäätä, nostettuaan pienen ikkunapöydän ylös ja pantuaan sille punaiset, tuoksuvat neilikat. Juna lähti verkalleen liikkeelle. Mara nojautui hiukan taaksepäin ja katsoi ikkunasta ulos, Peter penkoi sanomalehtiä ja kirjoja, oli kuin puoliksi unessa eikä äkkiä uskaltanut sanoa sanaakaan.

Hän vilkaisi silloin tällöin Maran kasvoihin, jotka olivat hänestä kauniimmat, kuin hän unissaankaan oli muistellut, mutta nyt päivänvalossa näki hän myöskin niihin piirtyneet kärsimysuurrot. Oi kuinka kernaasti olisikaan hän nyt silittänyt ja suudellut pois niistä kaikki huolten jäljet, mutta sen oikeuden oli hän menettänyt. Hänen sydäntänsä kouristi äkkiä kauhea ahdistus, hän nousi ylös ja meni kapeaan käytävään.

Siinä hän seisoi katsellen tasankoa, näki Münchenin tornien häipyvän ja tunsi kaikkien hukkaanmenneiden vuosien katkeruuden katkerampana kuin katkerimman kuoleman.

Hän puristi ikkunanpielustankoa ja hänen silmänsä pimenivät.

Sanoisiko Mara hänelle edes yhtä ystävällistä sanaa, yhtä ainoata, ennenkuin tämä huikean nopeasti kiitävä juna saapui Hampuriin? Mitä oli yksi ainoa päivä, mitä pari lyhyttä tuntia, mitä olivat olleet ne seitsemän vuotta, jotka he olivat olleet kihloissa? Nyt tuntuivat ne hänestä äkkiä kuin salamannopealta unelta, nyt tiesi hän eläneensä paratiisissa sitä oivaltamatta. Ja nyt oli kaikki ohi. Portti oli mennyt lukkoon. Kuinka olikaan näin saattanut käydä! Mitä niin kamalaa oikeastaan oli tapahtunut, joka oli saattanut heidät erottaa? Oliko se kaikki johtunut vain siitä, että hän oli seisonut väärällä paikalla? Että hän oli jättänyt oikean tien ja antanut väärien vaikutteiden johtaa itseänsä. Oli, ajatteli hän, siitä se oli johtunut, sillä oli hän katkeroittanut omansa ja toisten elämän, se oli tehnyt hänet huonoksi ja itsekkääksi ja senvuoksi oli hän väkisin työntänyt kaikki ystävänsä luotaan.

Ja auttaisiko hänen pyytelynsä ja rukoilunsa enää mitään? Eikö ollut ihan ymmärrettävää, ettei Mara enää saattanut päättää ryhtyä kulkemaan uudelleen hänen rinnallaan? Seitsemän vuotta oli hän siinä uskollisesti kulkenut! Ei milloinkaan kärsimättömyyden tai valituksen sanaa, aina vain rakkautta ja hyvyyttä ja hellyyttä. Jos hän silloin sen sijaan, että muutti uraa, olisi ottanut vastaan Münchenissä pienen, vastaperustetun musiikkikoulun johtajan paikan, jota hänelle tarjottiin, niin olisivat he olleet aikoja naimisissa, aikoja! Mutta hän ei tahtonut hautautua niin pieneen loukkoon, ja Mara oli ollut valmis odottamaan — sen oli hän, Peter, pitänyt niin itsestään selvänä kuin jokapäiväisen leivän. Maran oma toimiala oli näyttänyt hänestä toisarvoiselta — Peter oli aina ajatellut vain itseänsä, kuinka suuresti, sen huomasi hän vasta, nyt kauhukseen. Sillä kuinka olikaan Maran taide kehittynyt sen jälkeen kun he olivat erinneet! Oliko hän, Peter, siinä määrin häntä alistanut ja orjuuttanut? Nyt oli Mara järjestänyt oman elämänsä hänen poissaollessaan, ja yksi ilta, yksi silmäys oli riittänyt osoittamaan Peterille, kuinka rikas, täyteläinen ja siunauksellinen se oli. Oliko hänellä vielä oikeutta ottaa osaa tähän elämään?

Hän ei uskaltanut enää mennä sisään. Kuinka johtuikaan hän tätä matkayllätystä toimeenpanemaan? Knud Hansen oli aina paljoa huomaavaisempi käytöksessään Maraa kohtaan kuin hän. Kuinka olikaan hän silloin Hölupissa aina pitänyt Marasta huolta, kun hän, suuri runoilija, ei halunnut tulla häirityksi eikä pitänyt vähääkään lukua ainoastakaan ihmisestä.

Senvuoksi olikin hän nyt niin hirveän yksinäinen ja hyljätty.

»Etkö lainkaan tule takaisin tänne?» kysyi Maran ääni hänen takanaan.

Peter noudatti äänettömästi kehoitusta, ja niin istuivat he taas vastakkain, mutta Peter peitti kasvonsa käsillään ja olisi mieluimmin itkenyt.

»Sinunhan piti kertoa minulle», sanoi Mara, »ehkäpä se auttaa sinua.
Sanohan, etkö koskaan sitten enää kirjoittanut?»

»En koskaan! Siitä olin minä kerta kaikkiaan parantunut tuon kauhean ukkosyön jälkeen. En vain tahtonut myöntää sitä muille ihmisille, mutta en ole edes kurkistanut sen koommin käsikirjoitukseeni, en kertaakaan! En ole avannut mustaa salkkuanikaan, se on tavara-arkussani Thomsenin luona. Nyt aion polttaa sen sisällyksineen päivineen. Oi, jospa se olisikin silloin palanut sen toisen asemesta! Mara, et tiedä kuinka kauheasti se on minua painanut, kun se ei ollut millään autettavissa. Minä koetin kyllä aina vakuutella itselleni, ettenhän sille mitään mahtanut, mutta yhä kummitteli se mielessäni. Joskus olin vähällä tulla mielenvikaiseksi: päivällä se painoi minua kuin painajainen ja yöllä pengoin unissani raunioita ja tuhkaa enkä kuitenkaan löytänyt mitään ja vihdoin hädissäni käännyin suuren tuskani ajamana Jumalan puoleen, mutta en sittenkään saanut rauhaa. Ja sitten ajattelin sen huuhtoutuneen pois suuren merisinfonian mukana, mutta seuraavana yönä oli se edessäni kahta kaameampana. Tänään on toista, kun te olette antaneet anteeksi, mutta onnelliseksi en milloinkaan enää voi tulla.»

»Kerro minulle vielä kerran tarkkaan, kuinka se tapahtui, Peter.»

»Ah, kuinka usein olenkaan sitä itselleni toistanut! Klaassenit pyysivät minua menemään ylös, kuten muistat, sulkemaan ikkunaa.»

»Niin, minä muistan.»

»Ylhäällä, ukkosen ja salamain keskessä elin kaamean hetken, helvetillisen, Mara… Minä, minä melkein rukoilin, että Jumala antaisi tulensa taivaasta tulla ja polttaisi sen… minähän olin puolihulluna tästä kilpailusta ja siitä, että rakkain ystäväni oli siihen ryhtynyt. Ja sitten säikähdin omia ajatuksiani, kokosin paperit hänen mustaan salkkuunsa, meillähän oli molemmilla samanlaiset — ja jätin sen sinne!»

Hän vaikeni.

Mara näki nyt, kuinka sisäänpainuneet hänen poskensa olivat ja kuinka lohduton hänen katseensa.

»Sinä kai ajattelit, että ukonilma oli lopussa?»

Peter katsahti häneen.

»Niin, Mara. Minä arvelin, että pahin oli ohi, ja menin alas omaan huoneeseeni. Pöydälläni ikkunan ääressä oli minun salkkuni, minä seisoin klaveerin luona ja ukkonen rätisi. Silloin tuli Klaassen sisään ja sanoi jotakin, mutta minä en kuullut, mitä… pani jotakin pöydälle ja sitten samassa silmänräpäyksessä tuli hirvittävä isku. Niinkuin räjähdys. Minä seisoin tuliroihujen keskessä puoliksi huumaantuneena ja viimeisen vaistoni avulla syöksin ikkunan luo, työnsin sen auki, kaappasin salkkuni ja olin ulkona! Satoi yhtenä ryöppynä, minun vierelläni oli kalastaja perheineen, rakennus paloi, sade lakkasi äkkiä, olkikatto rusahti alas, kaikki luhistui rätisten kokoon, minkään pelastamista ei käynyt ajatteleminenkaan, savu ajoi meidät päinvastoin kauemmaksi… Te kaikki tulitte vasta puolen tunnin kuluttua. Silloin oli kaikki ohi!»

