Hyväntekijä
Date: 2026-04-26T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Hyväntekijä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Hyväntekijä

Kertomus kauneuden palvojasta

Author: Helvi Hämäläinen

Release date: April 26, 2026 [eBook #78553]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1930

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78553

Credits: Tuula Temonen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HYVÄNTEKIJÄ ***

language: Finnish

HYVÄNTEKIJÄ

Kertomus kauneuden palvojasta

Kirj.

HELVI HÄMÄLÄINEN

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1930

1.

— Tuota en saa enää katsella, tuota kuuta näin. On kummallista, etten ennemmin ole huomannut kelmeätä, vaalealäikkäistä kuuta. On kuin ei sitä mistään voisi nähdä juuri tuollaisena, vaan ainoastaan tästä paikasta, juuri tämän ikkunan luota, kun tuo verho riippuu noin, kun näin nojaan tähän pöytään. Voihan sen nähdä ulkonakin, valkoiset, pirstautuneet pilvet voi nähdä myöskin ulkona. Mutta minusta on tärkeätä, että juuri näin sen näen, että on nämä samat seinäpaperit, saman huoneen ilma, kello — hupsua, että kellokin ja tuolit — tässä ympärillä, lähelläni.

Nuori mies seisoi tukien kättään pöydän kulmaan. Pöydällä oli kirjoja, sinistä paperia ja kyniä, kaikki järjestyksessä, moitteettomassa ja turhassa järjestyksessä niinkuin ei mitään olisi liikutettu pitkiin aikoihin. Kuitenkin huone oli nuoren miehen asuinhuone; hän pukeutui siellä kiireisesti, hän käytti sitä lueskeluun ja seurusteluun.

Hän oli vaaleaihoinen, ruskeatukkainen, vähäpätöiseltä näyttävä henkilö, kasvot kalpeat, luomissa ja ohimoilla runsaasti ristikkäisiä suonia, koko olemuksessa heiveröisyyttä, heikkoutta, kenties vivahdus hupsumaisuuttakin.

— Ovat saaneet päähänsä, mistä sen ovatkaan saaneet, että on syksyllä lähdettävä. Mistä sellainen ajatus näin äkkiä tulla pöllähti! Kahdeksi vuodeksi. Ja vaikka palaankin takaisin ja sen koko ajan tiedän, ovat nuo kaksi vuotta minulle piinaa. — Hän oli lähdössä H:gin kaupunkiin holhoojansa määräyksestä mahdollisesti tämän liikkeessä olemaan ja työskentelemään parisen vuotta osittain liike-elämään tutustuakseen, osittain myöskin ryhtyäkseen jatkamaan lukujaan, jotka aikoja olivat olleet pysähdyksissä, jonkin turhanpäiväisen seikan vuoksi, tai kenties aivan ilman syytäkin.

— Joka kerta täältä poissa ollessani — sen olen huomannut — muistan tätä täällä, ja sydämeeni koskee, kun näitä lempeitä puita ja ruohikoita, jokaista kivennuppulata myymälän edessä ajattelen.

Nuori mies muisti ahdistuksen tunteen, joka hänellä aina oli ollut kaupungissa: hän kutistui kokoon, talot, suuret, sileät kivineliöt, reklaamit, kiire, katulamput, keinuvat lasilamput, talojen numerot puristivat hänet kokoon. Hän oli ahdistunut, ei tuntenut itseään iloiseksi eikä voimakkaaksi, ennenkuin jälleen oli täällä, missä ei kukaan saanut mitään muuttaa, missä tuo amme seisoi tuossa paikallaan niin kauan kuin hän tahtoi, missä hän tiesi, että pihlajan voi korkeintaan kaataa myrsky, mutta että se muuten varmasti seisoi portilla tuttuna, sellaisena kuin oli, aina. Viihdyttävää oli, että se seisoi sellaisena aina.

Hän lähti ulos. Tämäkin kostea, vaalea ilma, parkin väkevä, kuiva haju maassa oli hänelle tuttu. — Niin, tuo vaahteran musta runko, heiveröiset, viheriät kukat, jotka nyt näyttivät vaaleansinisiltä, kaste havisevissa puissa vanhan, ihanan kuun alla, kaikki oli läheistä ja vain ikäänkuin täällä mahdollista, ajatteli hän.

Aidan, jonka jäkälä hohti tummansinisenä, lepikön ja kankaan, harmaan kankaan, kosken, jonka vesi heikosti sinersi, jonka vaahto oli sinervän valkeaa, kaiken hän näki nyt läheiseksi ja kalliiksi aivan toisella tavalla kuin ennen. Hän ajatteli lepikköä, puiden tummansinisiä ja vaaleita latvoja, heikosti kosteaa ilmaa, johon pistivät pienilehtiset oksat, taivaan hämärää, lempeästi kelmeää kupua päänsä päällä.

— Kuinka, kuinka — vaihdettava suloinen, vienosti kalpea taivas, puhtaat lehdet, kaikki tämä, mikä on minulle kuin veli, veljen käsivarsi, tutut silmät, vaihdettava likaisen, alhaisen ihmisen seuraan? Kuinka olenkaan kaikesta suoriutuva?

Hän tunsi tulevansa tuskaiseksi. Hän liioitteli reklaamien, jotka hän ajatuksissaan näki hermostuttavan, myrkyllisen värisinä, lamppujen ja kivineliöiden itselleen tuottamaa tuhoa. Hän näki kadottavansa linnut, pörröisinä sulkiinsa kyyristyvät, oksat ja lehdet, joiden kärjet olivat harmaita ja vaaleita, maan, niljakaisen ja tumman, pienet, tutut seikat, jotka hän oli nähnyt monta kertaa, huomannut riemukkaasti, löytänyt. »Armas sinerrys», kalpea taivas, nuoret, vielä kelmeät silmut, joista lehdet jo pistivät epätasaisina esiin, saivat hänet tuntemaan vihlaisevaa alakuloisuutta ja tuskaa, haaveellista, liehuvaa tuskaa, surumielisyyttä, jolla oli väri: vaaleansininen, kelmeä.

Kun hän aamulla heräsi, hän huomasi pukeutuessaan myymälän edessä seisovan hevosen, jolla oli siro, pieni varsa kintereillä — varsalla oli harmaa heinänvärinen harja, jossa oli viheriä vivahdus. Hän oli aina tuntenut eläimiä kohtaan hyvin tunteellista mielenkiintoa. Niinpä hän nytkin nousi heti tuoliltansa ja kiireestänsä huolimatta — oli ennätettävä aamupäivä-junalle — meni ulos. Varsa katsoi häneen isoin, kankein silmin, se liikkui ketterästi, vilkkaasti ja häälyvästi epätasaisella kiveyksellä. Erikoisesti hän rakasti kotieläimiä, koska niiden muodot olivat niin tutut ja yksinkertaiset — nyt tuli hän ajatelleeksi niitäkin. — Nämä hyvät, rauhalliset eläimet, tiet, joiden varsilla kasvaa runsaasti ruohoa ja marjapehkoja, tämä lauhkea, kotoinen ilma on tuleva minulle vieraaksi, ja minkä vuoksi: turhien, kenties ei edes hyväksyttävienkään seikkojen vuoksi. Onko mitään, joka oikeastaan olisi tärkeätä? Ei, arvokasta on vain pilven ihana kelmeys, lehdet, kulunut ruoho. Mutta minun on mentävä laskuja tarkastamaan, minun on joka päivä niitä ajateltava. Onko sitten arvokasta laskujen tarkastaminen? Ilma voi olla sinertävä, kosteus siinä sinertää, mutta nämä vain tarkastelevat laskuja.

2.

— Raskasta on varsinkin tuo harmaus. Se minua ahdistaa, pikkuseikathan ne ahdistavatkin. Harmaa rappaus, tuntuu kuin en sitä kestäisi. Kaikki on täällä alusta alkaen minulle vastenmielistä. — Setäänsä kohtaan nuori mies tunsi vastenmielisyyttä etupäässä hänen kitsastelunsa vuoksi, myöskin sen vuoksi, että tämä ilmeisesti jostakin syystä piti häntä omituisena, epäilyttävänä ja kenties paheksuttavanakin henkilönä. Setä oli leskimies. Perheeseen kuului, paitsi lapsia, lisäksi 18—19-vuotias naissukulainen puolittain palvelijattaren, puolittain kotiopettajan asemassa. Hänet Kristian tunsikin, kolmisen vuotta sitten hän oli ollut perheen mukana lapsentyttönä, kun nämä eräänä kesänä olivat vierailleet tehtaalla. Eräänä iltana hän ja Kristian olivat kuljeskelleet haassa. Nyt Kristian muisti tarkkaan erään puun, jota he olivat katselleet silloin, sen runkoon oli joku iskenyt kirveellä, ja se oli hiukan vino koko puu. Tytöllä oli silloin ollut hiuksissa vaaleanpunainen silkkirusetti ja puku, joka liehui ja jossa oli nauhoja ja liistakkeita. Hän oli vähä väliä kääntänyt kasvonsa Kristianiin ja nauranut, ja Kristian oli aina ottanut heinänkorren maasta, purrut päätä hampaissaan ja taas heittänyt menemään. Nyt oli Liisa tiukassa, harmaassa puvussa, hänen tukkansa ei ollut leikattu, vaan kireästi ylös kammattu, ja miltei ensimmäiseksi Kristian oli pannut merkille, että hän oli arka, puhumaton ja jäykkäliikkeinen. Hänen kasvonsakin olivat ilmeettömät ja ikävännäköiset, harmaat. Pojat, 8—5-vuotiaat, joita hän hoiteli, näyttivät häneen kiintyneiltä. Itseänsä tunsi Kristian hänen nyt pitävän tyhmänpuoleisena, kömpelönä ja ikävänä nuorena miehenä, joka ei ollut missään suhteessa muuta kuin aivan tavallinen ihminen. Tämän Kristian pani mieleensä erikoisesti, että häntä pidettiin aivan tavallisena ihmisenä, ja hän päätti mahdollisimman pian tehdä selväksi ainakin Liisalle, ettei hän ollut aivan tavallinen eikä likimainkaan tavallinen ihminen. Näin hän päätti tehdä osaksi turhamaisuudesta, mutta osaksi myöskin siitä syystä, että tunsi, ettei Liisa itse suinkaan ollut aivan tavallinen ihminen, lastenhoitajatar vain.

Näitä ajatellessaan Kristian huomasi Liisan tulleen huoneeseen; tämä etsiskeli käsityötänsä, löysi sen ja istuutui nojatuoliin. Kristian oli hänen kanssaan jo pari kertaa näin iltapäivisin joutunut olemaan kahden, keskustelu oli liikkunut enimmäkseen jokapäiväisissä asioissa, milloin he eivät olleet kokonaan olleet ääneti. Pöydällä oli sattumalta jokin reklaamipiirustus, Kristian oli sitä katsellut, ja nyt häntä ihastutti ajatus, että siitä saisi keskustelunaiheen, läheisen ja sellaisen, että siitä kyllä näkyisi, ajattelivatko he mitään erikoista itseksensä. Hänkin istuutui, otti paperin ja alkoi sitä tarkastella. Piirustus oli hänestä kömpelö, ja jollei kömpelö, niin naiivi. Se oli jokin villakaupan reklaami, jossa kuvattiin laitumella kulkevia lampaita, kaulassa ruusuköynnös, jonka ruusuissa oli liikkeen nimi. Häntä ärsytti, ettei keksinyt parempaa lähtökohtaa keskustelulle kuin piirustuksessa ilmenevästä mauttomuudesta huomauttamisen. Liisa kohotti hiukan harmaita kasvojansa ja sanoi tasaisin äänin, etteihän toki ollut kysymyskään taiteesta. Hetkisen vaiti istuttuaan Kristian huudahti: Taidetta, siinäpä juuri, juuri tähänhän tahdoin päästäkin. Ei siis taidetta reklaameihin, siinäpä olemme samaa mieltä, vaan jonkinlaista henkevää, älykästä asiallisuutta. — Kristian tunsi itsensä säihkyvän iloiseksi jatkaessaan: Elävien kukkien, luonnon kukkien muoto on aina runollinen. Sepä useimmiten reklaameissa on tyhmää, erikoisen tympäisevää ja tyhmää; niissä on käytettävä neliöitä, suoria viivoja, geometrisia kuvioita. Käyrät, epäsäännölliset viivat ovat aina haaveellisia, kuuluvat eläviin muotoihin. Kukkia ei laisinkaan ole käytettävä sellaisinaan. Ruusu — hän innostui äkkiä tavattomasti —, sanotaanpa, että panen ruusun, hauraan, sinertävän — tuli tyhmyys, suuri, suuri narrimaisuus. Ei pidä yleensä olla pintoja, vaan viivoja, hauraita viivoja… Ruusu, punainen, nehkeä, lehdissä vielä sädehtivä vesi kadottaa kokonaan ihanuutensa, eikö teistäkin, jotakin niin outoa, taivaallista, runollista on elävässä kukassa, että helpompi on laatia ihmisestä hyvä muotokuva kuin kuvata hyvin vain yksi ruusu. Pikkuinen siro ruusu pensaikosta, kukka, jonka terässä on sormenpään laajuinen hedekimppu. Mestariteos. — Mestariteos, miten iljettävästi sanoinkaan, hän ajatteli samassa. — Koristetaiteilijoillemme ei tuo lainkaan liene uutta, silti ajatuksenne minusta on mielenkiintoinen, mutta hapero, kovin hapero… Kukkiin nähden olen kanssanne samaa mieltä.

Liisa puhui koko ajan rauhallisesti, hän tunsi halua näyttää ymmärtäneensä, koska tunsi, että nuorukainen oli tämän sanonut innokkaassa halussa päästä näyttämään ajatuksiansa ja että hänellä nähtävästi ei siihen usein ollut ollut tilaisuutta. Senkin huomasi Liisa, että hän pian tätä häpeäisi.

Keskustelu päättyi pojan tullessa huoneeseen: Liisan oli kuulusteltava häneltä läksyjä. Yksin jäätyänsä alkoi Kristian todellakin ajatella ensin vain heikosti, sitten yhä selvemmin, että hän nyt ehdottomasti oli Liisan silmissä naurettava. Hän muisti innostuksensa, muisti kuinka heti oli ollut innokas tuomaan esiin ajatuksensa. Hän päätteli, että oli itsensä auttamattomasti Liisan silmissä häväissyt.

— Miksi, miksi meninkään sillä tavalla ajatuksiani tunkemaan! Nyt hän minua ehdottomasti halveksii, pitää omituisenakin kenties. Varmasti halveksii. Ehkä nauraa talonväelle, että minä näin syöksyin innostuksissani heti kaikki hänelle selvittämään, ajattelee kenties, että olen tätä kauan pohtinut ja nyt riensin näyttämään: näin merkillisiä ajattelen. Vaikka kaikki oli typerää lorua, enkä laisinkaan mitään ajatellut. Heti kuumiltaan riensin kertomaan, hän ajattelee.

Nuorukainen lähti omaan huoneeseensa. Sali, jossa keskustelu oli tapahtunut, oli ikävännäköinen, sen matalat, topatut huonekalut ja rikkonainen kierrekaihdin tekivät hänet kumman ärtyisäksi. Hänen pöydällänsä oli joitakin laskuja ja tilikirja. Hän seisahtui pöydän luo ja ryhtyi tarkastamaan erästä laskua, joka oli nipusta erillään. Hän ei suinkaan numeroita katsellut, eikä edes siihen kiinnittänyt huomiota, mistä lasku oli kirjoitettu, hän näki vain selvästi, minkälainen se oli, ikäänkuin tunsi pienet seikat itsessänsä: se oli kiertynyt yhdestä kulmasta hiukan ylöspäin, paperi oli nöhtäistä, siinä näkyivät taitokset, reikä, josta se oli ollut ripustettuna naulaan. Hän näki ajatuksissaan naulankin, siniharmaan, teräväsärmäisen, litistyneen kannan, osan seinää naulan ympärillä, ja tunsi siitä nautintoa, tunsi seinää, tummanharmaata puuta, naulaa, laskua rakastavansa, tunsi ne itsellensä läheisiksi.

Hän huomasi välinpitämättömästi ajattelevansa kotia, hän odotti, että täällä tapahtuisi jokin aivan odottamaton, ihmeellinen asia, minkälainen, sitä hän ei tarkemmin selittänyt. Hän odotti, että hänen elämänsä saisi käänteen.