Jälleen vaikeni hän.

»Peter-parka!» sanoi Mara hiljaa.

Hetken kuluttua jatkoi tämä taas.

»Minulla ei silloin enää ollut selkeää ajatusta. Puristin salkkua kainalossani, mutta minulla oli tunne kuin kulkisin saaliin kanssa. Voitko semmoista käsittää?»

»Voin», kuiskasi Mara tuskin kuuluvasti.

»Sinä ajattelet, koska olin toivonut hänen tuhoansa. Kuinka kamalaa, että ihminen on yleensä mahdollinen sellaisiin toivomuksiin, Mara! Minä tiedän nyt että sellaiset toivomukset merkitsevät samaa kuin teko oman omantuntomme edessä. Ja sitten kalvaa minua vielä yksi kamala asia. Kalastaja Klaassenhan sanoi toisena päivänä käyneensä minun jälkeeni ylhäällä ja tuoneensa Knudin salkun alas ja antaneensa minulle. Voithan ajatella, kuinka tämä minua kuohutti?»

»Kyllä!»

»Jälkeenpäin sanoivat hänen vaimonsa ja tyttärensä, että ne olivat Knudin housut, ja että hän oli pannut salkun keittiön pöydälle. Mutta ajattele, Mara, kun minä hyppäsin ikkunasta, olin tosiaan näkevinäni toisen salkun pöydällä! Ja se minua niin kauheasti kalvaa. Minähän olisin vielä voinut ojentaa kättäni sisään, ennenkuin katto romahti. Mutta minä olen selitellyt itselleni, että se oli jo mahdotonta! Ah, mitä kaikkea sitä itselleen selitteleekään! Joskus tuskissani olen kuvitellut tietäneeni Klaassenin panneen sen minun pöydälleni. Siitä olin tulla hulluksi. Mikä siinä enää ihmistä pelastaa ja auttaa?»

»Vain se, että on ehdottoman tosi itseänsä kohtaan, säälimättömän tosi. Silloin vasta voi erottaa hyvän ja pahan. Minusta on aina ollut niin merkillistä, että Ilmestyskirjan valkoisella hevosella ratsastajaa, kaikkien kuningasten kuningasta ja kaikkien herrain herraa, nimitetään kahdella niin yksinkertaisella inhimisellä sanalla: 'uskollinen ja totinen'. Tehnevätkö ihmiset itselleen selväksi, mikä jättiläismerkitys näillä sanoilla on? Ja minkätähden on niin kauhean vaikeaa olla ihan tosi?»

»Niin, Herra nähköön», sanoi Pietari soinnuttomasti.

»Sinulle se oli vaikeaa, sinä kun olit sellaisessa tilassa, jolloin et ollut ihan täydessä tajussasi, ja lisäksi tuli, että sinulla todellakin hetkittäin oli huonoja ajatuksia. Minä voin hyvin käsittää sinun tuskasi.»

»Niin, mutta mitä olisi minun pitänyt tehdä?»

»Jos olisit heti kertonut Knudille tämän kaikki, niin olisit säästänyt itseltäsi vaikeita vuosia. Sen vuoksi ei Jumalakaan voinut kuulla sinun rukoustasi, koska Hän voi antaa ainoastaan todellisen rauhan, ei väärää.»

»Niin, minä tiedän sen. Mutta, Mara, minä tiedän sen vasta nyt, konsertin jälkeisen yön jälkeen, silloin…»

»Silloin olet sinä ensimmäistä kertaa ymmärtänyt rukouksen: 'minä en sinua jätä ennenkuin siunaat minua', eikö totta? Ennenkuin on omakohtaisessa kamppailussa Jumalan kanssa lonkkansa nyrjäyttänyt, ennen ei lainkaan Jumalaa tunne.»

»Niin», kuiskasi Peter, »vuosikausien vaivasta huolimatta oli se minun ensimmäinen kohtaukseni Jumalan kanssa, kun hän vaati minua tunnustamaan syyni ja minun oli ratkaistava.»

Hän peitti kasvonsa käsillään, ja Mara istui ihan hiljaa ja katsoi häntä ja oli näkevinänsä ikäänkuin kaukaista aamuruskon kajastusta.

Juna kiiti huimaa vauhtiansa.

He istuivat kauan ääneti.

Ei kukaan tullut heitä häiritsemään, ja Mara ajatteli, että tämä oli hänen elämänsä ihmeellisin matka. Melkein kuin olisivat he vain kaksin maailmassa, Peter, ja hän, tai kuin olisivat he kuolleet ja kohtaisivat toisensa jälleen jollakin uudella tuntemattomalla tähdellä.

Oliko siis olemassa jälleennäkemistä, vaikkapa olisi ollut kuolleena jo tuhannen vuotta?

Hän tunsi Peterin katseen.

»Etkö haluaisi ottaa hiukan suklaata?» kysyi Peter arastellen.

»Kernaasti. Ja sinullahan täytyy jo olla nälkä, Peter.»

»Minä tilaan meille tänne pienen päivällisen. Saanhan? Pyydän, päivähän on heti mennyt ja neljän viikon kuluttua täytyy minun palata Newyorkiin.»

»Täytyykö sinun mennä takaisin?»

»Täytyy. Minut on valittu erään uuden musiikkiopiston johtajaksi siellä, yhden monista, meikäläisiin oloihin verraten tarumaisella palkalla. Minun on annettava Hampurissa vielä kaksi konserttia, Kielissä ja Lyypekissä myös. Harjoitukset ovat sangen rasittavia; mutta se on kuitenkin niin ihanaa. Missä aiot asua Hampurissa? Tänä iltanahan et enää ehdi Schleswig-Niebülliin menevään junaan?»

»En. Minun täytyy olla Hampurissa yötä. Missä sinä asut?»

»Vier Jahreszeiten-hotellissa. Se on sangen hyvä. Kuule; tule sinäkin sinne ja anna minun tänä iltana vielä huoltaa sinua.»

»Voiko niin hienoon hotelliin tulla selkäreppu mukana?»

»Ah, minä otan selkärepun ja sinä minun matkalaukkuni ja sitten…»

»No, mitä sinä sitten vielä suunnittelet?»

»Sitten annan heti tänä iltana vielä noutaa vanhan arkkuni Thomsonilta ja hävitän käsikirjoituksen sinun läsnäolossasi, Mara. Siellä pitäisi myöskin olla eräs pieni sävellys vielä, jota nyt ehkä saatan käyttää. Onko isoäitisi jo kauan ollut sairaana? Fritz ja Oda ja Oskar olivat konsertissa, mutta eivät puhuneet mitään siitä.»

»Minä pelkään, että se on halvauskohtaus… hän on kahdenyhdeksättä vuotias.»

»Etkö sen koommin ole ollut siellä?»

»En koskaan. Minä olin luopunut sovinnon toivosta. Dorenit ovat kauhean sitkeätä väkeä.»

»Pahassa ja — hyvässä», lisäsi Peter.

Hän olisi kernaasti tämän sanoessaan suudellut Maran kättä, mutta vaikka hänen päänsä vielä eilen oli ollut Maran povella, pidätti jonkinlainen kunnioitus häntä lähestymästä. Milloinkaan vielä ei Mara ollut hänestä tuntunut niin korkealta ja pyhältä kuin nyt. Hampurissa hoiti Peter kaikki Maran puolesta ja Mara antautui puoleksi hämillänsä, puolittain liikutettuna hänen hoitoonsa. Peter ajoi hänen kanssaan yhdessä hotelliin ja vetäytyi sitten häveliäästi syrjään, kun Mara valitsi itsellensä huoneen.

He päättivät syödä yhdessä alhaalla ja ellei Mara tuntisi itseään liian väsyneeksi, soittaisi Peter vielä muutamia sävellyksiään; hänellä oli piano huoneessaan.

Kello yhdeksän söivät he ja menivät sitten Peterin huoneeseen.

»Vanha arkku on jo tullut», sanoi Peter, »nyt minä aukaisen sen heti.»

Mara istahti väsyneenä tuolille, Peter meni makuuhuoneeseensa ja palasi pian paksu, vanha, musta salkku mukanaan.

Hän pani sen pöydälle ja aukaisi sen.

Veti sitten täyteen kirjoitetut konseptipaperit ulos.

Mara katsoi häntä ja näki hänen äkkiä käyvän kalmankalpeaksi.

Peter tarttui päähänsä, parkaisi, horjui ja vaipui tuolille istumaan.