Tämä oli hänelle ominaista, että hän edeltäkäsin piti monia asioita hyvin merkittävinä ja esimerkiksi kotoa lähtöä murehti, mutta sitten asian tapahtuessa, lähtiessään, ei mitään erikoista tuntenutkaan, vaan saattoi olla aivan välinpitämätön.

* * * * *

Liisaa hän ei nähnyt sitten seuraavana päivänä lainkaan, tämä oli lasten kanssa jossakin sukulaisissa. Kristian huomasi pidettävän hyvin vähän tarpeellisena hänen sekaantumistaan asioihin, eikä hän paljon niistä välittänytkään. Hän alkoi senvuoksi innokkaasti lukea tutkintoansa varten. Koti-ikävä ei häntä vaivannut, hän ei tuntenut myöskään mieltymystä oloihin, joissa eli, sivumennen hän ajatteli ulkomaanmatkaa, mutta piti sitäkin samantekevänä. Häntä kiusasi omituinen tarmokkuus ja epätietoisuus siitä, mihinkä tarmonsa panisi. Liisaa hän ei paljon tavannut; ei häntä myöskään enää vaivannut, että oli liian innokkaasti antautunut keskusteluun; hän piti koko silloista häpeäntuntoansa naurettavana.

Eräänä aamuna hän lähti muutamien lukutoveriensa kanssa retkelle pieneen, kaupungin ulkopuolella olevaan ravintolaan. Hän ei ketään näistä tovereistansa ollut lähestynyt, ei ollut tullut tarkanneeksi, eikä ketään pitänyt millään tavoin merkittävänä. Eräs heistä oli hänelle vastenmielinenkin, tällä oli pienet, vetiset silmät, suuri, ohut suu ja vaalea iho. Matkan varrella he puhuivat minkä mitäkin, Kristian tunsi itsensä koko ajan omituisen tyytymättömäksi itseensä. Kaikilla toisilla oli jokin varmuuden tunto, he olivat itsetietoisia, kunnioittivat itseänsä aivan rauhallisesti, he suhtautuivat tyynellä, hiukan pilkallisella ylemmyydellä kaikkeen, he eivät soveltaneet tätä ylemmyyttänsä häneen, mutta hän tunsi sen olemassaolosta raivoa. Hänen teki mielensä matkan varrella erota joukosta. Hän ajatteli: Tunnen kyllä, älkää luulko, etten tuntisi, ylemmyyttä, mutta en teidän kaltaistanne. Siinäpä vika onkin: minä olen aikaisesti kateellinen teille siitä, että olette kyenneet uurastamaan, sillä juuri tuon, herkeämättömän uurastuksen seurauksena on itsetyytyväisyytenne. Siitä se seuraa, että kokoaa ajatuksensa yhteen päämäärään, yhtä ymmärtääkseen, vuoden, parin ajan herkeämättä sitä ajattelee. Minä olen kaikkialle hajaantunut, en ole mihinkään koonnut ajatuksiani. Mutta mihinkä kokoaisin ajatukseni, kun ei minulla mitään ole, mistä erikoisesti välittäisin, kun ei minua mikään siihen kannusta? Haihattelija olen ja toivoton ihminen. — Masennuksissansa hän olisi halunnut lähteä kulkemaan eri tietä. Hän tunsi ääretöntä alakuloisuutta lumettoman, jäätyneen maankin vuoksi. Koko retken ajan tunsi hän yhä kiihtyvää surumielisyyttä, tunsi olevansa kaikkein vähäpätöisin ja tunsi muiden itseänsä oudostelevan.

Kotiin tullessaan hän tapasi Liisan eteisessä, halusi nyt erikoisesti näyttää tälle ystävällisyyttänsä, ryhtyi keskusteluihin ja tunsi tämän itsellensä läheiseksi. Eteisen iso tuoli, jolle hän asetti jalkansa, keveän harmaa ilma, jonka lävitse näkyivät vaalistuneen näköiset seinäpaperit ohuine kultajuovineen, olivat hänestä miellyttävällä, salaperäisellä tavalla saaneet itseensä vivahduksen Liisan olemuksesta, siitä, että hän liikkui niiden vaiheilla kyynärpään kohdalta hiukan ylöskoukistunein käsivarsin, pää hiukan eteenpäin kumartuneena, hymy huulillansa.

Illalla he jäivät istumaan kahden arkihuoneeseen. Liisalla oli jälleen ompeluksensa, Kristian katseli, kuinka hän kuljetti neulaa neljä sormea rinnakkain sen päällä, peukalo puristi sitä sirosti muita vasten altapäin. Kosteanpunaisten, pehmeitten sormenpäitten rutistuksessa harmaa neula, jossa kiilsi pitkä, kapea valojuova hän istui väliin työtänsä katsellen. Kristian yritti aloittaa keskustelua, mutta hän sai vain välinpitämättömiä vastauksia ja vaipui ajatuksiinsa. Jostakin syystä näki hän ajatuksissansa kukanlehden, sitten hän tuli ajatelleeksi näkinkenkää, valkoista, sileää, kiertynyttä, kierros oli suloisen punainen hohteesta. Hän ajatteli, että olisi mieluista tunnustella sormenpäillään sen viileyttä, alkoi sitten ajatella merta ja vaipui nojatuolissa puolihorrokseen, hänen ajatuksissaan sekaantuivat viehkeän punainen näkinkenkä ja suuret, siniviheriät aallot, jotka kuutamosta kelmeinä vyöryivät rantaan. Hän oli näkevinään näkinkengän aallon harjalla pistävän esiin ruusunpunaista pikkujalkaa muistuttavana. Säpsähtäessään hereille hän huomasi Liisan jo poistuneen huoneesta ja kompuroi hiukan nolostuneena omaan huoneeseensa.

Useina iltoina joutuivat he näin istumaan kahden. Kristian tunsi jollakin tavoin Liisan läheisyydessä eheytyvänsä. He kirjoittivat joskus yhdessä — kerran lehteen. Eräänä iltana Kristian oli kirjoittanut novellia tähän tyyliin: Aurinko nousee, punaisia ja kirkkaita juovia leviää rosoiseen, harmaaseen pilveen. Häntä ihmetyttää pilven kirkas puna, ohuemmassa taivaan rannalla olevassa kaistaleessa on se vaaleaa ja läpikuultavaa…

Hän keskeytti ja ajatteli: suurta roskaa tämä. Ihmettelen, että näin kirjoitan luonnonkuvauksia. Tyhmyyttä. Minä olen tämän keksinyt, erittäin tyhmästi keksinyt, mutta koko ajan, kun ajattelen tätä pilveä, näen samalla ikäänkuin rikkaläjällä heiniä, hiukan kuivia, niissä on valkeanharmaat, kuivat, litistyneet kukat, ja ne näyttävät kirjavilta, vaikka ovat valkeanharmaita. Ne häälyvät tuossa edessäni, taikka oikeastaan eivät hääly, ne ovat siihen liian mitättömiä, ne vilahtelevat silmissäni.

Tämän jälkeen hän ei enää kirjoitellut, pitipä sitäkin, että Liisa kirjoitti, vastenmielisenä. Liisa oli aina vähäpuheinen, kuunteli häntä aina yhtä vakavana, mutta oli jokin erikoinen lumo hänen tavassaan kuunnella kädet helmassa, silmäkulmat hiukan sipristettyinä ja pää kallellaan. Kristian ei tosin paljon ajatellut häntä halutessaan hänen lähellään olla, ainakaan aluksi hän ei häntä ajatellut. He tekivät usein kävelyretkiä yhdessä kaupungin laidoille, mutta eivät näillä matkoillaan paljon puhuneet. Kun he näin taas kulkivat kerran, alkoi sataa lunta, tuuli kylmästi, ja Kristian huomasi, että Liisan kädet olivat kovin kohmettuneet. Hän pysähtyi, otti ne ja alkoi niihin lämmittääkseen puhallella. Liisa katsoi häneen koko ajan kuin mitään käsittämättä, itkuun purskahtamaisillaan ja pelokkaan näköisenä, veti viimein kätensä pois ja alkoi kulkea edellä. Kristian ajatteli häntä sitten koko matkan, hän tunsi itsensä noloksi ja kiukustuneeksi. Liisa oli hänestä ensin näyttänyt värittömältä ja harmaalta kuin jokin vaatekappale, nyt hän ajatteli, että oli kummallista, kuinka hänen silmissään äkkiä ikäänkuin syntyivät Liisan kasvot: suu, puhtaat, vaaleat huulet molemmin puolin somia, kiiltäviä hampaita, silmät, joissa oli hyvin ohuet ripset, nauraessa — huomasi hän — silmät ensin kostuivat, sitten hitaasti tummenivat, ja niissä alkoi näkyä pientä hehkua, niin kävi aina, oli hän huomannut: ensin kostuivat, sitten tummenivat ja alkoivat hehkua. Liisa oli hänestä kuin jokin muotokuva, eräänä päivänä huomasi hän otsassa juonteen, poskessa joitakin syvänteitä ja kohoamia. Hänellä oli viikottain tapana yhtenä iltana käydä galleriassa. Joskus hänestä tuntui, että oli tapahtuva niin, että hän joutuisi seisoessaan Liisan lähellä kokemaan jotakin odottamatonta, hyvin ihmeellistä ja raikasta, jotakin sensuuntaista hämmästyttävää ja riemukasta, kuin jos hän kasvojensa vielä ollessa likellä öljymaalausta olisi äkkiä tuntenut veren, kirkkaan, raikkaan suihkuavan läpi punertavan ihon, kasvojen muuttuvan lihassäikeiksi kuultaviksi, kauniiksi, mutta lihaksi kuitenkin, silmien katsovan itseensä. Hän odotti tätä ihmettä ja uskoi aina seuraavana aamuna Liisan tavatessaan sen kokevansa, mutta aina, kun hän katsoi Liisaan, olivat tämän kasvot samat, sieraimet pyöreät, hiukan kelmeät, tukka tiukasti kammattu, hän sanoi hänelle samat sanat samalla äänellä, ja joskus jäi Kristian seisomaan likelle häntä, mutta ihmettä ei tapahtunut.

Eräänä aamuna hän huomasi, että Liisan silmät olivat aivan vienon siniset, ihmeellisen, hennon siniset, hän joutui siitä aivan järkytetyksi, lähti ulos, kuljeskeli sinne tänne ja toisteli itsekseen: kädet, tukka, sierainten kelmeys, kaikki oli ennallaan, mutta kuinka olivatkaan hänen silmänsä autereiset, hohtavan siniset! Oli kuin olisi sinistä ilmaa katsellut tai esirippua. Kuinka, hänen kätensähän olivat pöydällä, eilen leikkasi sormeensa, tänään siinä oli tukko, kädet olivat pöydällä, eilen ojensi kupin niinkuin tavallisesti, ja siinä äkkiä huomasin että hänen silmänsä olivat ihmeellisen, vienon siniset.

Hän riensi kotiin ajatellen, olisivatko silmät vieläkin samat, siniset. Eteisessä olikin Liisa polvillansa, kyyristyneenä, mattoa naulaamassa. Kun Kristian häntä katseli, käänsi hän päätänsä ja katsahti ylös. — Samat olivat hennon siniset ajatteli Kristian riemukkaasti. Nyt teki hänen äkisti kovin mieli ottaa Liisan kädet, ottaa ne ranteista, pusertaa hiukkasen sormia, kun olivat niin hennot, kelmeät, yhtä kelmeät kuin sieraimetkin, ajatteli hän. Liisa katsoi häneen ja naurahti. Hänen kasvoillansa oli jokin heikko hauras piirre, uusi piirre, joka sai juonteet suun ympärillä näyttämään pehmoisilta, nenä ja suu värisi. Kristianista tuntui kuin olisi hän noukkinut jok’ainoan noista seikoista kämmenpohjaansa. Huoneessaan hän yritti tarkastaa tehtaan tilikirjoja. Iltapäivällä hän näki kurkistaessaan ruokasaliin Liisan istuvan siellä, pienin pojista oli pannut punaiset, pyöreät kasvonsa tämän syliin, pikku leuka oli hiukan koholla, niin että näkyi sen alla oleva valkea, hiukan nehkeä iho. Kristian oli hyvin mieltynyt poikiin, mutta tunsi itsensä heidänkin suhteensa hiukan hölmömäiseksi ja araksi. Niinpä hän nyt varovasti painoi oven kiinni ja meni takaisin omaan huoneeseensa. Mutta koko illan hän sitten näki ajatuksissaan Liisan kasvot punervien, lihavien lapsenkasvojen yllä. Illemmällä hän tapasi Liisan yksin. Ilma ulkona oli vaaleanharmaa ja kuultava, taivasta vasten näkyi jokin savupiippu, jota ympäröi ruostunut rautapelti, ikkunalla oli jokin raikas, pitkälehtinen kukka. Pöydällä, jonka ääreen Kristian istuutui, oli maljakossa kieloja, pyöreät, kelmeät terät töröttivät jäykkinä, Kristian repäisi palan lehdestä, pusersi sen sormenpäissään pieneksi, antoi hikeentyneitten palasten putoilla kämmenestään pöydälle ja noukki ne siitä taas takaisin. Näin he istuivat parisen tuntia. Liisa oli Kristianista edelleenkin jonkin hauraan kauneuden ympäröimä. Heikko punainen juova leuassa, hänen kätensä, kun hän sen ojensi, kaikki oli Kristianista tänään ihmeellisen läheistä. Mitään erikoista ei hän tullut Liisalle sanoneeksi, kun setä jo tuli huoneeseen ja ilmoitti, että Liisan oli poikien kanssa käytävä kaupungissa asuvan tädin luona vielä sinä iltana. Kristian kiirehti ulos huoneesta omituisesti kyllästyneenä. Nyt hän äkkiä tunsi miltei vastenmielisyyttä Liisaa kohtaan ja ajatteli, mitenkä voisi tätä karttaa. Koko ajan hän silti tunsi samalla, että Liisan pään asento, kumartunut selkä, hohtavat silmät, nenän kuultavan valkea varsi sekä leuka olivat aivan erikoista, haaveellista, haurasta ja niin kaunista ja merkillistä, että mitään senkaltaista ei voinut missään muualla koko maapallolla olla. Itsekään ymmärtämättä miksi, hän tunsi miltei vihaa ajatellessaan Liisan läheisyydessä niin paljon olleensa ja hänelle itseänsä paljastaneensa. Hän päätti vältellä Liisaa ja harmitteli, ettei voinut oikeastaan muuttaa pois setänsä luota, kun ei vielä joittenkin epäselvyyksien vuoksi ollut saanut omaisuuttaan haltuunsa ja oli aina vähissä rahoissa.

Liisa joutuikin sitten omistamaan aikansa niin tarkoin pojille — nämä sairastivat kaikki tuhkurin — että Kristian hänestä aivan luonnollisesti etääntyi. Hän alkoi saada tuttavia, mutta tällä kertaa varsin omituisia ihmisiä, tovereistansa kaikkein köyhimpiä ja syrjässä pysyneitä. Näistä hän useiden kanssa tuli hyväksi ystäväksikin. Se, johon hän läheisimmin liittyi, oli muudan tuittupäinen, erikoisen harvasanainen; toverien kesken tunnettiin hänet varsinkin omituisista puuskistansa, jolloin hän vallan käsittämättömistä syistä heltyi mahdottomasti, puhkesi tunteellisiin sanoihin ja kyyneliinkin. Käsittämättömiä nämä syyt olivat monen mielestä etupäässä siksi, että ne tavallisesti olivat aivan vähäpätöisiä, niin vähäpätöisiä, ettei niistä olisi pitänyt kaiken järjen mukaan olla mitään seurauksia. Tuollaisia heltymyksen puuskia aiheutti esimerkiksi se, että joku tovereista tarjosi hänelle kynän lainaksi, kun hän oli omansa kadottanut ja jotakin oli kiireisesti muistiin merkittävä. Joistakin tuiki luonnollisista seikoista saattoi hänessä herätä suorastaan myrskyn tapainen kiihko, riemastus tai myöskin erikoinen, raivokas viha. Niinpä kerrottiin hänestä pilapuheena, että esimerkiksi tuuliviiri, aivan tavallinen, katoilla yleisesti käytetty vuosilukuineen, lohikäärmeineen, lehtikiemuroineen saattoi hänessä herättää ankaran ärtymyksen tai ilon aina sen mukaan, sattuiko se kuvastumaan sinistä, hämärää taivasta vasten vai harmaata pilviröykkiötä tai kuutamoista hattaraa vasten. Hän saattoi joutua riemastuksen valtaan katsellessaan kuorma-autoa, joka tuli pitkin katua, ja tällöin ei suinkaan senvuoksi, että se oli kaunis tai että hän siinä olisi nähnyt jonkin aatteen tai edes kehityksen symbolin. Vain siitä, että oli kuorma-auto, viheriäinen, maali kulunut, hän tunsi riemua, samoinkuin siitäkin, että se kulki. Liikkeen vuoksi, elämän vuoksi, mutta myöskin joistakin muista, aivan käsittämättömistä syistä. Tämä teki hänet oudoksi ja sekavaksi monen silmissä, silti hänestä pidettiin, olipa hän luottamushenkilönäkin toveripiirissä. Kaikkein suurimman heltymyksen valtaan hän joutui katsellessaan eläimiä, varsinkin eläimiä silmiin katsoessaan.

Tällainen oli se tovereista, johon Kristian näytti syvimmin kiintyneen. Sattui niin kuitenkin pian, että tämä nuorukainen joutui jättämään yliopiston. Syistä ei kukaan tiennyt mitään varmaa. Kaikessa hiljaisuudessa hän vain siirtyi maaseudulle. Kristian ei hänen vaiheistaan sittemmin tiennyt juuri mitään, mutta tämän toverin vaikutuksesta varmaan oli hänessä herännyt halu yksinäisyyteen, niin että hän jätti sukulaisensa ja vähäisine rahoineen alkoi elellä itsekseen syrjäkaupungilla. Tehtaastaan hän ei koko aikana välittänyt lainkaan, ja vaikka hän oli puutteessa, ei hänen mieleensä näyttänyt juolahtavan, että hänellä olisi ollut mahdollisuus elää paremminkin. Liisan tapasi hän nyt sangen usein.

* * * * *

Eräänä iltana — oli ollut kovia pakkasia — hän makasi vuoteellaan kädet pään takana. Huone oli hyvin kylmä. Ehkä senvuoksi, että seinäpaperit roikkuivat isoina riekaleina eräältä seinältä — kosteuden vuoksi ne olivat irroittuneet — huone oli sanomattoman murheellisen näköinen. Nuorukainen katseli seinäpaperien valkeita ruusukimppuja, ne olivat kalkinvalkeita. Huolimatta siitä, että ne missään nimessä eivät olleet mitenkään erikoisia, oli niissä nuorukaisen silmissä jokin hauras piirre, joka häntä viehätti. Hän koetti etsiä syytä siihen ja ajatteli: jokunen viiva katkeillut, siinä se hauraus, ja kalkinvalkeasta väristäkin se johtuu. Hän alkoi ajatella punertavanruskeata heikkojalkaista tuolia pöydän ääressä, maalin, karkean ja paikoin kuplille kohonneen, poikkipinnat, pyöreät ohuet ja vaaleamman ruskeat hän näki erikoisen selvästi. Huone, kalkinvalkoiset kukat varsinkin, häntä ahdisti, ja hän alkoi ajatella heiniä, pieniä, kelmeitä heiniä, joissa ripsahteli vesi, hän näki veden, ripsahtelevan ja kirkkaan, ja heinänkärjet, puhkeamaisillaan olevat ja kelmeät. Tämän ajatuksensa vuoksi hän ei suinkaan tuntenut lohdutusta, vaan hänestä oli jollakin tavoin mahdotonta, että hän ikinä enää näkisi laajan sinisen taivaan, kun se kohoaisi korkeiden katonharjojen yllä aukealla paikalla, hänestä tuntui äkkiä mahdottomalta, että mitään sellaista enää olisi. Hänestä tuntui kuin olisi murheellisen kalkinvalkeista kukista lähtenyt ilmaan tukahduttava, hieno kalkin tomu. Hän ei moneen päivään ollut käynyt ulkona ja oli senvuoksi ärtyneessä, jännittyneessä ja synkässä tilassa. Hän oli hyvin kalpea, silmät paloivat laajoina ja mustina, luomissa oli jokunen punertava suoni kohonnut niin korkealle, että näytti kuin ne olisivat hankautuneet rikki ja verestäneet. Hän ei vieläkään oikein sietänyt Liisaa lähellään, mutta oli hänelle kuitenkin raivoissaan siitä, ettei hän ollut tullut häntä tapaamaan.

Muiden sukulaistensa kanssa hän oli viime aikoina riitaantunut pahasti. Häntä alettiin näiden kesken yleensä pitää löyhkäpäisenä, keskusteltiinpa siitäkin, voitaisiinko ajan tullen omaisuutta lainkaan jättää hänen käsiinsä. Näistä keskusteluista seurasi, että Liisa alkoi hänen asioidensa hoitoa ajatella, koetti niistä hänelle puhuakin, mutta aluksi onnistumatta. Kristian tunsi kaikista ihmisistä, kaikista tavallisista toimista vieraantuneensa. Kenen kanssa hän ikinä ryhtyikään puheisiin, tunsi hän tästä olevansa ikäänkuin hyvin kaukana. Hän oleskeli päiväkaudet galleriassa, jokin tumma graniittiveistos saattoi tulla hänen palvontansa kohteeksi pitkiksi ajoiksi. Tovereiden keskuudessa hänelle tämän vuoksi hiukan naureskeltiin. Eräänä iltana he olivat kokoontuneet hänen luokseen, joku silloin pilkkasi hänen taiteenpalvontaansa. Hän ei siitä sen enempää välittänyt, näytti kuin ei olisi kuullutkaan. Mutta puhuja jatkoi ärsyttelyänsä: Onko tämä nyt mitä, tämäkin veistos, sinä tähän silmäsi sokeiksi katselet, ihastelet, mutta onko tämä edes yhden ihmishengen arvoinen! Ei ole, kuitenkin paljon on tällaisten vuoksi uhrattu. En halveksi, mutta ei ole tämä arvokkaampi kaikkea muuta, ei leivänpalastakaan arvokkaampi, leivänpala voi pelastaa ihmisen hengen, tämän takia voipi kuolla nälkään, voit sinäkin kuolla, taiteenpalvoja. — Mitäpä jos kuolisikin. Ettekö käsitä, paljon arvokkaampi on jokin polvenkupurakin tässä veistoksessa. Syntynyt ihmeellisellä tavalla, luotu, jotta ei tuolle marmorikupuralle mitään pahaa tapahtuisi, sydämeni tässä mieluummin repäisisin rinnasta, sillä paljon kalliimpi sydäntäni on tuo marmorikupura, vain tuo kupurakin. Kristian oli aukaissut takkinsa, paidan rinta näkyi ohuena takertuneen hikiseen ihoon, hän ei luultavasti itse huomannut kiihkoansa, hiuksetkin näyttivät tahmeilta.

Mutta hänen vastustajansa yltyi tästä kiihkosta yhä enemmän. Hän halusi osoittaa, että Kristian ehdottomasti oli väärässä. Kirkaisten ja punaisena hän huudahti: Antaisit kaivaa sydämesi ulos rinnasta kuin kalanruodin vadista. Anna, anna! Mitäpä siitä, tuntisit kenties nautintoakin. Kalliimpi, tuhat kertaa kalliimpi on leipäpala, vaikka pieni, kuivettunut kyrsä vain, sanotaan kyrsä, koska puhuit tuosta marmorikupurasta. Leipäpalanen voi pelastaa lapsen hengen, pienen nälkäisen itkun se voi vaimentaa ja saattaa hymyksi. Olisitko mies näkemään lapsen pehmeitä, lämpöisiä kyyneleitä, jos voisit leipäpalasella ne vaimentaa, mutta sinulla ei olisi muuta, jolla leipäpalan saisit lapselle, kuin tämä veistos. Heti empimättä vaihtaisit tämän leipäpalaseen, tiedän sanomattasi.

— Mutta ei tämä vielä mitään olisikaan, puuttui puheeseen muudan nuorista miehistä, kun voi olettaa, että veistos silti säilyy eheänä, ettei sille tapahdu vahinkoa. Mutta jos olisi tämä veistos annettava ihmiselle, joka ottaisi sen ja marmorin käyttäisi pesupöydäksi esimerkiksi — tosin tuntuu epävarmalta, että siitä pesupöytää saisi — käyttäisi marmorin vain johonkin hyödyksensä, oletetaan, että olisi marmoria niin paljon. Olisi annettava tämä veistos ihmiselle, joka antaisi kivenhakkaajan siitä hakata palloja huvihuoneensa porraspylväitä koristamaan tai kaivonkannelle… Antaisi hakata pään, suloisen, sinervän poven ja kuultavat polvet, kädet heittäisi jollekin tunkiolle tai lapset leikkisivät niillä. Kuinka olisi, antaisitteko leivänpalasta veistoksen tällaisellekin ihmiselle — oletetaan kuitenkin, että lapsukainen ilman tätä leipäpalaa kuolisi nälkään. — Tietenkin antaisi, kuului huutoja useilta puolin huonetta, miksi kysytkään! Puhuja ei edes kuunnellut, hän kääntyi suoraan Kristianin puoleen. — Antaisitteko? kysyi hän hiukan pilkallisen näköisenä. — Antaisi, tietenkin antaisi, huusivat toiset hänen ympärillään, jo kärsimättöminä. Kristian sanoi omituisesti vääntyvin kasvoin: Kenties, kenties, lapsen vuoksi antaisin. — Kenties, kenties, hänet olisi lynkattava tuon vastauksen vuoksi, huusi joku.

— Uskon, ensimmäiseksi hän antaisi, sanoi nyt nuorukainen, joka oli keskustelun leivänpalasta alkanut. Vaikkemme ole alhaisia kukaan, voisimme sekunnin miettiä, jos veistoksen arvo olisi kovin suuri, mutta tämä heti, kun käsi ojentuisi häntä kohti, heti ensimmäisestä kyyneleestä itse menisi palloja hiomaan.

Kristian seisoi ovella pää riipuksissa, kaikki karttoivat katsoa toisiansa, he äkkiä kaikki ikänkuin häpesivät toisiansa ja koettivat alkaa puhua aivan arkisista asioista.

Heidän lähdettyään Kristian ajatteli: marmoripalloja hiomaan, eikö se olisi murhatun jäsenillä leikkimistä. Kuinka hän minusta niin sanoi ja vielä vaikka sanoin kenties ja hän näki — huomasin sen — että todella niin ajattelinkin. Mahdotonta olisi minun niin tehdä.

Kysymys ahdisti häntä, hänen täytyi se jollakin tavoin ratkaista. — Hiomaan menemisen jätän, se on mahdotonta, mutta lapsukainen ja leipäpala. Olisiko mahdollista, että antaisin lapsukaisen…, ei, mitenkään se ei olisi mahdollista.

Hänen täytyi lähteä ulos kävelemään. Jostakin syystä hän nyt äkkiä muisti tehtaan pihasta pihlajan sinivaalean latvan. Valkoinen maantie, portti, haka olivat siinä ympärillä, mutta erikoisen selvästi hän näki ajatuksissaan pihlajanlatvan sellaisena kuin se oli ollut, kun hän sitä katseli huoneensa ikkunasta.

Tehdas. Ei kai sanottaisi mitään siitä, jos hän nyt haluaisi ottaa sen haltuunsa. Mutta tuo pieni, rauhallinen kaupunki, nahkatehdas, talo, joka kuului hänelle oli jotakin sellaista, johon hän ei tuntenut mitään siteitä, kuului johonkin, jota hän ei halunnut omistaa, toisaalta tunsi hän itsensä irralliseksi täälläkin. Hänelle ei ollut täällä tapahtunut ihmettä.

Hän poikkesi galleriaan. — Mitä antaisinkaan tästä kaikesta, ajatteli hän, että tämä kaikki aina olisi lähelläni. Jokaisen ihmisen täällä tunnen läheiseksi ja haluaisin jokaiselle hyvää tämän vuoksi. Näin täällä tunnen: jokaisen pitäisi itkeä suloisia, pehmeitä kyyneliä, suudella riemukkaasti, ottaa kädestä, unohtaa onnettomuutensa ja riemukkaasti syleillä, koska on tuo kaarros tuolla, koska on tuo ilme, koska on tämä kauneus…

Hänen mieleensä muistui äkkiä kuin aivan uutena seikkana, että hän voisi ja että hänen tulisikin oikeastaan ottaa hoitoonsa tehdas, palata kotiin. Irrallisuus, jota hän oli jo kauan tuntenut, alkoi häntä äkkiä kiduttaa, hän tunsi mielensä käyvän kuumeiseksi ja synkäksi.

Kotiinpalaaminen ei häntä millään tavalla viehättänyt, mutta hän päätti kuitenkin pian lähteä. Asuntoonsa tultuaan hän tapasi Liisan siellä itseään odottamassa. Tällä oli jokin pieni asia, ja sen suoritettuaan hän aikoi lähteä, mutta Kristian pidätti häntä. Liisa näytti hämmästyneeltä, sillä Kristian oli nykyjään sangen usein osoittanut, ettei halunnut häntä tavata, eikä ollut puhunut hänen kanssaan muuta kuin vastenmielisesti ja vain asioista, joista oli ollut välttämätön puhua. Hän näki sitäpaitsi, että Kristian itsekin oli hämääntynyt ja sen näköinen, ettei tiennyt mitä nyt puhuisi. Liisa palasi kuitenkin takaisin ja nähdessään Kristianin avuttomuuden alkoi kertoa joutavanpäiväisiä pikkujuttuja.

Kristianista tuntui, että hänen nyt ehdottomasti olisi sanottava Liisalle se, mikä oli kohonnut kotiinlähtö-ajatuksen rinnalla hänen mieleensä. Hänen täytyi ajatella Liisan kasvoja katsellessaan hakaa, kävelyjä siellä toukokuussa, kun sade suhisi kelmeitten silmukimppujen ja harmaiden kiiltävien oksien lomitse maahan. Hän muisti, kuinka he kerran Liisan vieraillessa olivat juosseet haassa. Liisa oli mennyt piiloon, ja Kristian muisti nyt selvästi, miltä hän oli näyttänyt: pikkuruikkuiset kasvot pistivät esiin vaapukkapensaasta, hänen olkihattunsa nauhoineen oli lentänyt takaraivolle, ja kun hän yritti ulos pensaasta, oli hänen hameestaan ohut pitsi repeytynyt pensaan himmeä- ja sinikarvaiseen oksaan. Liisa oli silloin lähtenyt pieni terävä leuka hyvin pystyssä kotiin Kristianin jäädessä katselemaan hänen jälkeensä. Hameen repeämä oli roikkunut hyvin naurettavasti, ja siihen oli tullut viheriääkin.

Kristian huomasi mahdottomaksi puhua kuitenkaan siitä, mistä oli aikonut, hän hypelteli sormissaan kynäänsä, otti kirjan, aukoi sitä, sulki ja aukoi jälleen. Hän tunsi olevansa naurettava ja suuttui itseensä ja myöskin Liisaan. Hän nousi, katsahti ikkunaan, oli juuri auringon laskun aika, ilmassa oli hiukan usvaa, portit ja talot näyttivät ruskeilta ja punaisilta.

Kun hän ja Liisa astuivat kadulle, leimahtivat heidän molempien kasvonsa punaisiksi valosta. Jääpuikot roikkuivat tulipunaisina katon rajassa, ja lätäköt loistivat. Liisan kelmeä leuka oli aivan kirkkaan punainen ja hänen otsallensakin lankesi jostakin kellervänpunainen juova. Pienen puistikon puissa loisti paikoin kirkas jääkuori. Siellä he hetkeksi pysähtyivät, sinne eivät niin sattuneet auringon leveät, reklaamimaisen punaiset ja keltaiset juovat. Siellä oli hämärä usva pensaissa, suihkukaivon luona näytti ilma sinervältä. Etäämpää näkyi jokin savenharmaa katulyhty, kuului piipitystä ja veden solinaa, kadun varrella oli lumensulattimo käynnissä. Kun he kuljeksivat käytävää, pyrähti pensaan latvasta varpusparvi lentoon istahtaen Säätytalon pylväitten lehville.

Liisa oli jostakin syystä alakuloinen, huomasi Kristian, hänen silmänsä olivat harmaat ja kirkkaat kuin sulanut luminen vesi keväällä, ja hänen kasvonsa näyttivät värähtelevän, kun hän äkkiä ojensi Kristianille kätensä: hänen oli tavattava erästä tuttavaa tässä lähellä. Kristian häkeltyi ja pyysi saada saattaa hänet sinne. Liisa kulki nyt koko ajan kiivaasti, ja Kristianin oli mahdoton enää alkaa puhetta mistään.