»Mikä sinun on?» huudahti Mara säikähtyneenä ja riensi hänen luokseen. Peter hengitti raskaasti eikä saanut sanaa sanotuksi. Hän sulki silmänsä ja nojautui Maraa vastaan. Mutta äkkiä ryhdisti hän itsensä väkisin, nousi ylös ja lausui:

»Knudin käsikirjoitus.»

»Mikä?» kysyi Mara.

»Tämä tässä», huusi Peter. »Se on tässä, se ei ole palanut. Minä olen ottanut hänen salkkunsa ja jättänyt omani pöydälle, Mara!»

Hän vaipui jälleen tuolille. Hän oli aivan suunniltaan, ja Mara näki edessään pöydällä Knud Hansenin säilyneen käsikirjoituksen.

»Jumalan kiitos!» sanoi hän.

Hänenkin täytyi istahtaa, liikutus melkein huumasi hänet.

He katsoivat toisiaan mykistyneinä, olivat sanattomina tästä löydöstä.
Äkkiä hypähti Peter jälleen ylös.

»Mitä on kello?» sanoi hän. »Minun täytyy viedä se Knudille, vaikka sitten saisin matkustaa kolme yötä perätysten. Se on liian ihanaa, eikö ole. Minun täytyy rientää Knudin luo.»

»Tietysti», sanoi Mara, »tietysti on sinun lähdettävä heti.»

»Oi Mara!» riemuitsi Peter tarttuen hänen käsiinsä.

»Niin, mikä vahinko, etten minä saata tulla mukaan.»

Se pitäisi meidän kolmen elää yhdessä.»

»Meidän kolmen, ilman kolmatta!» yhtyi Peter innoissaan. »Oi Mara, kuinka merkillistä! Ja kuitenkin, kuinka kauhean yksinkertaista! Kalastaja pani Knudin salkun minun salkkuni päälle, ja minä kaappasin tietysti ensimmäisen, minkä näin. Tästähän selviää, minkävuoksi olin näkevinäni toisen salkun — se oli minun oma kovaonninen tekeleeni! Oi Mara, mitäs nyt sanot, milloin…»

»Minä matkustan huomenaamulla isoäidin luo», keskeytti Mara hänet.
Hetken olivat molemmat sitten ääneti.

»Ja nyt, hyvää yötä! Kuinka Jumala on sentään armollinen antaessaan meille vielä tämän ilon! Milloin sinä matkustat?»

»Yöjunalla kello yksi. Hyvää yötä, Mara. Ja kiitoksia. Saanko sinulle kirjoittaa?»

»Hyvää yötä», sanoi Mara ystävällisesti. »Sano terveisiä Knudille.»

Näin sanoen hän lähti.

* * * * *

Fritz ja Oda odottivat Maraa asemalla.

»Mitä hän siihen sanoo, että me olimme Hampurissa Peterin konsertissa?»

»Tokkohan me sitä hänelle lainkaan kerromme?»

»Mutta, Oda, epäilemättä. Saat nähdä, että ensimmäinen asia, mitä hän kysyy, on, olimmeko siellä. Mara ei ole niinkuin muut ihmiset. Hänelle voi kertoa kaikki ja hänen kanssaan voi puhua kaikesta, mistä se sitten johtuneekin!»

»Hän on niin tosi ihminen. Mutta tuossapa juna jo onkin, ja hän astuu juuri ulos.»

Oda riensi ystävätärtään vastaan.

He eivät olleet nähneet toisiaan pitkään aikaan.

Mara ei ollut käynyt kotiseudullaan, ei ollut tullut myöskään Odan häihin kaksi vuotta sitten. Hän ilmoitti silloin katkaisseensa kaikki vanhat suhteet eikä haluavansa samoja perhekohtauksia uusiintumaan kuin viime kerralla ennen lähtöään Dremmelshofiin. Se oli hänen mielestään arvotonta ja hän alkoi Münchenissä nyt ihan uutta elämää isä Häberlen piirissä. Niinkuin oli alkanutkin.

Ja sitten kuoli Lieschen Meier.

Oda oli heti Lieschenin kuoleman jälkeen tullut hänen luokseen ja vanha ystävyys oli jälleen uudistettu, sillä »Mara on sentään aina sama», sanoi Oda kummissaan jälkeenpäin Oskarille. Myöhemmin häämatkallaan olivat Fritz ja Oda yhdessä käyneet häntä tervehtimässä Münchenissä ja olivat aivan haltioissaan, kuinka suurenmoiseksi ja kauniiksi Mara oli elämänsä järjestänyt. Taiteessaan oli hän tavattomasti edistynyt, hänellä oli nyt aina tilauksia, ja ympäristöönsä vaikutti hän hiljaisella, hyvänsuovalla tavallaan niin tenhoavasti, että kaikki siitä lumoutuivat.

Ja nyt oli hän täällä.

»Mikä isoäidin oikein on?» oli hänen ensimmäinen kysymyksensä, kun he istuivat Odan kanssa keveissä jahtivaunuissa — Fritz ajoi itse ja oli sangen maahenkisen näköinen, yllään virttynyt ja paikattu, sangen ahdas nuttu ja päässä epämääräisen värinen huopareuhkana.

»Huikean hieno», kuiskasi Oda Maralle, »eikö olekin? Ei ole mitään sirompaa kuin meidän junkkerimme noissa pukimissaan. Minä maalaan hänet tuossa asussa, luonnollisessa koossa…»

»Isoäiti on sangen huonona», vastasi Fritz. »Me luulemme, että hänellä on ohut halvauskohtaus, vaikkei sitä voi ihan varmaan todeta. Hän on väliin aivan sekaisin, sitten taas ihan selkeä. Sitä on kestänyt jo kaksi viikkoa. Kun menimme Hampuriin, oli hän parempi, mutta toispäivänä luulimme lopun olevan käsissä.»

»Onko hän sitten toivonut minun tulevan?» kysyi Mara.

»Hän ei ole sitä nimenomaan sanonut, Mara, mutta hän näyttää joskus olettavan, että sinä olet läsnä, ja Oskar, joka istuu tunnin hänen luonaan joka päivä, sanoi, että sinun pitäisi tulla.»

»Oskarista on tullut isoäidin epäjumala», selitti Oda.

»Kuinka lystikästä», arveli Mara.

Lyhyt matka oli pian lopussa. Oda saattoi Maran ilmeisellä riemulla taloon hänelle varattuun huoneeseen, ja sitten piti heti ihailtaman pikku Maraa, jolla oli, joskaan ei Fritzin nenää, kuitenkin »ihan» hänen ylähuulensa. Ja sitten tuli Oda taas Fritzin luo ja sanoi:

»Näeppäs, hän tietää, että me olimme Hampurissa, mutta ei ole kysynyt mitään. Ajattele, ensimmäistä kertaa elämässäni on Mara minun mielestäni muuttunut.»

»Joutavia», sanoi Fritz.

»On. Minä en voi sanoa, millä tavalla, mutta ajattele, kuinka kummallista — hän tuntuu minusta tulleen nuoremmaksi.»

»No no, Oda. Mutta, kas, tuolla hän menee jo isoäidin luo. Kuinkahan se kohtaus oikein käy? Minun on paras mennä mukaan.»

Fritz riensi serkkunsa perään ja sai hänet kiinni juuri sen kunnaan juurella, jonka laella Ruusula oli.

»Ah, älä huolehdi, Fritz»; sanoi Mara. »Minä kuulustan ensin vanhalta Miinalta, miten hän voi ja annan sitten yksinkertaisesti kysyä, haluaako hän nähdä minua. Ellei, niin olen pian taas teidän luonanne. Tiedätkö, minä olen joutunut kokemaan elämässä kyllin paljon ollakseni enää mitään kummastumatta, niin että ole vain rauhassa.»

»Herra nähköön, meidän neiti!» sanoi vanha Miina, kun Mara oli mummulan porstuassa. »Jaa, jaa, niitä vanhoja aikoja!»

»Niin, niin, Miina. Kuinka isoäidin laita on?»

»No, onhan se välistä vähän höperönä, ei voi kieltää. Hän onkin jo vanha ja lähtee kaiketi vähitellen sille pitkälle matkalle. Mutta joskus se on taas ihan täydessä tajussa ja niin terävä kuin aina ennenkin. Ja neidistä hän puhuu yhtä mittaa. Minä menenkin heti kysymään. Tänään se on vuoteessa.»

Mara pyydettiin sisään.

Rouva von Doren istui suorana vuoteessaan.

Hänen kasvonsa olivat laihtuneet ja käyneet teräväpiirteisiksi, mutta tummat silmät katselivat Maraa selkeästi.

Mara meni rauhallisesti hänen luokseen.

»Hyvää päivää, isoäiti», sanoi hän ystävällisesti.