3

Kristianin palaaminen kotiin, vaikka ei vielä ollut täyttä vuotta kulunut, ei herättänyt vastustusta. Omaisuuteensakin hän oli nyt saanut täydet oikeudet. Niin hän eräänä päivänä seisoi vaununsillalla. Oli enää muutama asemaväli kotiin, ja hän ajatteli: Outoa, että nyt lähenen kaikkea vanhaa taas. Minusta tuntuu, etten siihen enää osaa sopeutua. On kuin olisi pukeuduttava vaatteisiin, jotka eivät minulle enää sovi. Kuinkahan olenkin tullut näin kaikesta irtautuneeksi? Minkävuoksi kuitenkin lähdin kotiin? Tuosta keskustelusta se johtuu —, siitä lähtien aloin ajatella. Ajatus, että on olemassa lapsia, jotka kärsivät, ei lähde mielestäni. Enemmän ei mieltäni järkyttänyt edes »Ivana Julma surmaa poikansa». Vavahdus kävi hänen lävitseen, kun hän muisti surmaajan mielettömän tuskaiset silmät. — Ties miksi se eniten järkyttää, ajatteli hän, eniten kaikesta siitä välitän. Tuo maalaus palasi todellakin usein hänen mieleensä, siitä lähtien, kun hän sen Eremitagessa oli nähnyt. Hän muisteli sitä, ja aina se häntä samalla tapaa vavahdutti.

Hän alkoi ajatella erästä muotokuvaa, jossa ihon punerrus häntä erikoisesti viehätti, hän muisti siveltimen jättämät hienot jäljet poskilla ja otsassa ja ajatteli: Se minua erikoisesti aina viehättää öljymaalauksessa, että saattaa siveltimen jouhien jättämät juomut nähdä.

Rata kulki niin, että asuinrakennuksen ja tehtaan saattoi hyvin nähdä pari kilometriä ennen asemalle tuloa. Kun juna tuli sille kohdalle, Kristian seisoi yhä sillalla. Hänen katseensa ohitse kiiti matala, tummanharmaa katto, jäisten koivunoksien lomitse näkyvä, ja kuivaushuoneen savupiippu. Hän tuli omituisen jännittyneeksi, lähti vaunuun ja alkoi koota tavaroitansa, oli kuin jokin hänen sydämessään olisi alkanut ratketa. Hän tunsi itsensä hurjan riemukkaaksi: Hyvin olisin voinut sanoa, mitkä tiilet savupiipussa olivat mustuneita, missä oli halkeama. Tunnenhan heinänkin, joka kasvaa katoilla, jäässä on nyt ja kuulakasta, jokaisen heinän tunnen ja jokaista rakastan. Kuinka en tätä ennen ole huomannut! Kuinka en koko aikana tätä ajatellut, ja nyt on tämä kaikki kuitenkin kaikkein merkitsevintä ja tärkeintä. Muu ei minulle merkitsevää olekaan.

Seuraavana päivänä tarkastellessaan ympäristöään hän huomasi joukon seikkoja, jotka hän muisti, mutta joita hän ei ennen ollut tullut ajatelleeksi. Myymälän hyllyt olivat täynnä aukkoja, pahviset kenkälaatikot avoinna ja epäjärjestyksessä. Varastohuone taas oli tupaten täynnä. Kaikesta näkyi, ettei mitään siellä ollut liikuteltu pitkiin aikoihin. Kuivaushuoneessa olivat hiiret jyrsineet suuren joukon nahkoja pilalle. Kristian otti nahan toisensa jälkeen, levitti ja tunnusteli. Tuttu parkin ja nahkojen lemu, vanhat seinät, harmaat, kallellaan olevat vuotaröykkiöt, kaikki, mikä oli ollut hänen ympärillään lapsesta asti, tuntui hievahtamattoman hiljaa häntä katselevan. Ensi kertaa hän koski kädellänsä kaikkea. Hän istuutui eräälle vuotaläjälle, jossa oli parikymmentä kivikovaksi jähmettynyttä vuotaa. — Sika olen ollut, narrattava ja naurettava sika. Tuskin osaan velkakirjaa kirjoittaa. Mihinkään en ole perehtynyt. Kenties jo huomenna vieras täällä isännöi. Leipää olen häväissyt, ei minulla kohta olisikaan palasta ojentaa nälkäiselle. Kaiken näen nyt. Turhanaikainen ihminen: ensi kerran koski käteni leipään, jota olen hyväkseni käyttänyt. — Olisi suurin iloni, että saisin leipäpalan ojentaa nälkäiselle, mutta voiko näin sellaista tehdä! Siinähän ydin onkin, siinä syyllisyys, kohta olen heittänyt pois palan, joka piti nälkäiselle ojentaa. Suurin vastuu on minulla, synti on, suuri synti omaisuuden haaskaaminen, niin ettei se joudu kenenkään hyväksi, ei kenenkään käsiin, mädättäminen. Tämäpä onkin minun aatteeni, nyt muutan kaiken täällä, ja sitten runsain käsin jakelen nälkäisille, teen iloisiksi ja autan elämään, tätä juuri olen kaivannut. Silloin olen onnellinen. Mutta mitenkä ensiksi saan kaiken tämän parannetuksi? Senkin tiesin, että miehet työaikoina juopottelevat, pitäisi sekin saada korjatuksi. Kaikkia ei käy erottaminenkaan. Kukaan ei minua täällä lämpimästi tervetulleeksi toivota ja niinkuin läheistä, tuttua ihmistä. Kaikki odottavat romahdusta. Olisinpa edes koiran itselleni hankkinut, se hyppisi vastaan, tuntisi. Kun en koskaan ole kenestäkään välittänyt, ei kukaan ole koskaan minulta mitään pyytänytkään. Luulevatkohan kovasydämiseksi, etten heitä kuulisi enkä huolistaan välittäisi? Liian nuorenakin ovat luullakseni pitäneet, mutta erikoisesti pitävät varmaan ymmärtämättömänä.

Hän ryhtyi antamaan määräyksiä, erotti työnjohtajan juopottelun vuoksi ja koska tileissäkin oli sekavuuksia. Hän tunsi itsensä hämilliseksi kaikkien nyt tarkatessa. Rotevat, punakat, harmaasilmäiset miehet katselivat häntä epäluuloisesti. Hän tunsi äänensä ja koko olemuksensa kovin heiveröksi, hän seisoi pidellen toista kättään pöydän kulmalla, niska jäykäksi vedettynä, ja puhui harvaan ja matalalla äänellä. Erikoisesti hän ajatteli: täytyy puhua harvaan ja matalalla äänellä, siten he ymmärtävät, että olen kaiken punninnut. Hän katsoi miehestä toiseen ja tunsi tuskallisesti joutuvansa hämilleen siitä, että jotkut painoivat katseensa alas: itsestäni tämä kaikki on riippunut, en mikään paljastelija liene heidän silmissään. Kummallista, että eniten aina sitä häpeän, että joku edessäni häpeää, hän ajatteli puhuessaan. Kuinka he kaikki seisovatkaan, vanhat miehetkin ovat lapsen näköisiä, kuuntelevat luottavasti. Hän jatkoi puhettansa ja lupasi kuukauden kuluttua palkanylennyksen kaikille, ja ne, jotka hän työaikana tapaisi juovuksissa, joutuisivat erotetuiksi. Joukossa tuntui pientä liikehtimistä. — Sepä onkin ensimmäinen tehtäväni, juopottelu työaikana täytyy lopettaa, siinä suhteessa täytyy olla ankara, ovat siihen tottuneet, mutta saavat lopettaa, ajatteli Kristian puhuessaan edelleen.

Poistuessaan hän tunsi itsensä epävarmaksi. Vaitelias joukko häntä tuskastutti. — Läheisiksi eivät välimme voi tulla, sen näin. Jo sekin, että kasvoni ovat kapeat, kuopalla, heitä vieroittaa. Mitään vihamielistä he eivät tunne minua kohtaan, mutta ovat lähelläni epävarmoja, ja tunnen itsekin, että olen kovin etäällä heistä. Mikä siihen lie syynä? He ovat punaverisiä, voimakkaita, pullistuvat, suuret lihakset käsivarsissa, juopottelevat, minun on kuin luu sinertävä otsakin, kädet ja leukakin miltei kuultavat. Minulla on tunne monesti, etteivät he pidä minua miehenäkään.

Laskeutuessaan portaita varastohuoneeseen hän tunsi ihmeellistä mielihyvää siitä, että huoneet, kuivat huoneet, joissa oli vaalea, maalaamaton puulattia, hänen astellessaan risahtelivat hänen ympärillään, ja siitä, että muisti, kuinka monessa niistä oli vino, irvistelevä lattia. Portaita astuessaan hän koetti, muistaisiko, millä kohtaa askelmiin kiinnitetyt rautakaistat olivat poikki; kerran hän muisti oikein, ja se ihastutti häntä kovin.

Varastohuoneessa oli homeisia ja kivikovia kengänkippuroita vedetty esiin suunnaton joukko, monet aivan vanhanmuotisia. Kristian määräsi pidettäväksi alennusmyynnin; aivan mahdottomat oli vietävä suutarille, niistä voitaisiin ratkoa lasten kenkätarvikkeita. Tätä puhuessaan nuorelle miehelle, joka varastoa järjesti, hän katseli muuatta hyllyn takaa esiin vedettyä paria. Ne olivat harmaat kangaskengät, niissä oli pitkä jono kiiltäviä nappeja ja korkeat kannat, kärjissä paksulti valkeaa hometta. Hän näki tarkasti, minkälaiset, minkänäköiset kengät olivat. Napit olivat tomuiset, mutta joistakin oli tomu pyyhkiytynyt pois ja ne kiilsivät kirkkaina, pitkät varret olivat rypistyneet ja kangas paikoin harvaa, niin että sisusteen yli kävi vain pari lankaa, nekin harvoja ja katkeilleita.

Konttorihuoneessa seisahtui hän ikkunan eteen. Myymälän edessä seisoi pitkä jono maalaisten hevosia; ne liikuttelivat korviaan, hän näki niiden pyöreät lautaset ja vaaleat, riippuvat harjat. Taivaalla näkyi jokunen sinivalkea hattara. Jostakin syystä tuli hänen ajatuksiinsa ruusupensas, häämöittävä, hämärässä ilmassa häälyvät, punertavat kukat. Hän oli näkevinään kosteat kuvut ihanan, hämärän taivaan alla ja tunsi haaveestansa iloa. Haassa vehmaan heinän keskellä oli jossakin sellainen pensas, sen yllä riippuivat isot, pyöreät lepän lehdet, kiiltävät ja tahmeat, niiden lomissa oli joitakin pieniä, mustia käpykimppuja. Hän muisti siellä lukeneensa Strindbergiä. Hän oli maannut vatsallaan maassa, ja joka kerta, kun hän oli kohottanut katseensa ja nähnyt pensaan, valoisan ilman, lehdet ja ruohon, oli hänen tullut hyvä olla ja se kaikki oli ikäänkuin yllättänyt hänet: että sellaista kuitenkin oli olemassa.

Illalla huoneessaan hän ajatteli vilahdukselta Liisaa ja mitä tämä mahtaisi ajatella hänen aatteestaan. — Ensin panen kaiken kuntoon, sitten ruokin nälkäisiä, lapsista varsinkin huolehdin. Pienet kädet, ranteesta jäykästi taaksepäin taipuneina, pyöreät sormet haroittavina ojentavat ne kätensä, minä annan niille leipää, hän ajatteli riemastuneena.

Eräänä päivänä — hänen kotiinpaluustaan oli kulunut noin kuukausi — hän oli kävelyllä haassa. Maa oli vielä pehmeätä ja mutaista lumen sulamisen jäljiltä. Hänen edessään häilähti silloin tällöin jokin ohut vaalea oksa, josta lennähti tuulessa vesi sädehtien ja suihkuten. Mättäät olivat tuoreen vihreitä, korkeita ja märkiä. Hän seisahtui ja katseli kaikkea, heikko, vaalea kukka mättäällä, sädehtivä, suihkuava vesi, kiiltävä lehti häntä riemastuttivat, herättivät hänessä heltymystä, ja hän ajatteli: Miksi tämä kaikki minua ympäröi, näen kostean ruohon… Millä tämän ansaitsisin. Nyt juuri haluaisin tehdä jotakin hyvää, koska on tuo taipunut ruoho, kosteutta pursuva mätäs aivan likelläni minulle suotu ilman muuta. Jos nyt kaikkein vastenmielisimmän, likaisimman, löyhkäävän ihmisen tähän toisin, jos ei hän tätä olisikaan huomannut, toisin tähän, kulkisin hänen kanssaan, taivuttaisin oksat hänelle, kenties hän ei tästä heti välittäisi, mutta vähitellen hänkin riemastuisi, unohtaisi pimeän huoneensa ja saastaisuutensa tämän rinnalla, tuntisi terveyttä ja rauhaa mielessänsä. Parasta olisi kuitenkin ehkä ottaa joku lapsi — enemmän vain kärsiäkseni ottaisin aikuisen. Lapsi olisi suloinen, näyttäisin tämän kaiken; lapsi kaikkea koskettelisi sormillansa, tunkisi sormensa, pienet sormensa multaan ja kukan kupuun, suutelisi pehmoisilla huulillansa, ihastelisi, ihmettelisi, pitäisi kaikkea kuin omanansa, silmät alkaisivat hohtaa. Mutta silloinpa ei enää kärsimystä olisikaan, kärsimystähän kuitenkin juuri etsin.

Kristianin valtasi halu ankarasti kärsiä, »ansaitaksensa tämän ihanuuden», nähdessään lehden, säihkyvän veden ja muun. Kotiin tullessaan hän yhä ajatteli aatettansa. Konttorihuoneessa istui joku vaimo häntä odottamassa, ilmoitti keittäjä. Kristian arvasi asian sisään astuessaan. Hän oli erottanut erään miehistä juopottelun vuoksi, ja kysymyksessä oli varmaan hänen vaimonsa. Hetkisen hän ajatteli, että nythän tarjoutui tilaisuus kärsiä, mutta harmistui sitten ja ajatteli olevansa tulossa kerrassaan järjettömäksi.

Nainen oli pieni, kalpeahko ja vielä nuori, hän käänteli päätään pelästyneen näköisenä ja alkoi puhua joutuisasti, käsiänsä helmassa liikutellen ja koko ajan katsellen Kristianiin silmää räpäyttämättä. Kristian ajatteli itsekseen hänen puhuessaan: Työmaalle en ota takaisin. Mies on vetelehtijä ja lurjus, mutta vaimo näkyy olevan kelpo ihminen, näyttää kovin hätäytyneeltä. Annan miehelle kotiin kappaletyötä, on ollut suutarintöissä ennenkin, lapsiakin niillä on.

Vaimon mentyä hän istahti ikkunan luo; hän tunsi itsensä sanomattoman murheelliseksi: Kovin kelmeät kasvot hänellä oli. Ei puhunut lasten vuoksi ainoastaan, näin, että hän miestä ajatteli, senvuoksi oli rohkaissut itsensä tänne tulemaan, ehkei mies niin kelvoton olekaan. Kärsimystä useinkin anelen, mutta aina kuitenkin, tuntuu minusta, sitä vältän. Enhän tässä tapauksessa kuitenkaan voi olla syyllinen, enhän häntä jättänyt avuttomaksi. En jättänyt, mutta olisin jättänyt, jollei vaimo olisi tullut pyytelemään. Minä olen ehkä varsin pinnallinen ihminen, hyväntekijäkin omituisista, ehkä itsekkäistäkin syistä.

Viikkoa myöhemmin tuli joitakin sukulaisia taloon. Näiden joukossa oli muudan Kristianin koulutoveri, suunnilleen hänen ikäisensä, mutta hänelle verraten vieraaksi jäänyt. Kristian muisti, että aina kun hänet oli koulussa pantu jotakin selittämään, hän oli puhunut jonkin aikaa naurusta pingoittuneella ja luonnottoman hartaalla äänellä, sitten äkkiä tovereihin tai opettajaan vilkaistuaan purskahtanut nauruun. Kristian muisti hänen kyynäspäistä kiiltävän samettimekkonsa ja valkean vyön, joka kohosi hassunkurisesti, kun hän vei kätensä pulpetille. Nauraessaan hän aina heittäytyi pulpetille, kädet hervottomina ja hikisinä, kiharat lennähtivät niille otsalta, sitten hän äkkiä, aivan äkkiä, lakkasi nauramasta. Hänen silmänsä olivat silloin aina punaiset kuin itkusta ja posket aivan märät kyynelistä, ja hän katseli äkkiä aivan vakavaksi tulleena ympärilleen.