»Soo, vai tulit sinä sentään vielä katsomaan vanhaa isoäitiäsi. Sehän oli sangen ystävällistä. Istu.»

»Kuinka sinä voit?»

»Huonosti niinkuin näet. Minä vanhenen ja olen kaikkien vaivana. Jumala näyttää ihan minut unohtaneen. Milloin sinä tulit?»

»Tänä aamuna. Fritz ja hänen vaimonsa olivat kutsuneet minua ja olivat asemalle noutamassa.»

»Soo, etkö sinä tahdo asua minun luonani?»

»Kernaasti, isoäiti, mutta kun nyt et voi hyvin, olisin sentään sinulle ehkä rasituksena.»

»Et minulle, mutta palvelijat katsovat, että heillä on liikaa vaivaa jo minustakin. Onko sinulla aikomus viipyä pitemmän aikaa?»

»Oo, kyllä, kernaasti, jos haluatte minua pitää.»

»No tietysti. Mikä päähänpisto! Muuten, pikku Oda on erinomainen emäntä.»

»Sepä hauskaa, että olet sitä mieltä.»

»Hän pitää sinusta paljon, Marie Agnes. Joko hän on sinulle sanonut, että hän tahtoisi, että sinä korjaisit kirkon alttaritaulun? Sen tosiaan voisit hänelle tehdä — sinähän pystyt siihen.»

»Sen tekisin kernaasti. Minä puhun siitä heidän kanssaan.»

»Niin, se on minusta hyvin sopiva ajatus heidän puoleltaan. Silloinhan voisit täälläkin näyttää jotakin taiteestasi.»

Muori vaikeni ja näytti väsähtävän. Mara kysyi, pitikö hänen mennä. Mutta vanhus tahtoi jäämään, ja Mara istui hiljaa vuoteen ääressä, kun sairas näytti uinahtavan.

»Fritz», sanoi vanhus äkkiä ääneen silmien yhä ollessa kiinni. »Nythän on Marie Agnes täällä.»

Ja hetken kuluttua jatkoi hän yksinpuheluaan:

»Hän on kuitenkin pysynyt oikeana Dorenina ja hänen pitää saada Ruusula. Tietysti pitää hän Miinan talossa, sehän on Marie Agneksesta itsestäänselvää. Vanhat palvelijat ovat niin häneen kiintyneet. Miksei hän oikeastaan tule minun luokseni? Minähän olen jo odottanut niin kauan.»

Mara hiipi hiljaa ovesta ulos, jotakin kouristi hänen kurkussaan. Hän istui isoäidin ikkunanpaikalle ja alkoi uneksia. Nyt oli Peter siis Knudin luona! Mitähän Knud mahtoikaan sanoa! Hän soi heille molemmille tämän suuren ilon niin sydämestään, varsinkin Peterille, jonka oli täytynyt niin syvästi nöyryyttää itsensä! Kuinka kauheita onkaan näiden vuosien täytynyt olla hänelle! Sen tiesi Mara vasta nyt.

Pian tuli Fritz varpainaan sisään noutamaan Maraa aamiaiselle. Oskar oli siellä ja oli herttainen ja hyvä, kuten aina. He puhuivat yleisistä asioista, mutta kun he aamiaisen jälkeen istuivat yksissä Fritzin huoneessa, eivät Fritz ja Oda enää voineet pidättäytyä.

»Oi Mara!» sanoi Oda, »hän johti ihanasti Hampurissa ja hänen sinfoniansa on suurenmoinen.»

»Niin, kerrassaan mainio, etevä», täydensi Fritz, »hattu päästä
Rasmussenin edessä!»

Mara ei sanonut sanaakaan, ja he vaikenivat hiukan nolostuneina, mutta
Fritz jatkoi sitten nopeasti:

»Me kävimme häntä puhuttelemassakin. Hänen käy näköjään sangen hyvin.»

Oda loi häneen moittivan silmäyksen, ja Oskar lausui luonnottoman äänekkäästi:

»Ja meidän vanhuksemme Ruusulassa voi niin huonosti.»

Mara katsoi heidän ohitseen ikkunasta ulos. Ihan uusi tunne oli vallannut hänet, aivan kumma, jota hän ei itsekään ymmärtänyt. Äkkiä se selveni hänelle. Hän oli kuin salainen morsian, jonka pyhintä tökeröt sormet kourivat. Hän säikähti niin, että aivan punastui, ei tuntenut itseään enää; yritti pakottaa itseään sanomaan ihan yksinkertaisesti ja rauhallisesti: Minähän olen tavannut Peterin myöskin. Tahtoi kertoa heille kaikki, mutta ei saanut sitä sanotuiksi.

Miksikä kertoisikaan, kerranhan se kaikki kuitenkin tulisi tietoon. Ah, ei, ei kai koskaan.

Neljän viikon kuluttuahan Peter palajaisi Amerikkaan voittajana, sovinnon tehneenä, ja aikaa myöten hän kai havaitsisi, että Mara…

»Mara, tuletko kävelemään?»

Mara hypähti ylös ihan hajamielisenä.

»Tulen kyllä», vastasi hän avuttomana.

Palvelija tuli ilmoittamaan, että vanha rouva von Doren oli lähettänyt hakemaan neiti Marie Agnesta.

Mara ilmoitti tulevansa heti.

Jäljellejääneet ystävät katsoivat toisiansa hänen mentyään.

»Me olimme liian karkeita», sanoi Oda pahoillaan, »Tämä Peterin uusi ilmestyminen on tietenkin häntä järkyttänyt, vaikka kihlaus on ollutkin niin kauan purettuna, eikä pitkään aikaan sitä ennen enää ollut mikään kihlaus. Fritz, kuinka saatoitkin ottaa sitä puheeksi.»

»Mutta, kultaseni, sinähän se aloitit ja pakotit meidät mukaan.»

»En tiedä, Mara saa tällä kertaa minut suorastaan itkemään. Minusta on niin järkyttävää, kun hän on tällainen. Tekisi mieli pitää häntä oikein hyvänä eikä melkein tahdo uskaltaa häneen edes katsoa.»

»Mikä siinä lienee», murahti Oskar. »Minä menen hakemaan pikkuruisen.
Missä hän on? hyvä on, jaa… Se on merkillistä elämää tämä elämä.»

Niin ajatteli Marakin istuessaan jälleen isoäidin vuoteen ääressä. Vanhus nukkui enimmäkseen, mutta niin pian kuin Mara liikahti, avasi hän silmänsä ja sanoi:

»Joko sinä taas tahdot lähteä pois?»

»En, minä jään mielenäni, isoäiti.»

Hän itse oli niin väsynyt, että nukahti myöskin, mutta herasi pian taas, kun vanhus huusi ääneen hänen nimeänsä, ja kun Mara kumartui hänen puoleensa, sanoi hän melkein hellästi:

»Minä luulin, että sinä sittenkin olit lähtenyt. Missä sinä olit?
Münchenissäkö?»

»En. Täällä sinun luonasi. Mutta minä nukahdin hiukan. Suo anteeksi.
Minä olin kai väsynyt.»

»Vai olet sinä väsynyt. Pitävätkö ne kartanossa edes kunnollista huolta sinusta? Onko sinulla kaikki?»

»Kaikki, isoäiti.»

»Soo, soo. Onko herra Brente jo ollut täällä? Merkillisen miellyttävä mies, Marie Agnes.»

Ja hetken kuluttua hän lisäsi:

»Miksikähän ei hän häntä huoli. Mutta hän tahtoi kai saada juuri sen toisen, Rasmussenhan kai sen nimi oli. Herra Brente sanoo, että hänestä lopulta sittenkin olisi tullut kunnon mies.»

Ja taas hetken kuluttua:

»Sehän on oikeastaan makuasia», puheli hän itsekseen. »Minusta käsittämätöntä, mutta että hän milloinkaan hänestä luopuu, kuten herra Brente arvelee, sitä minä en usko, siksi on hän liian sitkeä. Me Dorenit emme luovu aatteistamme. Sehän minua hänessä on aina niin miellyttänyt.»

Mara kuunteli henkeään pitäen. Kääntyikö maailma nurin?

Kahviaterian jälkeen tuli tosiaan herra Brente ja istui tunnin ajan vanhuksen vuoteen ääressä.

Mara teki pitkän kävely retken yksinään, ja illalla istuivat he jälleen kaikki yksissä. Kun ei keskustelu tahtonut oikein sujua, pelattiin whistiä.

Seuraavana aamuna huomasi Mara jännityksellä odottavansa postia.

Ja kun palvelija heidän istuessaan piirissä toi hänelle hopeisella tarjottimella kirjeen Peteriltä, tunsi hän punastuvansa hiusmartoa myöten.

Hän nousi ylös ja meni ulos kirjeineen kuin salaista aarretta vieden.

Mutta jo eteisestä pyörti hän, tuli takaisin seurusteluhuoneeseen, istuutui äskeiselle paikalleen ja sanoi levollisesti:

»Peter ja minä olemme myöskin tavanneet toisemme. Hän kävi Knudia ja minua tervehtimässä Münchenissä. Ja ajatelkaa, Hansenin käsikirjoituskin on jälleen löytynyt.»

»Mitä ihmettä!» huudahti Fritz.

»Miten sitten, mistä…?» kysyi Oda henkeään pitäen.

Mara selitti sen heille ja kertoi matkustaneensa takaisin yhdessä
Peterin kanssa Hampuriin saakka.

»Hän halusi lähettää minulle vielä yhden sävellyksen. Se on kai tässä.
Ah, on niin ihanaa, että hän on jälleen oikealla tolalla.»

»Sangen ihanaa», sanoivat Fritz ja Oda yhtaikaa.

»Nyt hänen edessään varmaan on ihana, suuri elämä.»

»Luonnollisesti», huomautti Fritz.

»No, ja entä Knud», sanoi Oda, »eikö hän ollut onnellinen? Saako hän sen nyt myydyksi?»

»Kyllä, toivottavasti. Hänestähän on myöskin tullut oikein kunnon ihminen.»

»Niin tietysti. Ei, mutta totinen paikka! Minun tyytyy vielä vartavasten matkustaa Hampuriin tapaamaan Rasmussenia. Hänen täytyy kertoa minulle tuo käsikirjoitusjuttu. Niin tarumaista ei minulle eläissäni ole sattunut. Joko sinä taas menet isoäidin luo, Mara?»

»Jo. Minä luen hänelle ääneen. Hyvästi siksi aikaa.»

»No, paistakaa minulle haikara!» puhkesi Oda puhumaan. »Ensi kerralla kertoo hän meille yhtä levollisesti, että Peter nyt on Frida Thomsenin onnellinen sulhanen, ja sanoo sitten: 'ah, kuinka sydämestäni minä suon hänelle sen onnen!' Fritz, onko se enää ihmismäistä?»

»Ah, Oda, sinä et vieläkään ymmärrä Maraa. Jos hän sanoo suovansa hänelle sen onnen, niin hän sen todella suo, ymmärrätkö? Hän ei näet milloinkaan tee muuta kuin mitä ajattelee, kun me toiset teemme sitä niin monia tuhansia kertoja, ettemme lopulta enää tiedä, mitä oikeastaan todella tarkoitamme, mitä emme. Ei, tuo Hansen! Minun täytyy ratsastaa Oskarin luo. Mitähän hän sanoo? Oikeastaan pitäisi meidän viettää rantajuhla Oskarin luona jälleen kaikkien yhdessä, ja Knud lukee jälleen ja Peter…»

»Istuu Frida Thomsenin kanssa… Ei, Fritz, niin viehättävä kuin laulajatar onkin ja vaikka käsitän sen Peterin puolelta, jos hän ehkä on hänen lumoissaan, siihen peliin minä en sentään tule.»

Mara oli lukenut isoäidille ja kulki sitten kylän läpi kirkkomaalle, ja siellä hän vanhan lehmuksen alla luki Peterin kirjeen. Hänen kätensä vavahtivat hiukan kirjettä avatessaan. Hän ajatteli viimeisiä häneltä saamiaan täynnä katkeruutta ja kylmyyttä olevia kirjeitä. Saattaisiko hän niitä milloinkaan unohtaa? Hän tunsi vielä kylmyyden ja pimeyden henkäyksen, joka oli kuohunut häntä vastaan, kun hän vain otti käteensä pienen, pitkulaisen, Hampurista saapuneen kirjekuoren. Mutta tästä kirjeestä huokui häntä vastaan lämpöä ja kaipuuta jo ennen kuin hän sen lukikaan, ja sitten luki hän sitä, kauan, kauan, ja hänestä tuntui kuin kuulisi hän suuren sinfonian uudelleen.

»Yhä syvempien itsetuntemuksen vesien läpi täytyy minun käydä», kirjoitti hän. »Yhdessäolo Knudin kanssa on minua jälleen järkyttänyt mitä syvimmin, ja yhä enemmän, huomaan, kuinka hän on suuripiirteinen ja syvä ihminen, joka vain peitti todellisen luontonsa herttaisella pintapuolisuudella. Ja sen rinnalla näen minä itseni kahlejalkaiseksi, niin epävapaaksi ja pieneksi. Oi Mara, minä olin luullut, ja hänhän oli sen sanonutkin, että hän aikoja oli sulattanut mielessään käsikirjoituksensa menetyksen. Mutta kun minä sen nyt toin hänelle, ja hän käsitti, että se todella oli hänen tärveltymätön ja pelastettu työnsä, niin ajattele, hän oli vähällä mennä tainnoksiin! Hän istui ihan kalmankalpeana ja puristi salkkua poveaan vastaan ja tuli vasta pitkän kotvan kuluttua ihan täysiin tajuihinsa! Minä olin niin järkytetty ja sanoin hänelle, että sitä sentään en ollut aavistanutkaan. Silloin huusi hän vapisevalla äänellä: 'Et, ystäväni, sinä et ole aavistanut, että tämä oli minun ensimmäinen todella kelvollinen työni täydelleen tuhlatun elämän jälkeen ja että sen häviäminen merkitsi minun tuhoani! Sitähän et saattanut aavistaa!'»

»Voit ajatella, kuinka nämä sanat minua masensivat. Se oli hirveän katkeraa, mutta minun täytyi sanoa hänelle, että tiesin sen olevan mestariteoksen, vieläpä enemmän, osan häntä itseänsä, jonka ilomielin näin tuhoutuvan. Ja sillä hetkellä ajattelin: kuinka onnellinen mies olisin ollut, jos tuona yönä olisin heittänyt oman tekeleeni tuleen ja pelastanut hänen teoksensa ja voinut sen antaa hänelle ja sanoa: 'tässä on sinun mestariteoksesi! Tässä on sinun voittosi!'»

Mara lakkasi lukemasta. Hänenkin täytyi ajatella, kuinka olisi ollut, jos Peter olisi näin menetellyt. Mutta mitä oli isä Häberle silloin hänestä sanonut? Hänen täytyy vaipua ihan pohjaan saakka, ennen ei hän opi tuntemaan korkeuttansa. Niin, Peter oli liian kauan rakastanut vain itseänsä, sitä ei soviteta vain yhdellä ainoalla hetken hyvällä teolla, se sovitetaan vain syvillä, ankarilla, vuosikautisilla kamppailuilla. Suuret, näkymättömät suojelushenget olivat johtaneet häntä oikein.

Hän luki edelleen:

»Minusta on nyt aivan käsittämätöntä, että Knud saattaa antaa minulle anteeksi. Mutta hän pyrki vielä väittämään tehneensä väärin, että oli silloin niin häirinnyt minun työtäni. Hän oli kuitenkin niin vuoren varmasti uskonut minun musiikkiini, että hän oli ollut kuohuksissaan siitä, että tuhlasin aikaa kirjoitteluun. Ja ajattele, tavallaan on Knud vienyt minut takaisin musiikin alalle! Hän löysi silloin huoneestani poisheittämäni sävellyksen ja otti sen talteen. Se oli ollut häneltä kauan unohduksissa, mutta sitten kuuli hän Frida Thomsenin laulavan Hampurissa ja vei tuon sävellyksen hänelle ja pyysi laulamaan. Sitten raahasivat he minut konserttiin ja, Mara, kun silloin kuulin tuon laulun, niin luulin sydämeni pakahtuvan tunteiden kuohusta. Silloin kuulin sinfoniani ensimmäiset kohisevat sävelet ja ensimmäisen valtavan kutsun takaisin musiikin alalle taas vuosien takaa. Ja kuinka kauan sokeassa itsepintaisuudessani kuitenkin harasin vastaan! En lainkaan osaa käsittää nyt, että kaikkeinkorkein Mestari enää minun salli lainkaan mitään luoda, kun olin ollut niin uskoton joka suhteessa. Knud ei ollut uskoton, mutta minä olin vähällä syöstä hänet turmioon. Mikä häntä kuitenkin sitten Amerikassa ylläpiti? Mara, hänen rakkautensa sinuun, hänen suuri, pyhä rakkautensa, josta minä kerran saatoin olla niin lapsellisen mustasukkainen. Knudin ja minun välillä on nyt kaikki jälleen selvää ja hyvin. Minä vein vielä samana iltapäivänä hänen kertomuksensa hänen kustantajalleen, ja illalla oli meillä suuri juhlahetki ensin alakerran ravintolassa sinun 'Merenhyrskysi' edessä, joka on niin suurenmoisen kaunis! Sinähän meistä kolmesta olet kaikessa hiljaisuudessa tehnyt mestariheiton, sen tunnustimme Knud ja minä toisillemme, kun kilistimme lasiamme sinun suuren taideteoksesi ääressä. Ja sitten juhlimme kantasalissa. Isä Häberle soitti IX:stä. Minusta tuntui koko ajan kuin olisit sinä mukanamme, sinä, meidän suojeluspyhämme. Mara, milloin, milloin saan nähdä sinut jälleen? Oi, sinä et tiedä, et voi tietää, vai oletko kuullut senkin sinfoniastani — kuinka, sinua kaivaten huudan!»