Mukana oli myöskin pari serkkua ja eräs täti, vanhapiika, 15-vuotiaan tyttösen kanssa, jonka oli hyvyydestä ottanut hoitoonsa. Näiden kanssa Kristian istui eräänä päivänä aamiaispöydässä. Tytöt olivat parikymmenvuotiaita, molempien hiukset kiertelivät pitkinä kiharoina kaulalla ja niskassa, molemmilla oli hennot käsivarret ja hartiat. Heidän keskellänsä istui Maria, jolla oli hento kaula, pieni, sisäänpainunut rinta, käsivarret olivat ruusunpunervat ja silmät mustat, välähtelevät ja suuret, hän käänteli puolelle ja toiselle ja huudahteli keskustelun joukkoon. Kun Kristian häntä katseli, hän painoi ensin alas luomensa — ne olivat hyvin isot, ohimot hyvin valkeat ja kuopalla — pani Kristian merkille. Maria katseli hiukan aikaa alas, nenä värisi, sitten hän otti nenäliinansa, koetti tukahduttaa nauruansa ja epäonnistui, sitten katsahti Kristianiin, silmissä, vaikka ne olivat aivan mustat, näkyi jotakin sinistä, aivan vaalean sinistä, niinkuin olisi pari pehmeätä, keväistä lehteä niissä häilynyt. Kristian katseli nyt aivan muualle koko aterian ajan.

* * * * *

Maria oli miltei aina Kristianin jäljessä, kun toiset olivat kaupungilla. Kristiania tyttö kiinnostikin. Hän kuljeskeli tämän kanssa koskella ja haassa, he lueskelivat ruohikossa. Marialla oli runokirja, pieni, kulunut vihko runoja, lehtien välissä viheriä silkkiruusuke. Hän vei vihkon sydämellensä, painoi poskellensa, suuteli sellaisten säkeitten kohdalta, joista erikoisesti piti — etkö tätä rakasta, eikö täydy tällaista rakastaa, hän kyseli, eikö tämä ole kaikkein parhainta ja taivaallisinta. Mitään näin hyvää ei koskaan ole kirjoitettu. Voitko sanoa? Koulussa en laisinkaan ihastunut Shelleyhin tai Byroniin niinkuin tähän, tämä on kaikkien rakkainta minulle. Koskaan ei Kristian hänestä ollut kyllin ihastunut: Et voi täysin ymmärtää, näen sen, et ymmärrä, miksi ei kukaan tätä ihastustani täysin ymmärrä ja niin että samalla tavalla tuntisi. Hänen kapea rintansa kohoili ja hänelle pusertuivat kyyneleet silmiin. Joskus hän lojuessaan pani päänsä Kristianin kainaloon. Kristian silloin veti hänet luoksensa niin, että päälaen kiharat hipoivat hiukan hänen leukansa alustaa. Tyttönen piti runokirjaa edessänsä, hänen kätensä olivat nyrkkiin puserretut, ja kun hän käänsi lehteä, olivat sormet jäykästi nivelien kohdalta koukistuneet. Kiharat olivat huiskin haiskin. Kristian ajatteli: Minä pidän hänestä, kaikesta, vaalensinisestä läikästä ohimoilla, ruskeista silmistä, hennonpunaisesta ihosta käsivarsissa. Kuinka hänen silmänsä välähtelevätkään, hänen kengästäänkin pidän. Ja kuinka hän rakastankaan tuota runokirjaansa. Suutelee lehtiä ja murehtii, kun en häntä ymmärrä! Heti huomasin päivällispöydässä hänen silmänsä, nenän ja ohimot. Nyt hän on minuun kiintynyt, mutta kuinka häntä odottaisinkaan, jos vielä aikuisenakin rakastaisi.

Eräänä päivänä Kristian moitti työmiehiä jostakin huolimattomuudesta. Maria sattui sen kuulemaan, rypisteli kulmiansa ja lähti sitten menemään edellä yksinänsä. Kun Kristian hänet tavoitti, hän sanoi kiivaasti, silmät hehkuen ja ääni vapisten: Sinä olet paha, ehdottomasti olet paha ihminen, sen näin tänään. Olet alhainen. Minä vihaan sinua, koska olet alhainen. — Kun Kristian yritti ottaa hänen kätensä, rypisti hän jälleen kulmiaan, katsoi häneen silmät leimuten ja puri ranteeseen. Sitten hän lähti juoksemaan. Kristian seisoi hetken paikallaan, kääri ranteeseensa nenäliinan ja lähti huoneeseensa. Päivällisellä Maria katseli suoraan eteensä. Hänen luomensa olivat tulehtuneet, silmien alla ja ohimoilla oli punaiset läikät. Kristian ei koko aikana ollut tuntenut mitään suuttumusta tyttöä kohtaan, ja nyt kun hän näki hänen kasvonsa noin tulehtuneina, moitti hän ankarasti itseään. Hän soimasi itseään siitä, ettei heti ollut sanonut Marialle, miksi oli nuhdellut miehiä niin ankarasti. Hänen olisi pitänyt puhua hänelle aatteistaan.

Hänen oli ollut määrä laittaa Marialle keinu. Nyt hän ryhtyi sitä tekemään. Sahasi valkeaksi maalatun laudan, haki köyttä, kiinnitti puun oksiin ruuvit. Juuri kun hän oli lehmuksen oksalla köyttä kiinnittämässä, hän näki tytön tulevan. Tämä käveli hiljaa portailta alas, jäi seisomaan tikapuiden luokse, juoksi sitten rinnettä alas, mutta ei pysähtynytkään keinun luo, vaan tarttui oksaan ja veti itsensä sille. Rungossa oli jokin vanha katkenneen oksan tynkä, ja hän repäisi siihen sukkansa. Kristian oli saanut työnsä valmiiksi, ojensi hänelle kätensä ja auttoi hänet istumaan viereensä. Tytön ohuen hameen rinta kohoili kiivaasti, hän repi pyöreillä, ohuilla sormillansa olkapäällään olevaa nauharuusuketta, antoi sormiensa solua rinnan edustan laskoksissa, repäisi lehden, asetti sen suunsa eteen ja puhalsi saadakseen rikki. Kristian ajatteli ruveta selittämään hänelle aatettansa, kun Maria äkkiä pisti sormensa takin hihansuusta sisään ja varovasti tarttui ranteeseen, jossa oli haava: Olen siitä pahoillani, pahoillani, alkoi hän puhua, ei ole lainkaan niin, että sinä olet paha. Minä sanoin niin, mutta niin ei ole — hän ravisti päätänsä ja katsoi Kristiania silmiin —, minä suutuin ja sanoin sen vuoksi, muuten en olisi sanonutkaan.

— Minä sen suuttumuksesi hyvin ymmärrän, sanoi Kristian, mutta odotahan, kun selitän. Tämä on aatteeni: Ensin saatan täällä kaiken hyvään kuntoon, omaisuuteni on ollut huonossa hoidossa. Heti kun kaiken saan hyvään kuntoon, ja jos en onnistu hyvään saamaan, kohtalaiseen, heti alan ruokkia nälkäisiä. Nytkin ruokin, en tarkoita, että nyt käännyttäisin ovelta. Mutta suuressa määrin, ja koetan järjestää niin, että nälkäisiä lapsia ei enää ole täällä ja että kaikki heti saavat avun, heti maailmaan tultuaan. Tämä on aatteeni.

Maria kuunteli häntä runkoon nojaten, kaula taaksepäin kaartuneena. Sille lankesi kuunvalo niin, että se näytti hennon siniseltä kuin suonet. Hän oli ojentanut kätensä ja hypisteli kahisevaa hamettaan polven kohdalta, jossa laskokset siirottivat terävästi ja jäykästi ulospäin. Hänen silmänsä olivat täynnä loistavia kyyneleitä, hehkuivat aivan mustina, ja suu nytkähteli: Varmasti alan minäkin lapsia ruokkia, otan ja vaatetan, itse ompelen vaatteet. Minulla ei tule juuri omaisuutta olemaan, mutta alan kanssasi yhdessä.

Kaste oli laskeutunut rungolle ja oksille, kun he kiipesivät alas. Sammal irtautui rungosta, ja Marian hameen helmukseen tuli pitkiä, multaisia juovia. Kristian nosti hänet alas, pyöräytti kerran ilmassa ja asetti keinulaudalle. Köydet kiilsivät kelmeinä kuutamosta. Kristian perääntyi vetäen keinun taaksepäin ja päästi sitten irti köysistä. Maria ojensi jalkansa aivan suoriksi, ja kun keinu jälleen tuli liki maata, ponnisti hän varpaille nousten vauhtia; hameen helma viisti aina silloin maata, niska oli aivan kapea ja taipunut eteenpäin, siihen ja hameen selkämykselle heittyi sireenipensaikosta pienten, koukkuisten oksien ja ison lehtikimpun varjo, joka hävisi aina, kun keinu eteni, ja ilmestyi jälleen, kun se palasi. Kristian asettui alas nurmikon rajalle ja otti keinun kiinni, kun se leyhähti häntä vastaan kuutamoisesta ilmasta. Marian hame oli lennähtänyt aivan jäykästi ylös, niin että alushameen helma kokonaan näkyi, se näytti pitseineen ja rusetteineen hohtavan siniseltä, säteilevältä ja valkealta. Sitten Maria hypähti laudalta alas ja katsoi Kristianiin kasvot kohotettuina ylöspäin, nauroi ja puisteli päätään, niin että kiharat lennähtivät taaksepäin.

Kun he sitten astelivat yhdessä rinnettä ylös, ajatteli Kristian: Kuinka hän hypähtikään! Mielelläni suutelisin isoa hiuskiemuraa, nyt se näyttää siniseltä, ottaisin kämmenelleni ja suutelisin. Sanoi: itse ompelen, ei minulla paljon omaisuutta tule olemaan. Kuinka hän sen jo tietää?

Maria käännähti häneen päin ja sanoi nopeasti hyvää yötä. Eräs ikkuna oli auennut, sieltä näkyivät tädin harmaat turvonneet kasvot.

* * *

Kristiania ahdistivat näinä aikoina velkojat ankarasti. Hän tuli juuri erään luota. Oli pyytänyt lykkäystä. Astellessaan nyt kotiin hän ajatteli epämieluisin tuntein käyntiänsä. Heti portaista sisään astuessaan hän oli alkanut inhota itseänsä. Vaatteiden riisumisessa, äänessään hän oli huomannut erikoisen varovan hillityn sävyn, istuutuessaan nojatuoliin hän oli tuntenut itsensä alttiiksi, nöyräksi, eikä hän tätä tunnetta saanut karkotetuksi. Vihdoin astui huoneeseen talon herra kasvoillaan jäykkä, ikäänkuin loukkaantunut ilme, ja tämän loukkaantuneen ilmeen hän sitten säilytti koko ajan.

Hän puhui tästä tunteestaan Marialle päivällä. Tämän silmät alkoivat taas hehkua: Vain rahansa vuoksi, vain rahansa vuoksi hän oli sinua ylempi. Sinulla on aatteesi. Hänellä ei mitään aatetta ole ollut. Minä en voi sellaista kärsiä aatteenkaan vuoksi. Lähden heti. Meillä oli ranskan kurssit, maksuttomat, sai ilmoittautua, piti olla todistuksessa niin ja niin monta hyvää numeroa. Kuitenkin opettaja, lihava mies, varmasti samannäköinen kuin sinun liikemiehesi, itse tarkasti kaikkien. Eräs toverini tuli isänsä kanssa, hänen todistuksensa ei ollut kyllin hyvä, mutta isä oli opettajan tuttu. Heidän kanssansa jouduin yhdessä sisälle. Isä alkoi puhua opettajan kanssa, sanoi: kovin olet lihonut. Silloin tämä vastasi, meihin ilkeästi katsellen: työ lihottaa, työtä, kun tekee, lihoo. Silloin heti käännyin takaisin ja menin ulos. Häntä en enää olisi sietänyt silmissäni ranskankaan vuoksi. Inhoten vieläkin ajattelen.

Ruusunpunaiset, ohuet kädet olivat nyrkkiin pusertuneet. Maria oli etukumarassa, kaita rinta kohoili. — Voi, ehkä ei aatteenkaan vuoksi, mutta voi sen kärsiä, eikä tee mieli lähteä, sanoi Kristian ja jatkoi hitaasti: Senvuoksi voi kärsiä, ettei voi luopua tällaisesta. Ei voi. Kun heinät kasvavat tuosta turpeesta, kun auringonpaiste lankeaa portaille, katso, siitä ei voi luopua. Voisitko sinä: harmahtava, valoisa ilma vanhojen portaiden, keittiönportaiden yllä. Minusta tuntuu, että se juuri siinä on harmaa ja aivan erikoisen näköinen. Kas, voi sattua, että tällä maalla astuu vieras ihminen, tätä multaa astuvat hänen jalkansa, hän näkee tämän kaivon veden tummansinisenä pyörylänä iltaisin kiiltävän. Omasta itsekkyydestäni, oman itseni vuoksi kärsin.

— Miksi kerroinkaan, miksi hänen mieltänsä raskautin, kun hän noin kaiken vuoksi kärsii. Hennot käsivarret ja rinta. Nyt vien kosken yli ruusuja katsomaan, siellä hän unohtaa, jonkin jutun kerron.

— Älä nyt enää ajattele, sanoi hän Marialle. Jos hiukan oli epämieluista, sainpa kaiken pitää, ja jos en itse olisi alhaisen tunteen vallassa ollut, ei olisi mitään ikävää ollutkaan. Mutta minä alusta alkaen heti portaissa tulin itse itselleni inhoittavaksi.

— Minun piti sinulle jo eilen näyttää ruusuja, täällä kosken partaalla, kosken toisella puolen on pensas. Nyt juuri se kukkii; siitä on juttukin, miksi se siellä on. En tarkasti muista, mutta kerron.

— Siinä on ohuet, sinervän valkeat kukat, kuvussa hiukan kelmeätä. Koskessa asui vedenneito, valkearuumiinen, kädet heikkoa säteilevää loistetta, jalat hennot, sädehtivät. Kansa on sen runoillut kauniiksi: ihmeelliset olivat hienot, sinervät jalat, kuultavat kuin vesi. Tässä muistuttaa Thetystä, »Thetys kuuleajalka». Kuutamoisilla keinui se vedessä kasvot ylöspäin kohotettuina, kosteat, sinervät ja valkoiset kasvot. Sormet olivat pikkaraiset, pyöreät, niillä se pirskutti vettä, kirkkaita, pyöreitä pisaroita. Kaikille se naureskeli ja kujeili, säteilytti silmiään ja poukutteli vettä. Tässä kauniisti veden elävyys, riemukas elävyys kuvastuu.

— Tässä oli pappila ennen, tällä rannalla. Kelmeäkasvoinen, mustatukkainen nuori pappi istuskeli usein rannalla. Kerran, niin kerrotaan, virsikirjallansa heitti kosken neitoa. Senjälkeen alkoi neito sureskella, lempeät, valkoiset kasvot tulivat hiljaisiksi. Pastori, joka oli ankara mies, oli tyytyväinen, mutta eräänä sumuisena yönä hän istuessaan rannalla, kuun näyttäessä himmeältä ja koko taivaan ollessa hienon usvan peitossa, näki neidon nousevan vedestä, käyvän rannalle ja siihen katoavan. Aamulla oli sillä paikalla ruusupensas. Se piti hakattaman pois, mutta kun sitä lyötiin, tuli kirveenterä vereen. Silloin kaikki jättivät sen rauhaan.

— Niin, mutta silloin olisi johdonmukaisempaa, että ruusut olisivat punaisia, sanoi Maria, tuon veren vuoksi.

— Minusta taas se, että ne ovat valkeita, haperoisia ja valkeita, on kuvaavaa. Siksihän ne juuri ovat kelmeitä ja valkeita, että ovat sädehtivän, valkean neidon muistoksi kasvaneet. Minä ajattelen, että sillä ehkä oli silmät harmaat niinkuin usva, lempeät ja harmaat. Sormissa ehkä oli hiukan rusottavaa, ne olivat pyöreät ja rusottavat, vaikk’ei kukaan siitä mitään maininnut.

— Neidon ruumis oli sininen ja kuulas, minustakin niin on: hiukan rusoittavat sormenpäät ja lempeät silmät, sanoi tyttönen innokkaasti. Minusta näyttää, että siinä on rakastettu luontoa, sitä tarkkailtu, tuskinpa me enää niin rakastamme. Lehti on lehti, eivät enää väiky kirkkaat silmät. Minua kummastuttaa, ettei tälle neidolle ole annettu pitkää, kultaista tukkaa, joka on vedenneidoille tavallinen, sitä ne kohoavat sinertäville, kosteille kiville kampaamaan.

— Minä olen eniten aina pitänyt vedenväestä, merehisistä ja näkeistä, vedenneidoista en tosin erikoisemmin. Keijuista en pidä laisinkaan; ne ovat liian pieniä, luonnottoman sormustimenkokonsa vuoksi tuntuvat ne etäisiltä, sanoi Kristian.

Tyttönen taittoi pensaasta ruusun toisensa jälkeen vartalo kaartuneena eteenpäin ja sivuille käännellen, pisti varovasti kätensä syvälle pensaan sisään silmät mustina ja välkkyen, naureskeli ja syrjäsilmällä vilkaisi aina Kristianiin.

Puristaen ruusukimppua kasvojaan vasten hän alkoi sitten kalliolla maaten puhua Kristianiin päin kääntymättä: Jos merehisiä rakastat, miksi et runoja rakasta, se minua ärsyttää. Olen sen nähnyt, et niitä lainkaan rakasta, ei sydämesi niistä joudu liikutuksen valtaan, et niistä iloitse. — Hän repäisi ärtyneesti irti lehden ruusun keskuksesta. — Mutta jos minä rakastankin merehisiä, merehisiä ja kuutamoa ikäänkuin runojen asemesta, vaikka runojakin kyllä rakastan. Merehisiä, kun ne heittävät painia parvissa, kaulan sinisten, kiiltäväin lihasten pullistuessa, vienon aallon keinutellessa partaa, rakastan. Kuutamossa ajattelen niitä voitavan nähdä, ne ovat leveäharteisia, suurikouraisia, makaavat yksinäisillä kallioilla, valkoinen aalto soljuu parrassa, ja ne katselevat käsnäiset silmät ylösluotuina aukeaa, raakaa taivasta, joka tuo niille pilviä, tuulta ja runollista kuutamoa; katsovat ja kuvittelevat, että hienot sormet leikkivät parrassa ja kaulalla. Niissä on paljon kentaurimaista, mutta kentaurit asuivat virtojen varsilla. Nämä asuvat ulapoilla, katselevat, kuinka aaltojen särmät käyvät kelmeiksi kuutamossa, kuinka pilvet vyöryvät, ja kun pilvien harjat punertavat, vetäytyvät luodoille lojumaan ja ajattelevat naisia. Kristian hätkähti ja punastui hiukan viimeistä sanaansa, mutta Maria katsoi häneen yhä silmät hohtavina, kiharoitaan kierrellen ja kaulustaan nyplien.

— Runoutta en erikoisesti rakasta, en hurmaantuneena pysähdy säkeisiin, en niitä muistele, mutta on — Kristian tuumi hetkisen; ’maalauksia’-sana tuntui hänestä jollakin tavoin oudolta ja vastenmieliseltä, mutta kun ei parempaa keksinyt, sanoi hän kuitenkin: on maalauksia, joita muistelen ja rakastan. On jokin seikka vain niissä, josta yhä uudelleen ilostun. Mielessäni on nyt juuri pieni maalaus 1400-luvulta jostakin kirkosta. Olen sitä ajatellut. Siinä on mies ja lammas. Suuri, vankka mies, jättiläinen, polvihousuissa, vaaleansinisessä vyössä. Lapsekkuus jättiläisessä minua ihastuttaa. Muistelen erästä veistosta: se on pieni, mustaa graniittia, hartiat, avara helma, intohimoinen suu ja posket siinä… Polvilleni haluaisin… Kohta, kun näkee huulet ja hartiat, kohta ymmärtää, että kysymyksessä on äiti, lasta, hienoihoista, punervajalkaista, pitelevä. Kovasti haluaisin sen eteen polvistua ja vuodattaa kyyneleitä. Erikoisesti juuri: en itkeä, vaan vuodattaa kyyneleitä; itkussa aina on jokin kasvolihasten jännittyminen, vääntyminen. Rauhallisena haluaisin polvistua ja vuodattaa kyyneliä.

— Mutta silloinpa ei mitään eroa välillämme olekaan, tämäkin on runoutta, huulet, hartiat ja helma, kaikki on runoutta, kyyneleiden vuodattaminenkin ja yksinkertainen mies. Kuinka olenkaan onnellinen, miten hyvin kaikki on. Minä sinua sydämessäni moitiskelin, puhkesi Maria puhumaan. Runous on minun intohimonani, sinulla kuvanveistokset ja maalaukset. Hän näytti haltioituneelta, hartiat nytkähtelivät ja hän pusersi nenäliinaa kädessään palloksi. Kun he palasivat koskelta, Maria tahtoi koko ajan kulkea käsi kädessä, hän kulki arvokkaasti, koko ajan puolittain Kristianiin kääntyneenä, oli lempeän ja nöyrän näköinen. Tiepuolesta liittyi toinen parikymmenvuotiaista heidän seuraansa. Hän katseli heitä hiukan naureskellen. Hänen naureskelunsa Kristiania ärsytti, hän tunsi suuttuvansa ja koetti suuttumustaan ehkäistä. Siitä hän yhä enemmän raivostui, hän kulki kulmat rypyssä, vilkaistessaan Mariaan näki hän tämän kasvoilla yhä herkän ilmeen, tämä katseli haaveksien eteensä ja oli samalla jonkin uuden itsetietoisuuden vallassa. Tämä taas Kristiania liikutti niin, että hänen suuttumuksensa haihtui, ja hän sitä ihmettelikin.

* * * * *

Kristian nojasi puutarha-aitaan. Puutarha oli pieni, ikävän näköisesti aidattu ja kovin pieni. Sitä pitäisi laajentaa, ajatteli hän. Hän meni sisälle, haki jonkin kirjan ja istuutui nojatuoliin. Talo oli autio, Maria, parikymmenvuotiaat ja täti olivat jossakin sukulaisissa. Hän ajatteli talvea, joka tulisi yksinäiseksi. Pihalla haukkui koira. Hän antoi kirjan pudota lattialle ja vaipui ajatuksiinsa: Ruokin nälkäisiä, sanoin, mutta nyt se minusta tuntuu miltei samantekevältä. Tyttöstä vain aina ajattelen, sormia, pyöreitä, hennon punaisia. Ruokin nälkäisiä, mutta paljon on siinä sitäkin, että tuntuu kauniilta itsestäni ja sen vuoksi niin teen. Se minun vikani onkin, mutta Maria on yksinomaan jalomielinen, näen sen hänestä. Hän on ylevä luonne, paljon hän saa vielä kärsiä.

Ajatus, että Maria välttämättömästi joutuisi paljon kärsimään, häntä murehdutti, mutta hän ajatteli kuitenkin eteenpäin:

— Parikymmenvuotiaana hänen täytyy jo silmätä ivallisesti elämää, ivallisuus on hänelle aivan välttämätön. Hänessä on älyä, mutta voi olla, ettei hän tulekaan ivalliseksi, voi olla, että hän kaiken vääryyden ja alhaisuuden huomatessaan aina vain kuohuu. Tulee sitten eteen sellainen vääryys, jota vastaan jää yksin seisomaan, turhaan taistelee, on ylevä eikä voi taipua, ei voi käsittää taipumista, näennäistäkään, ajattelee: kun kerta olen oikeassa, täytyyhän mennä niinkuin ajattelen.

Kiivastuu, vimmastuu, takoo päätänsä seinään. Tai kenties tulee suureksi, voittaa nöyryytykset, kohoaa suureksi ja ruokkii nälkäisiä. Osoittaa laupeutta, seisten kivellä taittaa leivän ojentuviin käsiin, ihmisiä on hänen ympärillänsä, tarvitsevat hänen hyvyyttänsä, niiden vuoksi unohtaa kuohumisen, säteilee, lempeästi ojentaa leivän.

Hän lähti ulos. Ammeiden pyöreät kannet hohtivat vaalean harmaina kuutamossa, ilmassa oli pientä tuulen suhua, lehdikössä kahahti väliin pari lehteä ikäänkuin irroittuneena muista, vastakkain läpättäen. Hän muisteli, kuinka Maria oli päivällä löytänyt puutarhasta nurmelta linnunpojan. Se oli iskenyt vaaleanharmailla lyhyillä siivillään, Maria oli pidellyt sitä käsissään, huudahdellut, nauranut omalle pelolleen silmät kyynelissä, hän oli ollut aivan tukahtua nauruun ja sitten sitä hävennyt. Hän näki Marian semmoisena kuin tämä oli seisonut ruusupensaan luona, samettimekossa lintua rintaansa vasten painaen, kasvojen hieno iho rusottavana, loistavissa silmissä isoja, sinertäviä kyyneleitä, jotka ripsahtelivat hehkuville poskille. Kristian katseli ruusuja, vaaleita, käpertyneitä teriä ja hienoja, piikkisiä oksia ja näki jälleen Marian hennon kaulan, leuan alla olevan pitsiröyhelyksen ja rusottavat käsivarret…

* * * * *

Eräänä iltana he istuivat salissa, muut olivat jälleen kaupungissa. Marialla oli kaulasta avoin, väljä, harmaa mekko. Hän istui tuolin käsipuulla nojaten niskaansa selkämykseen.

— Sanot, kun ensin saat kaiken hyvään kuntoon, ruokit nälkäisiä, mutta jos olisi oikein, niin nyt jo heti asettuisit maantien laitaan ja ojentaisit leipää nälkäisille, sanoi tyttönen. Köyhänäpä juuri auttoi Kristuskin.

— Mutta hänelläpä oli ihmeitä tekevä voimansa, hän sai kahdesta leivästä niin paljon, että ruokki viisi tuhatta miestä. Meillä ei kaksi leipää riittäisi ruokkimaan kahta miestä. Tuohon mäelle, sepelimäelle, rakennutan lastenkodin. Päivänpaisteessa kiiltävät pienet päät, ovat lämpimässä, sanoi Kristian.

— Mutta jos et sitä silloin haluakaan tehdä, rakastat muutakin, puhui tyttönen nyt jonkinlaisen kiihkon vallassa, oli niinkuin hän olisi kauan pidättänyt sanomaansa, joka nyt purkautui. Tätä olen ajatellut: jos et silloin haluakaan. Köyhä oli Kristuskin, nyt olet köyhä, et voi asettua maantien viereen, mutta silloin vielä vähemmän voit asettua.

— Totta on, että muutakin rakastan, mutta lapsiakin aina rakastan, ehkä en aikuisia, vaikka ovatkin köyhiä. Lapsia rakastan aina. Katselevat leikkikalukaupan ikkunaa, siinä on hevonen, pieni, kulmikas, sillä on satulana jokin maalattu, sininen läikkä selässä. Sitä he katselevat, eivät henno lähteä pois, vaikka on kylmäkin. Tietävät, etteivät mitenkään voi saada omaksensa, mutta katselevat yhä, näplivät pienillä sormillansa ikkunaa. Tämä, että nämä lapset jo tuntevat kieltäytymyksen, että jo on paljon sellaista, jota tietävät turhaksi omaksensa toivoa, minua liikuttaa. Pienelle pojalle hevonen ikkunassa, siniläikkäinen, harmaa ja kulmikas, on yhtä merkitsevä, yhtä surulliseksi tekevä, yhtä ankara kuin minulle se, että epäonnistuisin, kadottaisin tehtaani ja sen mukana mahdollisuuden ruokkia nälkäisiä, saada omakseni pienen graniittiveistoksen tai marmoripään, suloisesti hohtavan, sinervän ja kuultavan ohimoiden ja nenän tienoilta.

— Sinä rupeat suureksi lahjoittajaksi, sanoi tyttönen kiivaasti, rupeat lahjoittajaksi, mutta et asetu tienlaitaan. Jos joku köyhä mies ojentaa sinulle kätensä, et siihen paina ropoa hiljaisuudessa, harjoitat hyväntekeväisyyttä alat harjoittaa, mutta köyhät ovat kaukana sinusta.

— Ehkä niinkin käy, sanoi Kristian, että alan vain hyväntekeväisyyttä harjoittaa. Parempi olisi ehkä jäädä köyhäksi. Hänessä heräsi tuskallinen tunne siitä, että todellakin niin kävisi, että hän alkaisi vain hyväntekeväisyyttä harjoittaa. Häntä oli muutenkin jo jonkin aikaa kiusannut epämieluisa tunne, jota hän ei oikein osannut selittää. Hänessä kyti vastenmielisyys omaa liikemiesälyään kohtaan, hän muisteli useita pieniä seikkoja, joissa olisi pitänyt menetellä toisin. Hän oli osannut hankkia itsellensä muutamia etuja, tämäkin tuntui hänestä nyt ilkeältä. Tyttönen seisoi siinä hänen edessään kädet nyrkkiin pusertuneina, hento rinta raivokkaasti kohoten, silmäterät paloivat aivan mustina, niiden leimu tuntui hänestä oudolta heikon sinervän valkuaisen rinnalla.

— Minä vihaan ankarasti suuria lahjoituksia, — puhe kuului miltei sotkuiselta — sinäkin rupeat suureksi lahjoittajaksi. Kuinka vihaankaan sinua, sinä kuitenkin ymmärrät, mitä merkitsee asettua kedolle leipää jakamaan. Ääni sortui ja kävi kimeäksi, sitten Maria äkkiä käänsi selkänsä ja juoksi ulos. Kristian istui hetkisen kirjansa lehtiä selaillen ja lähti sitten hänen peräänsä.

Jonkin hetken kuluttua he kävelivät kaivotiellä. Kristian ajatteli: herkästi kiihtyvä sydän, tempoilee, vimmastuu, kyynelöi. Kuinka häntä juuri noin palavana, jalosieluisena, hehkuvasilmäisenä rakastankaan! Kovin on hauras ja tulinen koko hänen olentonsa. Aatteeni on minulle tullut vieraaksi, hän sen huomaa ja siitä noin kimmastuu ja kärsii. Kristian alkoi hiukan sorahtavalla äänellä puhua: On ihmeen hyvä olla, kun näkee tuon kukan varren, särmikkään, harmaan, hiukan karvaisen, päivänpaisteesta kirkkaana ja sinihohtavin suonin. Sen vuoksi on ihmeen hyvä olla, ei tarvitse olla itsekäs ihminen, vaikka voi kesken kaiken sen vuoksi tulla hyvä olla. Minä ajattelen usein rikkaruohoa, painunutta, vetisellä maalla kasvavaa, läpikuultavaa, jossa käy kirkkaan sininen, hento suoni, miltei katkeavan näköinen ja koukerteleva. — Entäpä eikö olisi rikos, jos kaiken kärsimyksen, onnettomuutta tuottaneen, vieläpä alhaisenkin tekonsa jonkin tuollaisen rikkaruohon vuoksi unohtaisi? Hän loi Kristianiin silmänsä, tummat, luomista tulipunaiset, valkuainen kiilsi heikon sinervänä ja vielä kosteana.

— Ei olisi varmaankaan rikos, jos alhaisenkin teon tekijä kaiken unohtaisi, tulisi onnelliseksi kesken kärsimystään seisoessaan ruohikolla; kirkkaan, hentoisen kukanvarren vuoksi tulisi onnelliseksi. Varmasti myöskin on niin, ettei kaikkea kärsimystä voi kirkkaan ruohon ja puhtaan tuulenkaan vuoksi unohtaa, vaan kun sen kaiken näkee, tuntee vain ihmetystä siitä, että sellaista on ja että sydämessä kuitenkin on niin kammottava kärsimys.