Jälleen antoi Mara kirjeen vaipua ja katseli silmät suurina avaruuteen.

Kyllä, kyllä hän oli sen kuullut, tuon huudon, mutta se oli hänelle vielä niin uusi, ettei hän suorastaan saattanut käsittää, koskiko se todella häntä. Hän pudisti päätänsä. Ei saattanut sitä uskoa. Eikä uskonut enää itseensä — nyt oli liian myöhäistä. Elämän toukokuu kukkii kerran eikä sitten enää, ja hän oli vanha, väsynyt, raadannan rasittama ihminen. Hän ei ollut onneton. Ei, hän oli löytänyt enemmän kuin rakkaus ja onni on, hän oli tiennyt jo kauan, missä elämän salaisuus piilee ja mikä suuren arvoituksen ratkaisu on. Hänen elämänsä oli ihanaa, hän ei halunnut sitä toisenmoiseksi. Ei, ei. Mutta tätä vaivan ja työn elämää — hänen kanssaan yhdessä — halusiko hän sitä?

Miltä mahtaisi tuntua, jos äkkiä kohtaisi pitkällä, yksinäisellä maantiellä kuolleeksi luullun rakkaimman ystävänsä, ja tämä äkkiä seisoisi ilmielävänä edessä ja levittäisi sylinsä juuri kun toinen tuntisi olevansa taivaltamassa ypö-yksin?

Mara sulki silmänsä ja eli tämän elämyksen.

»Missä sinä olet ollut niin kauan?» kysyi hän ystävältään.

Ja tämä vastasi:

»Minä olen vaeltanut ja taivaltanut tuskassa ja yksinäisyydessä niinkuin sinäkin, paljoa suuremmassa tuskassa kuin sinä, sillä minulla oli syy taakkana ja olin koditon ja toivoton, mutta minä olen kulkenut halki aavikoiden ja läpi syvien vesien jälleen tavatakseni sinut! Entä nyt?»

Mara nousi paikaltaan ja asteli pitkin askelin pois. »Niin, entä nyt?» ajatteli hän ääneen.

Sitten istui hän jälleen isoäidin vuoteen ääressä ja luki kärsivällisesti Walter Scottia ja Dickensiä, vanhuksen lempikirjailijoita, ja vanhus nukahti. Mutta usein, kun Mara katsahti kirjasta ylös, olivat isoäidin silmät, katse suurena ja omituisena, kohdistuneet häneen.

Vanhuksen tila ei muuttunut. Usein luulivat he kuoleman tulevan noutamaan hänet unessa, kun hän makasi niin hiljaa ja kokoonkutistuneena. Mutta sitten aukenivat taas silmät niin terävinä ja kirkkaina, vain ajatukset alkoivat mennä yhä enemmän sekaisin. Hän näytti elävän paljon nuoruudessaan ja vaeltelevan miehensä kanssa, jota hän mainitsi nimellä »rakkahin Doren», ympäri Bucheneckia. Ludwigista puhui hän merkillisen ankarasti, Minetten ja tämän tyttäret näytti hän kokonaan unohtaneen.

Mara oli ollut talossa jo kaksi viikkoa. Peteriltä sai hän kirjeitä joka päivä. Fritz ja Oda eivät olleet sitä huomaavinaan, vaikka Mara nyttemmin puheli siitä ihan vapaasti. Hän vastasi joskus pari ystävällistä sanaa, mutta ei Peterin pyyntöön saada tulla.

Eräänä päivänä sanoi isoäiti äkkiä kirkkaalla äänellä:

»Marie Agnes, ainako sinä vielä pysyt kiinni siinä, siinä herra
Rasmussenissa? Etkö sinä ole vielä hänestä luopunut?»

Mara katsoi vanhuksen ohi kauas, kauas etäisyyteen ja sanoi sitten hiljaa ja tyynesti:

»En, isoäiti.»

»Soo, soo.»

Ja hetken kuluttua: »Ratsumestari Brentehän sanoo, että hänestä on tullut kunnon mies. Musiikkiprofessori tai jotakin semmoista, sangen hyvä kosijaksi. Sitähän ei silloin voinut tietää.»

»Ei, sitä ei voinut tietää.»

»Te olitte kerran riitaantuneet, eikö niin? Siinä oli joku kolmas, sanottiin minulle.»

»Ah, ei, isoäiti, me olimme vain itse, me itse tärvelimme kaiken itseltämme.»

»Soo, niin, semmoistahan kai joskus sattuu.»

Molemmat vaikenivat taas. Sitten tuli Oskar vapauttamaan vuorostaan
Maraa ja kun hän tunnin kuluttua palasi isoäidin luota, katsoi hän
Maraa hiukan hämillisenä.

»Tiedättekö, mitä hän minulle sanoi? 'Milloin oikeastaan tuo herra Rasmussen kunnioittaa minulla käynnillänsä? Pitkää aikaa ei minulla enää ole jäljellä.'»

»Kuinka merkillistä», sanoi Mara.

»Niin, lystikästä tosiaan.»

Sen sanottuaan riensi Oskar kunnaanrinnettä alas niin nopeaan kuin jalat kannattivat, ajoi Dremmelshofiin ja kirjoitti Peterille, että tämän pitäisi tulla heti.

Ja niin seisoi Peter kahta päivää myöhemmin äkkiä Maran edessä, kun tämä tuli ulos Ruusulasta.

Mutta Mara ei ollut kummastunut. Vain että Peter teki häneen jälleen ihan uuden vaikutuksen, melkein liikuttavan, niin hiljaisen, hyvän ja koruttoman…

»Minä ajattelin, että sinä kerran tulisit», sanoi Mara ystävällisesti.
Peter vain katsoi häntä äänettömänä.

Sinä iltana piti isoäiti pitkän puheen Maralle. Hän luuli häntä
Fritziksi.

Hän tarttui hänen käteensä ja sanoi:

»Fritz, kun Marie Agnes pysyy aikomuksessaan mennä naimisiin musiikinprofessorinsa kanssa, niin haluan minä, että hänen kapionsa valmistetaan minun puolestani. Te voitte sitten pitää päivälliset, minä olen juhliin liian vanha. Mutta arvonmukaisesti on teidän ne pidettävä. Puutarhuri ja metsänhoitaja tehkööt tehtävänsä ja kirkosta kotia saakka pitää teidän rakentaa kunniaportteja. Klaassen kyyditsee nuorikot sitten asemalle. Kesällä voivat he sitten asua Ruusulassa. Ratsumestarihan sanoo, että hän, professori, antaa talvella suuria konsertteja Wienissä ja Berlinissä. Sinun täytyy siis myöskin pitää huolta hyvästä pöytämusiikista, Fritz. Ja toimita minulle kirkkoon isäsi turkit; kun on niin vanha kuin minä, niin kylmettyy helposti. Mutta mitä sinä itket, poikani? Onko pikku Marie Agnes kipeänä? Marie Agnes oli myöskin suloinen pikkulapsi, mutta hänen vanhempansa kuolivat peräti liian aikaisin, peräti. Hän oli niin ihmeellinen tyttö. Sitä taiteilijapuuhaa minä nyt en kerta kaikkiaan ymmärtänyt. Mutta senvuoksi ei sinun pidä itkeä, Marie Agnes, rakas lapsi! Onko sinun professorisi oikeastaan täällä?»

»On, isoäiti, hän on täällä.»

»Tulkoon huomenna minua tervehtimään. Minä nousen huomenna ylös, minä voin paljoa paremmin. Fritz, sinä voit tuoda morsiusparin luokseni kello yksi. Yksinään heidän ei hevin sovi käydä vierailulla.»

Mara lähti vanhuksen luota syvästi liikutettuna.