Hänen puhuessaan oli kuu kohonnut. Sen säteet suihkuttivat kirkkaita kimppuja lehtien lomitse, parkkikasoissa tien varsilla kuorien kosteat sisäpinnat hohtivat kirkkaan sinisinä, leukoijat puutarhassa olivat säteilevän, harsomaisen ilman ympäröimät. He tunsivat äkkiä itsensä onnellisiksi. Kristian katseli Marian käsiä, joissa oli ohut, kelmeä iho, loistavia silmiä, katseli niitä harsomaisen ilman lävitse, jossa oli isoja, säteileviä laikkoja. He kulkivat ääneti, Kristianin jostakin syystä täytyy ajatella Marian sukkia. Hän näki ne ajatuksissaan. Ne olivat vaaleat, ohuet, hiukan harmaat ja lanka oli tullut nöhtäiseksi. Hän ajatteli niitä, kuinka ne olivat kiinnitetyt, kuinka sukka oli hiukan väljä ylhäältä, kuinka iho paljastui. Hän rakasti noita sukkia, toivoi saavansa suudella niitä ja kenkää, kulunutta, läntistynyttä. Häntä ihastutti yksityiskohtien ajatteleminen. Kuinka kengässä oli korko, kuinka pohja oli kulunut ja harmaa, pehmeä. Hän olisi kovin tahtonut niitä pitää käsissänsä ja suudella. Ruusunkarvaisia, hentoja, nehkeitä sormia ei hän uskaltanut ajatella suutelevansa, ei sinisiä läikkiä ohimoilla eikä pään kupuraa, vaan kenkiä. Niitä hän erikoisesti rakasti senkin vuoksi, että ne olivat kärjistä hiukan ylöspäin kopistuneet ja kuluneet. Hän hellitteli niitä ajatuksissansa, ajatteli: Hänen kenkäänsä vain haluaisin suudella, pientä, kopistunutta, en mekon kaulusta enkä rintaa. Sukkaakin rakastan. En voisi kuvitella suulle suutelevani. Jospa hän aavistaisi, heti hän minut lähettäisi menemään. Mutta eikö olisi luonnotonta, etten häntä rakastaisi! Hauras on, säihkyväsilmäinen, liiaksi ajattelee kärsimystä. Miten nytkin pää on kumartunut eteenpäin, silmät ylöspäin luotuina. Aina vain jotakin kaunista ajattelee. Taivaallinen hän on minulle, kaukainen ja ihana. Tätä nurmeakin, pyöreäpäisiä lehtiä, hiekasta ylös kohoavia rakastan, kun olen hänet tässä nähnyt noin heiverönä, noin ihanan haaveellisena, silmät sumentuneina, laajoina taivasta katsellen ja kosteata lehteä, joka tuossa häilähtelee. Kenkäänsä, pientä, ruskeaksi kulunutta, rakastan. Mitä onkaan kaikki muu hänen rinnallansa? Muistan hänet, kun hän seisoo punoittavin ohuin sormin pukuansa sormiellen näitten harmaaksi kuivuneitten mansikkatarhojen lähellä, katsoo sädehtivin silmin tähtimäistä lehteä, kurottuu oksaan tai kumartuu nurmelle, aina hänet muistan.

Kun Marian lähtöpäivä tuli, Kristian ajatteli: Nyt ehdottomasti jotakin hänelle puhun tunteistani, parempi on, että itseni paljastan. Mutta Maria kohteli häntä koko päivän omituisen kylmäkiskoisesti, kun hän tuli huoneeseen, alkoi kohta innokkaan keskustelun jonkun toisen kanssa ja puhui Kristianille koko päivänä vain jonkin ylimalkaisen sanan.

Auto oli jo lähdössä, kun hän hypähti alas, puristi Kristiania kädestä, vaikka oli jo hyvästellyt, ja sanoi: Varmasti kaikki on niin tapahtuva… ruokimme yhdessä nälkäisiä. Sitten hän juoksi takaisin autoon ja seisoi niin kauan kuin näkyi Kristianiin päin kääntyneenä.

Kristian hänen lähdettyänsä meni antamaan määräyksiä, tarkasti myymälässä muutamia laskuja, istui hetkisen ikkunan ääressä katsellen maantielle. Aivan edessä kiveyksen lomassa kasvoi kärsäheinän valkeanharmaa, jo hiukan punertava kukka; hänen katseensa pysähtyi hetkiseksi siihen. Hän lähti ulos, punainen suolaheinäruohikko häntä kummasti ärsytti. Sitä he olivat yhdessä Marian kanssa katselleet. Hänen teki mielensä tehdä jotakin ruumiillista työtä. Eräästä varastohuoneesta hän löysi suuren joukon käytettyjä savottasaappaita. Hän tarkasteli niitä hetkisen ja ajatteli, että niiden varret vielä olivat sangen käyttökelpoisia. Hän latoi niitä kuormallisen käsikärryille ja tyhjensi sen ammeeseen. Hän jatkoi työtänsä yli puolenyön, ja joka kerta kun hän nosti silmänsä isoista länttäisistä koroista ja kuhmuisista ja paikoin ratkeilleista saappaanvarsista, hän näki tuomen mustan, kyhmyräisen oksan, joka kuvastui viileää yötaivasta vasten kuivaushuoneen katon takana, ja aina häntä vihlaisi ikävä.

Huoneessaan hän vielä istuutui lukemaan. Häntä kiusasi hauras tunnelma, joka siellä vallitsi. Hämärä, kuiva sini ympäröi heiveröistä tuolia, avattua kirjaa ja pöytää, sini, joka oli yhtä hänen ikävänsä kanssa. Hän katseli seinäpaperien kukkien hienoja juovia: Jospa hän vain olisi täällä vielä, hetkisen vain viivähtäisi, ajatteli hän surumielisesti. Hänen nenänsä muistan, aivan kuultavan ja hennon. Sormet, nehkeät, ohuet, korjailivat pitsikaulusta. Sukkiansakin ajattelin, lurjus olen, ne ovat minulle aina olleet kiihoittavin vaatekappale, mistä johtunee. Mutta kuinka hänen yhteydessänsä, lempeäsilmäisen, tällaista ajattelen! Kuinka olenkaan alhainen. Kun saisi pidellä hänen päätänsä, kiharoiden lävitse sen tuntea sormissaan. Hehkuva-, kyynelsilmäinen, minun kanssani aatetta rakastaa, on siinä iässä, ja minäkin olen, jolloin sellainen on merkitsevintä, mutta minuun hän ei tule rakastumaan, vaan johonkin toiseen, mitättömäänkin ehkä, lurjukseen, hehkuvasti, ihanasti, kaikkeen taipuen ja kärsien. Hän tulee rakastumaan, mutta kuinka silloin kärsinkään! Kuinka minulla onkaan varma tunne siitä, että hän tulee huonoon ihmiseen rakastumaan, sellaiseen, joka ei hänen ihanuuttansa ymmärrä. Punervan ihon näkee ja leimuavat silmät, mutta ei hänen sydäntänsä ymmärrä.

Kristian kuuli toverinsa — tämä oli jäänyt joksikin aikaa olemaan — tulevan kotiin ja lähti tämän luo. Hän istui ruokasalissa, oli jäänyt illallisetta. Kristianin tullessa hän heti virkkoi: Joko lähtivät, vanhojapiikoja ne parikymmenvuotiaat, kelmeitä, kiharat kiemurtelivat. Lapsi minua miellytti, sinä taisit häneen rakastuakin, mutta et sinä häntä saa, tuskinpa kukaan saa. On erinomaisen kaunis, mutta liian älykäs, hänestä tulee lueskelija tai kommunisti. Hänessä on ainesta monenlaiseen. Suloinen lapsi, vaikka kiivastelija.

4

Kristian oli viettänyt koko talven innokkaissa puuhissa. Hän oli saanut tehtaansa menestymään, miehet olivat tyytyväisiä, hänelle alettiin osoittaa arvonantoa kaupungin asiaaymmärtävissä piireissä. Koko aikana ei hän ollut käynyt H:gissä.

Seisoessaan nyt auringonpaisteessa tiellä katsellen sepelimäkeä, jolle kesällä piti rakennettaman lastenkoti — lahjoittajina olivat monet kaupungin liikkeistä tehneet yhtä paljon kuin hänkin, hän oli herättänyt ajatuksen, mutta jäänyt sitten kummasti syrjään — hän ajatteli kulunutta talvea. Hän oli pakottanut itsensä toimimaan käytännöllisesti ja hän oli onnistunut, vaikka tappionvaara oli ollut yhtä suuri kuin voiton mahdollisuus. Noina aikoina, jolloin hän varmasti luuli kadottavansa kaiken, mitä oli pitänyt omanaan, joutuvansa irrallisena ajelehtimaan, hän oli usein tuntenut, että hän ikinä ei missään muualla voisi tulla onnelliseksi, ei mitään rauhaa tuntea kuin täällä. Nyt hän ajatteli miltei vastenmielisesti puuhailuaan, ajatteli, että olisi ehkä ollut parempi, ettei hän olisi onnistunut, vaan tullut syöstyksi epätoivoon. Leipä, jota hän nyt jakaisi nälkäisille, lähinnä lastenkoti, oli jo tarkalleen tutkittuna ja punnittuna, häntä siitä ylistettiin, kukaan ei puhunut lapsista. Jos hän mennessään lastenkotiin tulevaisuudessa laskisi kätensä jonkun pienokaisen päälaelle, se luettaisiin hänelle suureksi ansioksi. Hän tunsi siitä häpeää ja vastenmielisyyttä. Hän alkoi hämärästi aavistaa, mitä Maria oli tarkoittanut, ja olihan hän itsekin sen tuntenut. Pitäisi taittaa puolet leivästänsä. Häntä koko juttu iljetti.

— Jos olisin yksinäni sen tehnyt, uhrannut, minua olisi ankarasti vastustettu, tuntisin siitä iloa, mutta nyt se minulle luetaan suureksi ansioksi, niinkuin sekin että panisin käteni lapsen päälaelle. Omaksi ilokseni sen panisin auringosta kiiltävälle pikku päälaelle, jakaus näkyisi selvästi ja ohut tukka. Tätä nykyistä ei Maria tarkoittanut eikä tätä hyväksy. Kunpa voisin kaiken jättää sillensä, mutta sitäkään en voi. Ja onhan lapsukaisilla, parillakymmenellä, siitä hyötyäkin.

Hakaan oli majoittunut joukko mustalaisia. Kristian oli kävellessään huomaamattaan tullut liki leiriä. Muudan vaimo, jolta lapsi pisti povesta esiin, pyysi maitorahaa. Kristian katseli lasta, joka oli omituisena, pitkänä käärönä liinassa, joka oli sidottu edestä kiinni. Kummallinen nöyryyden ja heltymyksen tunne valtasi hänet ja hän ajatteli: Tuollaisena juuri ihmistä rakastan. Noin tajuttomana ja noin kaikkea hyvyyttä tarvitsevana. Lapsetpa ottavatkin vastaan kaiken rakkauden, eivät tee eroa; eivätkä arimmatkaan sydämet sitä niille ujostele osoittaa.

Eukko aukoi liinan. Lapsi oli kääritty monen moniin villarääsyihin; niistä pilkistivät esiin pienet, kellertävät kasvot, silmät olivat aivan rähmäiset. Kristian otti äkillisestä mielijohteesta lapsen hiukan kömpelösti käsivarrelleen, paljasti pienen, punoittavan, tukattoman pään ja heiveröt, koukistuneet sormet. Vaimo askarteli muuta eikä hänestä sen enempää huolinut. Kristian katseli pienokaisen hentoja, rähmäisiä ripsiä, puhalteli hiukan sormiin ja tunsi pientä ylpeää tyytyväisyyttä »lastenkotijutusta»; vastenmielisyys oli kokonaan hävinnyt, hän tunsi, ettei oikein osannut eritellä ajatuksiaan.

Kävellessään kotiin hän ajatteli:

— Kenties vain sen vuoksi, että sormet olivat koukistuneet ja heiveröt, sen halusin käsivarrelleni. Sama tunne kuin kuulasta solmuista rikkaheinää katsellessa saa heltymään. Paljon oli siinä myös sitä, että olivat pienokaisella samat, loistavansiniset valkuaiset mustissa silmissä kuin Marialla. Omituista, usein ajattelen: monesti teen hyvää esteettisistä syistä, niin, tai myös jätän tekemättä, suurelta osalta olen vain teoreetikko. Varmaa on, että erehtyi se, joka sanoi, että menisin palloja hiomaan. En menisi, kenties en yhtäkään marmorinsirua antaisi lyödä murskaksi. Alan itsessäni löytää yhä useampia huonoja ominaisuuksia, sydämettömiä, jopa kauhistuttaviakin piirteitä. Sen pitäisi uskonnolliselta kannalta katsoen olla hyvä, mutta minä tiedän, että ei ole kysymys »huonouden tuntemisesta», nöyrtymyksestä minussa, en nöyryydestä huonoja ominaisuuksia itsessäni löydä, ne ovat olemassa ja kohoavat pinnalle.

Portaissa hän kohtasi apteekkari B:nin, tämä oli tulossa jotakin kirjaa lainaamaan. Hän oli lihavahko, keskikokoinen mies. Hänen olemuksessaan oli jotakin papillista. Hän puhui aina selkeällä, ikäänkuin hyvin huolitellulla äänellä, hänestä henki erikoinen moitteettomus, hänen silmänsä olivat kuulakat, aivan puhtaat, ja kuitenkin hän vietti väliin miltei hurjastelevaa elämää ja oli tunnettu suurena naistenliehittelijänä.

He seisoskelivat kirjahyllyn luona, olivat keskustelleet minkä mitäkin. Kristian tunsi halua äkkiä puhua aivan kevytmielisesti. He naureskelivat eräälle kaupungissa sattuneelle skandaalille, jossa muudan kunnioitettavassa iässä oleva liikemies oli esiintynyt sangen vähän kunnioitettavassa valossa. Sitten he näyttivät kumpikin vaipuvan ajatuksiinsa, ja Kristian sanoi hitaasti:

— Minä tässä naisia ajattelin. Miksi meitä niin viehättävät, saattavat narreinansa pitää. On kukanväriset sormet pitsihihoissa, leuan alla kaulus, kirjailtu, sitä hypistelevät, silmien alla himmeät, hienoihoiset, hiukan painuneet läikät, me heti hengästymme, ihastumme.

— En minä kauluksista ja hihoista, mutta kun paljastuu tohvelista pyöreä, ruusunnupunvärinen kantapää, varpaille noustessa, se minut lyö polvilleni. Monta kertaa olen ihmetellyt: mitä tämä nyt oikeastaan on, mutta ei siitä pääse.

Kristian tunsi itsensä surumieliseksi: miksi hän tällaiseen keskusteluun antautui? Hän kuunteli toista tajuamatta; saattaessaan tämän ovelle hän jäi seisomaan portaille. Kosteat lehdet hehkuivat ilta-auringossa, taivaalla kimmelsi ruusunpunainen riekale. Hän muisteli Mariaa:

Jos hänet saisin omakseni, hiukset, otsan, jalat, kuultavannäköiset ja hentoluiset, mitenkä häntä pitäisinkään! Täällä hän hehkuvia lehtiä katselisi, hänen hiestyneen kätensä tuntisin kasvoillani, kämmenessäni tuntisin, kuinka hänen sydämensä löisi kaidassa rinnassa, pienoisen nyöritetyn liivin alla. Ottaisin vyötäröstä, suutelisin hänen jalkojansa kunnes hän alkaisi pyydellä, että päästäisin, punastuisi, löisi heikosti hiestyneillä käsillänsä, hengästyisi. Mutta ehkä ei löisikään, ihastuneena kuroittaisi kätensä, silmät alkaisivat hohtaa.

Huomenna taikka ylihuomenna hänet kohtaan. Onkohan kovin muuttunut…
Pyytelen tänne kesäksi, mutta en kiusaa tulemaan, sittenpähän näen.

* * * * *

Kristian seisoi oman huoneensa ikkunassa. Hän näki ajatuksissaan talon takana rinteellä olevan metsikön, jossa oli aamupäivällä kävellyt, mutta jostakin syystä ei ajatellut varsinaista metsää, latvoja ei laisinkaan, vaan oksien alla olevaa maata ja runkoja puoliväliin. Hän näki oksat, paksut, sileät, koukistuneet, ja niiden alla hiukan kellertävät saniaiset, pienet, teräväkärkiset lehdykät. Tärkeintä oli ilma, kuiva, kevyt, vaaleanruskehtava, joka ympäröi pieniä, kiiltäviä havunneulasia ja sammalta, häälyi kevyenä ja loistavana. Hän koetti ajatella, minkälainen olisi taivas, raikkaanvärinen ja kostea, latvat, mehevät havut. Mutta se ei häntä lainkaan miellyttänyt, vaan hänen teki mieli yhä edelleenkin ajatella, minkälainen metsikkö oli maasta ja puoliväliin runkoihin. Pieniä saniaisen pyöryköitä näytti ympäröivän kirkkaansininen reunus, samoin havunneulasia, ja kaikkialla missä oli varjoa, oli ilma tummansinistä.

Hän etsi tilikirjan. Katseli hetkisen ja sulki jälleen.

— Jos saisi Marian suostumaan… Mutta kirjanpitäjäksi… kovin arkista. On koulun lopettanut. Kuinka tekisin? Täti varmasti suostuisi tulemaan lastenkodin johtajattareksi ja olisi siihen sopivakin, huolekas, vakava, tarmokas. Maria hänen rinnallansa; siten hän saisi hyvyyttänsä runsaasti osoittaa. Mutta tiedänhän hyvin koko ajan, että itsekkyydestä toivon tätä; toimi on hänelle tarpeenkin ja hän ilostuu siitä suuresti. Mutta sekin vaikuttaa, että toivon saavani olla hänen lähellänsä. Joka päivä toivon häntä tänne nähdäkseni kuinka hän innostuu, silmät leimahtavat, nähdäkseni otsan hennon ihon ja pienoiset kiharat.

Kuitenkin Kristian ajatuksestansa innostui, alkoi kävellä ympäri huonetta ajatellen, kuinka kaikki tapahtuisi.

— Onkohan kovin alhaista, hän ajatteli samalla, että näin järjestelen? Sanoakaan en hänelle voi, että hänet nähdäkseni. Hullu ajatus: silloinpa hän vetäytyisi heti kauas minusta, vaikka kuinka tarvitsisi toimen ja olisi ansiokas sen saamaankin. Silloin kun hän täältä lähti, ei minulla ollut muuta salattavaa häneltä kuin sukka-ajatus ja että hänen kenkäänsä halusin suudella. Mutta ehkä hän itsekin minua ajattelee, vaikka tuntuisi liian suurelta onnelta, että niin olisi. Ei, niin ei voi olla. Mutta jos alkaisi välittää — kuinka onkaan alhaista, että näin suunnittelen, ajattelen. Sanoisin hänelle, että rakastan, mutta pyytäisin vain, että hän edes sietäisi. Ei, tämä on mieletöntä, nöyryyttävää; jos hän ei välitä, ei välitä. Kaikki pidän itselläni, kärsin, olen toverina, keskustelemme.

Hän kuljeskeli myöhään sepelimäellä suunnitelminensa. Häntä harmittivat terävät, liuskahtelevat kivet jalkojensa alla. Pieni viinimarjapensas vihoitti rinteellä. Hän katseli hetkisen teräväreunaisia, lovisia lehtiä. Ruoho pisteli pieninä tupsuina esiin kivien lomitse. Hänen tuli äkkiä ikävä metsää, ei sellaista kuin haka, jossa oli laajoja, pehmeitä ruohikoita, suo, jossa laaja liejuinen lampi, johon kesällä kasvoi viheriän limakerroksen päälle, vaan tummaa, kuivaa kuusikkoa, käyskelyä oksien alla, jotka haroittivat vankkoina ja tuuheahavuisina laajalle.

Huoneessaan hän makasi kauan valvoen, kädet pään alla ajatellen matkaansa ja muistellen Mariaa. Hän ajatteli hänen käsineitänsä. Hän muisti, että ne olivat kellervänharmaat, niissä oli repeämä ranteen kohdalla. Hän ei koskaan ollut noista käsineistä pitänyt Marian käsissä, mutta nyt hän ajatteli toista niistä eikä saanut unta. Hän ajatteli, että puristaisi käsinettä mielellään suullaan, suutelisi kunnes se tulisi kosteaksi, asettaisi sen povellensa paidan alle paljaalle iholle.

Seuraavana päivänä Kristian matkusti. Junan tullessa asemalle satoi virtanaan, ja hänen täytyi odotella hallissa hyvän aikaa sateen lakkaamista. Hänet valtasi ensin alakuloisuus, sitten surumielisyys, takinkaulus oli aivan märkä, niskassa ja hartioissa tuntui kostealta. Se sai hänestä kaiken tuntumaan tylyltä ja epäystävälliseltä. Hänet valtasi ärtymys, jonka hänessä aina herätti ihmisjoukon näkeminen hiljaa seisoskelevana, odottavana.

— Mitäpä tämä hyödyttää. Mariaa en kenties lainkaan tule tapaamaan. Ehkä hän on hyvinkin muuttunut, hän ajatteli. Vastapäisikkunasta näkyvä kalkinvalkoinen reklaami yhä lisäsi hänen apeuttaan. Hän kääntyi siihen selin, mutta tunsi silti yhä mielensä kolkoksi ja murheelliseksi.

Kun sade vihdoinkin lakkasi sen verran, että saattoi lähteä autorivin luo, hän perin kyllästyneenä ajatteli, eikö olisi parempi odottaa seuraavaa junaa ja lähteä sillä jonnekin muualle. Vasta matkailijakodissa — se oli aivan pieni ja varmaan vanhanaikaisin ja epäsiistein koko kaupungissa — hän pääsi surullisuudestaan.

Hän järjesteli kirjojansa, repäisi muistiinpanovihosta irti lehtiä ja heitti ne paperikoriin, sitten jäi hän katselemaan kadulle.

Hän näki ajatuksissaan Marian säteilevässä, valkeassa hameessa keinulaudalla. Sitten hän muisti keväisen, nuoren koivun, vaaleanvihreälehtisen, joka kasvoi aivan nurmikon rajalla. Hän muisti, kuinka eräänä aamuna, kun hän kulki sen ohitse, tuuli pudotti siitä kimpun loistavia, vienon vihertäviä pisaroita, lehtien tahmeudesta vihertäviä. Sitten sukelsi hänen mieleensä muisto eräästä rikkaläjästä tehtaan takana, siinä oli paperitörkyä, lasinpalasia, puulastuja ja niiden keskellä jokunen punaisenkirjava heinä. Punaisenkirjavat, ripsahtelevat heinät häntä nyt miellyttivät, hän tunsi niitä rakastavansa, riemastui niistä.

Kadulla häntä kaikki ihastutti. Kaikkialla oli sinisiä ja loistavia läikkiä sateen jäljeltä. Puiden latvoissa heikko sinerrys, vienon vaalea pilvi taivaalla häntä liikutti.

— Mahdotonta, että hänet kohta näen, ajatteli Kristian riemastuneena. Hän oli pistänyt kokoelman Goethen runoja povitaskuunsa, paperi olisi hänestä ollut ruma, arkinen. Hän tahtoi nähdä vaalean, punakukkaisen kannen, kun Maria pitäisi kirjaa käsissään. Maria huudahtaisi, katselisi sitä säteilevin mustin silmin, hipoisi sitä sormillansa, painaisi puvun laskostettua rintaa vasten, kirja hipoisi pitsiröyhelystä leuan alla. Hän ajatteli nautinnolla, että hänen sydämensä takoi vaaleanpunakukkaista kantta vasten, ajatteli, että kaikki oli Marian vuoksi niin ja että jos tätä ei olisi ollut olemassa, ei myöskään hänen sydämensä milloinkaan olisi voinut takoa vasten kirjan punakukkaista kantta eikä vaalea pilvi taivaalla, puiden latvojen pieni sinerrys myöskään olisi ollut mahdollista. Hänestä riemussansa miltei tuntui, että hienot, juovikkaat kukkakimput kirjan kannessa olivat irrallisia, ja hänen sydämensä niiden alle haudattu, niiden ympäröimä, hienosti suhisevien ja punertavien kukkakimppujen.

Portaiden edessä hän pysähtyi. Hänestä tuntui, että oli uhkarohkea ja kerrassaan erikoinen teko nyt suoritettava. Hän käveli hetkisen vastapäisen kahvilan edustalla, katsoi pitkään ja tuttavallisesti sieltä tulevaan poikaan, kääntyi sitten ympäri ja soitti päättäväisesti ovikelloa portaassa, jonka edustalla hän oli äsken seisonut tuntien, että oli uhkarohkea ja erikoinen teko suoritettava. Sisältä kuului hitaita, kankeita askelia, täti oli yksin kotona, arvasi Kristian.

Istuutuessaan raitaisella kankaalla päällystettyyn nojatuoliin Kristian tunsi surumielisyyden jälleen saavan mielensä valtoihinsa. Tuoli oli kovin matala, sitäpaitsi hän vajosi siinä syvään, niin että tuntui kuin olisi lattialla istunut. Se teki hänet noloksi. Täti katseli häntä hyväntahtoisen näköisenä, mutta ei koko aikana puhunut Mariasta sanaakaan. Kristian tuli yhä surullisemmaksi ja huomasi ärtyvänsä yhä enemmän tuolistaankin. Viimein hän nousi ja alkoi kävellä ympäri huonetta. Nähtävästi täti piti sitä sopimattomana. Tunnin odotuksen kuluttua soi ovikello. Täti kuului eteisessä selittelevän jotakin, luultavasti, että oli vieras. Kristianista tuntui turhalta tämä tekeytyminen, hän tempasi oven auki ja astui eteiseen. Ensimmäisinä minuutteina ei hän nähnyt laisinkaan Marian kasvoja, tällä oli jokin kukikas puku, vaalea pitsi leuan alla, hän piteli käsissänsä vahakankaista kääröä. Maria katseli häntä hiukan hämmentyneen näköisenä, ojensi sitten kätensä pää hiukan hartiain väliin vetäytyneenä ja luomet alas painettuina. Äkkiä hän purskahti nauramaan: En minä sinulle, en sinulle, sanoi hän naurunsa lomasta, ja lisäsi sitten ihan vakavana jo: »Minua aina alkaa naurattaa, kun tiedän, että nyt on aivan sopimatonta nauraa ja kaikki ovat hyvin juhlallisia. Silloin minä aina alan nauraa, älä minuun pahastu.» Kristian joutui hänen naurustaan hämille ja uskoi varmasti ilmeensä tyttöä naurattaneen, samoin tämä oli nauranut silloin kerran päivällispöydässä, muisti hän.

— Minä kai silloin sanoin jotakin tai ehkä hän vain yleensä seurasi keskustelua ja jokin meissä häntä nauratti, tottahan onkin, että keskustelijat usein ovat naurettavia, ajatteli Kristian.

Kristian varoi istumasta tuoliin, joka vajotti. Hän seisoi nojaten kädellänsä pöytään. Täti vetäytyi omaan huoneeseensa, oli saanut vieraan. Kristian huomasi tytön itseään katselevan ja meni siitä jälleen hämilleen. Äänettömyys kävi kiusalliseksi, tyttö oli painanut poskensa kättään vasten, silmät välkkyivät ja hän vilkaisi silloin tällöin Kristianiin, viimein hän hypähti ylös, astui Kristianin luo ja sanoi: Olemmepa ikäviä, näin vaiti… Mistä alkaisimme keskustella? Minä ajattelin sireenejä, ja tekisi mieleni hypähdellä…

— Lähdemme ulos, sanoi Kristian. Kävelemme ja keskustelemme niinkuin kesällä.

Niinkuin kesällä, lisäsi hän tahallaan ajatellen: Silloin oli mielestäni toisenlaista. Naurettavaa ehkä, että olisin kaivannut juhlallisuutta. Hetkisen hän vain oli hämillään, mutta jos sillä tavalla välittäisi kuin toivoisin, yhäkin olisi hämillään ja punastelisi. Vaikka olenhan senkin huomannut, että milloin hän kovin pyrkii menemään hämilleen, hän heittäytyykin aivan vapaaksi ja sillä pettää niin, ettei aavistakaan. Olisikohan nytkin niin? Kuinka hänen silmänsä loistelevatkaan! Kuinka kallis minulle onkaan tuon harsomaisen pitsin alla kaula, ohimoille sattuvat kiharat, punertava iho. Mitä hänelle puhuisin, kun aina vain näitä ajattelen! Kirjan voin antaa.

Eteisessä hän otti sen taskustaan.

— Minä olen tätä ajatellut, toivonut saavani. Et ole muistanut kanteen kirjoittaa, otamme sen mukaan, minusta on hauska sitä pidellä käsissäni, sanoi Maria, hypisteli kiharoitansa, koetti niitä järjestellä korvien taakse, ja kun ei onnistunut, jätti silleen.

— Tänään luin ylioppilaasta, joka oli maakuopassa asunut maaseudulla meillä, kirjastokin hänellä oli, pari tuhatta nidettä, luitko sinäkin? puheli hän sitten Kristianille.

— Tämänpäiväisessä lehdessähän siitä kerrottiin. Hänestä luin minäkin. Kummastelin, että sellaista sattuu meillä, nimittäin että sellaisiakin on, jotka maakuoppiin kätkeytyvät. Erikoisesti mainittiin, että hän oli suuri kirjallisuuden harrastaja. Mitä vaaditaan, että sellaiseen ryhtyy, maakuopassa asujaksi, rahvaan pilkaksi, kirjojansa rakastaa.

Ilma oli käynyt vihertäväksi, lyhdyn valo sattui pihlajan haroittaville, vaaleille lehdyköille, kiveykselle ja Marian niskaan. Hän pysähtyi ja luki lyhdyn valossa Goethen Kalastajan säkeitä: Miks ihmisvoimin täältä viet sä kuolon helteeseen — pysähtyi sitten arasti henkäisten ja silmät kuulaina. Kuinka tätä rakastankaan, toistelen mielessäni ja rakastan. Veden ihanasta kuulakkuudesta nousta vilpoisen ruumiin tuskaisen, hirvittävän maan kamaralle. Hirveä on maa. Viet kuolon helteeseen…

Hän näytti niin ahdistuneelta, että Kristian tuli ajatelleeksi: taas alkoi kärsiä, mutta nyt kärsii niinkuin itse olisi maan hirvittävyyden nähnyt. Varmaa on, ettei hän tunne vain runon ihanaa murhetta — sitäkin tuntee, mutta myöskin, että maa todella on tuskainen paikka, hirvittävä paikka. Hänen laisensa sen tuntevatkin.

Kristian otti kirjan häneltä, pani sen kainaloonsa ja kosketti hiukan hänen kättänsä, pusertaa ei hän olisi uskaltanut.

Tie oli hiukan rapakkoista. Lätäköissä kiilteli mustaa ja sinistä. Kristianista tuntui, että maailma sittenkään ei ollut vain hirvittävä paikka, kun hän katseli vienon sinistä ja kuulakkaa ilmaa, jota vastaan kivimuurien katot piirtyivät, jossa havisivat lehdet; etäämmällä näkyvät louhitut kivet, portti, joka oli avoinna, tuntuivat hänestä rakkailta, ja hänen tuli niiden vuoksi hyvä olla. Hän sanoi:

— Kuitenkin kaikkea voi rakastaa, kaikkea tätä, ja voi senvuoksi olla onnellinen. Valkea kukka mättäällä, puron kuplat, sinerrys…

— Niin, mutta tässä maailmassa ei vallitse oikeus. Täällä hälistään ja täällä tapahtuu lukemattomia vääryyksiä, joita ei soviteta, täällä vallitsee inhoittava hälinä. Täällä tapahtuu pelkkää vääryyttä. Mitä minulle merkitsevät puron kuplat ja sinerrys tai ihanasti kasteinen, harmaa ruoho, jos samaan aikaan kielletään jokin luonnollisista oikeuksistani. Maria pysähtyi Kristianin eteen kiivaasti hengittäen. Veden viileästä, ihanasta kammiosta kuoleman helteeseen, sanoi hän vapisevin huulin. Käsitätkö, käsitätkö…

— Mitä hänelle liekään tapahtunut, ajatteli Kristian surullisena, kuusitoistavuotiaana ottaa ankaran vakavasti sen, mille kaksikymmenvuotiaana hymähtää. Kuinka hänen laitansa lienee ja mikä on tuo hänen luonnollinen oikeutensa, joka on kielletty? Ensin en hänessä huomannut mitään muutosta, nyt minusta tuntuu, että hän koko ajan hautoo jotakin päässänsä.

He kulkivat hetkisen ääneti. Katu oli kuoppaista, taivaanrannalla katonharjojen ja viirien yllä näkyi kuulakka, pieni ruskonriekale.

— Kuitenkin on merkitsevää tuo rusotus, että sen voi nähdä, siihen voi vääryyden unohtaa; olenhan sen tuntenut, vaikka äsken kielsin. Voi unohtaa sen, että täällä hälistään, eikä jalomielisyyttä ymmärretä.

— Kuinka nuori hän onkaan, ajatteli Kristian. Jokin ranskantunti-juttu hänet jälleen lie noin kuohuttanut; kun on varaton, joutuu sellaisia kokemaan, mutta eipäs vain opi tyynesti suhtautumaan.

— Galleriassa minun piti pyytää sinua käymään kanssani, usein kuljeskelen siellä yksinäni. Fauni siellä, olethan huomannut, jäljennös Sergelin…

— Muistan, rypäleitä kourassa, taaksepäin kaartuneena, kuivahko, jollakin lailla kovin mehuton, ei laisinkaan ylitsepursuvainen, ei ainoassakaan lihaksessa paisunutta, riemukasta humalaa, kaikki pientä, kuivahkoa, sanoi Kristian innokkaasti.

— Sitä juuri, pienessä välikössä, eikö olekin, sitä usein, kasvoja en katsellut, vaan sormillani sivelin