Seuraavana päivänä pyysi hän puhelimitse Peteriä tulemaan Dremmelshofista ja kysyi, eikö hän ystävällisesti tahtoisi käydä isoäitiä tervehtimässä.

Itse jäi hän Odan luo.

Fritz meni Peterin kanssa vanhuksen luo, joka oli puettanut ylleen mustan silkkipuvun ja istui sohvalla.

Hän näytti voivan paljoa paremmin. Fritz kertoi jälkeenpäin Odalle, että hän oli ollut Peterille erittäin kohtelias, mutta lopulta pannut silmänsä kiinni ja sanonut ääneen: »Moitteeton käytös.»

Silloin olivat he lähteneet pois, mutta vanhus oli lähettänyt Miinan perään vielä sanomaan, että oli tultava toistekin.

Kun Peter tuli lähipäivinä Bucheneckiin aamiaisille, kävi hän uudelleen isoäidin luona viipyen lähes puoli tuntia. Ja sitten tuli hän noutamaan Maraa kävelylle, ja he kuljeksivat yhdessä läpi syksyisen metsän ja alastomien kenttien.

»Aivan kuin kaksi vanhaa hyvää toveria», sanoi Oda peräti pettyneenä, »ei merkkiäkään rakkaudesta.»

Mutta Peteristä ja Marasta tuntuivat nämä tuntikautiset kävelyt vain kuin lyhyeltä silmänräpäykseltä. Heillä oli kerrottavana toisilleen monien vuosien elämykset ja vaikkeivät he sanallakaan koskettaneet entistä suhdettaan, niin oli heille tämä yhdessäolo kuin aivan uusi, ihmeellinen onni. He kulkivat rinnakkain kuin unessa, jota he eivät millään hennoneet keskeyttää tai häiritä.

Eräänä päivänä olivat he kulkeneet metsän läpi sen vanhan penkin ohi. Siitä kulkivat he ääneti kuin varpaillaan. Sitten kulkivat he peltojen yli eräälle kunnaalle, josta saattoi kaukaa nähdä kapean, kimmeltävän viirun, meren.

He istuivat kiville ja katsoivat ulapalle. Ja sitten sanoi Peter:

»Pian täytyy minun mennä meren yli ja kolmen päivän päästä Kieliin.
Mara, tiedätkö, että minä joskus ajattelin tullessani tapaavani sinut
Dremmelshofin emäntänä.»

Mara katsahti häntä hämmästyneenä.

»Sitä sinä et toden teolla koskaan ajatellut.»

»En, mutta äärettömässä yksinäisyydessä kuvittelee kaikenlaista. Knudille minä olin todellisuudessa aikanani mustasukkainen, hän kun on niin lahjakas ja herttainen.»

»Merkillistä, minä en voi käsittää mustasukkaisuutta, en ole sitä koskaan käsittänyt ja pidän sitä niin tuhmana ja huonona.»

Peter oli vaiti.

Hän aikoi sanoa: »sitten et ole kai koskaan itse rakastanut niinkuin toiset ihmiset rakastavat», mutta sana kuoli hänen huulilleen, sillä hän tiesi hyvin, että se ei ollut totta.

Ahdistava tuska painoi hänen sydäntään. Oliko hän todellakin kadottanut
Maran?

Päivästä päivään, hetkestä toiseen oli hän odottanut jotakin rohkaisua Maran puolelta, mutta tämä tuntui loittonevan yhä kauemmaksi eikä Peter tiennyt kuinka saattaisi kahden viikon kuluttua palata Amerikkaan — ilman häntä. Tiesipä päinvastoin, että hän ei sitä kestäisi.

Syysauringon paisteessa loistivat pyökkimetsät purppuranpunaisina, mutta kultainen muhkeus täytti sydämen kuoleman ajatuksilla.

Ja Mara istui hiljaa kädet sylissä.

»Mara», sanoi Peter silloin hiljaisella äänellä, »etkö siis enää voi minua rakastaa?»

»Ah, Peter», vastasi Mara, »se on liian myöhäistä. Etkä sinä enää tarvitse minua. Pääasiahan on, että musiikki on saanut sinut takaisin. Sinä ansaitset vielä niin paljon onnea. Mitäpä sinä minulla tekisit!»

»Minä tahtoisin tehdä sinun hyväksesi kaikki, mitä toinen ihminen voi tehdä toisen hyväksi, jota hän rakastaa yli kaiken maailmassa. Mara, minä kuolen ilman sinua!»

Mara ei uskaltanut katsoa häneen.

He istuivat ihan likekkäin ja katsoivat etäisyyteen.

»Etkö tahdo vielä kerran yrittää minun kanssani?» sanoi Peter taas. »Sinunhan ei tarvitse muuttaa mitään omasta elämästäsi. Minun hartain pyrkimykseni on saada kotimaassa joku paikka, mieluimmin Münchenissä. Minä tahtoisin perustaa taiteellisen orkesterin — parisilaisen concert rougen malliin — ja me eläisimme aivan niinkuin ennen, asuisimme köyhien parissa kantasalissa, vain se eroa, että sallisit minun kantaa sinua käsilläni ja huoltaa sinua, Mara, ja koettaa sovittaa jälleen kaikin, kaikki! Sinä saat kehittää taidettasi vapaasti, missä ja miten tahdot, kun me vain yhdessä kulkisimme tähtiä kohti niinkuin ennen! Sinä olet minun pyhä lempeni! Minä sävellän sinulle! Joka sointu, joka sydämestäni lähtee, tapaa kotinsa sinun sydämessäsi, kaikki, kaikki, mitä luon ja laulan, kuuluu vain sinulle, eikä koskaan, ei koskaan enää tule kolmatta olemaan meidän välillämme. Sinä et tiedä, kuinka olen kärsinyt.»

»Tiedän, Peter, ja nyt näenkin selvään, että tein sinulle kauheaa vääryyttä, kun yllytin Knudia kilpailemaan kanssasi, mutta sinä hyväksyit sen heti, ja minun onnettomuuteni on, että aina uskon ihmisen sanaan, ja me olimme sisäisesti, Peter, jo olleet niin kauan erillämme, etten enää tiennyt sitä enkä tätä. Sinunkin on annettava minulle niin paljon anteeksi, voitko sinä?»

»Minun sinulle? Oi Mara, etkö sitten tahdo, etkö voi yrittää vielä kerran minun kanssani?»

Hän kietoi käsivartensa Maran ympäri arkana ja pyytävänä.

Mara antoi sen tapahtua.

Äkkiä alkoi hän itkeä, pani kätensä kasvojensa eteen ja itki.

Hän itki niin sydäntä vihlovasti, että hänen ruumiinsa hytki.

Hän oli aivan suunniltaan.

»Minä en usko, että voin, Peter», nyyhki hän katkonaisesti. »Minä en saattaisi enää kulkea noin vain sinun sivullasi, niinkuin kaikkina niinä vuosina. Siksi olen sinua liian hurjasti rakastanut.»

Peter ei voinut vastata, puristi vain häntä lujemmin, ja Mara painoi päänsä hänen olalleen.

»Niin hurjasti», toisti hän kyynelten valuessa, »sitä sinä et kai oikein tiennytkään, etkä tahtonutkaan tietää, ja minä rakastin kuitenkin sinua niin hurjasti.»

Oli kuin hän ei olisi voinut keksiä mitään muuta sanaa, ja Peter oli niin järkkynyt tästä äkkipurkauksesta, joka nyt kuin vuosia patoutunut virta äkkiä ryöppysi yli, ettei hän osannut muuta kuin sanattomana häntä puristaa.

»Ja sitten, kuinka kauheasti sinua kaipasin», voihki hän vielä. »Sinun sieluasi, jonka sinä olit antanut minun käsiini, mutta kuin sinettiin pannun salaisuuden, kuin iäksi sulkeutuneen kiven. Minä en voinut sitä heittää pois enkä jaksanut enää kantaa. Se musersi ja tuhosi minun elämäni ja teki minut kelpaamattomaksi kaikkeen, ihmisille, taiteelle… kenelle olen jotakin ollut, mitä aikaansaanut? En mitään, en mitään… Olin nääntyä ensimmäisenä kesänä… ja sen jälkeen on voimani ehtynyt. Mitä sitten vielä minusta tahdot? Luuletko, että minä vielä voin rakastaa?»

»Luulen! Luulen, ettei kukaan ihminen maailmassa voi niin rakastaa kuin sinä, niin syvästi, niin kuumasti, niin pyhästi ja niin ikuisesti! Onnellinen se mies, joka sinut kohtaa!»

Mara loi silmänsä häneen ja he katsoivat toisiaan syvään, ääneti ja kauan.

Näkivätkö he toisensa ensimmäisen kerran?

Näköpiirin äärellä vaipui aurinko mereen kuin tulipallo. Tuulenpuuska suhahti kunnaan puissa.

Tuli ilta.

Mara ja Peter nousivat ja kulkivat käsikkäin ääneti verkkaan kotiin.

He kulkivat syvässä hiljaisuudessa niinkuin ihmiset jotka juuri ovat yhdessä eläneet suurinta tai seisoivat aivan lähellä suurimman edessä. Näin kulkivat he aina Ruusulaan saakka, ja Mara sanoi:

»Tuletko mukana sisään?»

»Tulen», vastasi Peter.

Huoneessaan otti isoäiti heidät vastaan lampunvalossa. Hän oli jälleen ylhäällä ja istui sohvallaan. Hän katsoi kirkkaasti ja selkeästi Peteriin, kun he nyt yhdessä astuivat sisään.

»Olin juuri lähettänyt teitä hakemaan», sanoi hän. »Tehän ette niin pitkään aikaan ole olleet luonani. Se ei ollut hyvin tehty. Tahtooko hän nyt vihdoinkin kerran soittaa minulle jotakin, Marie Agnes? Herra Brentehän sanoo, että hän osaa niin hyvin.»

Mara oli istuutunut hänen viereensä.

Nyt katsoi hän Peteriin.

»Sen tekee hän varmaan kernaasti, isoäiti.»

»Kyllä, jos vain saan», vastasi Peter. Hän silmäsi ympäri huonetta. Eräässä nurkassa seisoi vanha, ruskeaksi kiilloitettu spinetti. Peter aukaisi kannen, istui soittokoneen ääreen ja painoi hellävaroen ja hiljaa koskettimia.

Se oli ikivanha soittokone, mutta ääni oli kirkas kuin vanhan hopeisen kehon, ja Peterin mestarikäsien pitelystä levisi siitä hiljaiseen huoneeseen helkettä ja sointua, kuin laulaisivat enkelit paratiisissa.

Hän sommitteli keveitä, häälyviä säveliä, sitten soitti hän koruttomasti ja yksinkertaisesti: »Ah, onko se mahdollista?» ja seuraavissa toisinnoissa pysytti hän sen pääsävelenä.

Vanhus tarttui Maran käteen ja kuiskasi kuuluvasti ranskaksi: »Hän soittaa sangen hyvin.»

Mara piti vanhaa, valkoista kättä omassaan ja silitti sitä hiljaa.

Peter siirtyi sitten Schumannin »Unelmaan» ja soitti sitten Schumannin »Kun muori ja vaari meni vihillen» niin herkästi, keveästi ja pehmoisesti, ettei Mara ollut koskaan vielä kuullut hänen soittavan sillä tavoin. Hän tunsi suuren rauhan ja rajattoman, pyhän ilon sydämessään.

Sen, mitä Peter ei ollut saanut hänelle sanoilla lausutuksi, sanoi hän nyt hänelle soitollaan. Näissä koruttomissa, herkissä soinnuissa tunsi Mara hänet ja ymmärsi nyt vihdoinkin, että hänestä oli tullut aivan toinen mies, jonka sielu todellakin jälleen pyrki taivasta kohti, kuten hän oli sanonut. Ja näiden yksinkertaisten ja kuitenkin niin mieltäliikuttavien sävelten voimasta luhistui viimeinen erottaja. Nähdessään hänet siinä spinetin ääressä istumassa näki hän jälleen 'pikku Pekkansa'. Silloin tunsi hän äkkiä saattavansa jälleen kulkea hänen rinnallaan, mihin ikinä hän menisikin. Se ankara jännitys, jossa hänen sielunsa oli viime ajat ollut, höltyi vihdoin ja soiton siivet kantoivat hänet jälleen Peterin sydämelle…

Vanhus oli sulkenut silmänsä.

Mutta hän ei nukkunut, hän tuntui kuuntelevan mielenkiinnolla.

Hänen pienet, kuihtuneet kasvonsa kirkastuivat ja äkkiä alkoi hän hennolla, vanhalla, mutta sanomattoman hienolla, kirkkaalla äänellä laulaa mukana:

»Kun muori ja vaari meni vihillen, niin silloin vaari oli sulhanen ja muori oli nuori morsian, oli nuori morsian.»

Mara kuunteli kuin haltioituneena. Hän oli näkevinhän itsensä ja Peterin muorina ja vaarina, täällä omassa kodissaan, näki heloittavia kukkia ikkunalla ja auringonvaloa virtaavan lämpöisenä ja kimaltavana kuin kulta, kuuli lintujen liverrystä ja autuasta iloa ja laulua ja tunsi ensimmäistä kertaa elämässään jotakin suuren, puhtaan, samentumattoman ilon paratiisinlämmöstä.

Kun Peter lakkasi soittamasta, hyräili vanhus vielä hiljaa itsekseen, ei voinut lainkaan luopua sanoista — »oli nuori morsian». — Äkkiä kohotti hän päätään ja katsoi Maraa ja Peteriä.

»No, oletteko te nyt niin pitkällä, lapset? Siinähän oli kai jotakin vaikeutta välillä, minä olen unohtanut, olen niin vanha… Mutta kun nyt olette tulleet hakemaan minun siunaustani, niin sen myöskin saatte. Jumala antaa meille armossaan kaikki syyn anteeksi. Oletteko jo toimittanut ilmoitukset? Marie Agnes, minä olen liian vanha tulemaan mukaasi kapioitasi hankkimaan, mutta ehkä sinä menet Ludwig-sedän ja Minette-tädin kanssa Hampuriin. Hampurista mekin hankimme kapiomme, kun olimme morsian ja sulhanen… Niin, niin, ne vanhat ajat! Marie Agnes oli niin toisenlainen kuin minä… Mutta hän on kuitenkin ollut minulle niin paljon, sillä hänellä on Dorenien luonne, ja hänen sulhasensa on miellyttävä mies ja suuri taiteilija. Lapset, vieläkö te olette täällä? Milloin te oikeastaan menitte kihloihin?»

Mara katsoi Peteriä, joka seisoi hänen vierellään, tarttui hänen käteensä ja painoi sitä sydämelleen.

»Tänään, isoäiti», sanoi hän hiljaa.

Silloin puristi Peter hänen kättänsä niin lujasti kuin ei olisi ikinä aikonut laskea irti.

»Tänäänkö?» sanoi isoäiti, »kuinka merkillistä, tänään on minunkin hääpäiväni. Minä tahtoisin mielelläni olla teidän vihkiäisissänne, lapset, eikö niitä voisi toimittaa pian?»

»Vaikka heti, isoäiti, vielä tänään, jos tahdot. Peter ja minä olemme valmiit. Me odotamme vain sinun siunaustasi.»

»Jumala siunatkoon teitä, lapset. Saatatko minut nyt vuoteeseen, Marie Agnes, minä olen hiukan väsynyt. En ole näet enää ihan nuori, herra Rasmussen. Hyvää yötä… Te soititte sangen kauniisti, se oli sangen rakastettavaa teidän puoleltanne… Oo, kiitoksia, Marie Agnes saattaa minut kyllä. Lapseni, pyydä häntä soittamaan vielä hiukan sillä aikaa kuin minä menen vuoteeseen, se tuntuu niin suloiselta.»

Mara saattoi vanhan rouvan tämän makuuhuoneeseen, ja viereisestä huoneesta kuuluivat jälleen vanhan spinetin herkät soinnut.

»Hän soittaa niin kauniita lauluja», kuiskasi vanhus. »Nyt, mikä tuo on… 'Olen väsynyt, menen levollen' — ah kuinka kaunis. Sitä pitää joka ilta rukoilla. Sitä pitää teidänkin aina yhdessä rukoilla, olkaa vanhoja tai nuoria, Marie Agnes. Hyvää yötä, rakas lapsi. Tahdotko vielä jotakin?»

»Vain kiittää sinua ja pitää sinua kerran hyvänä, isoäiti… Hyvää yötä.»

Hiljaa palasi Mara viereiseen huoneeseen.

Peter istui spinetin ääressä soitellen. Mara tuli hänen viereensä ja laski kätensä hänen olalleen. Silloin hypähti Peter ylös, levitti sylinsä, ja Mara painoi ääneti päänsä hänen povelleen. He syleilivät toisiansa kauan…

Viereisessä huoneessa rukoili vanha rouva von Doren kuuluvalla äänellä:
»Sinun armosi ja Jeesuksen veri sovittaa kaiken syyn.»

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOLMAS ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KOLMAS

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE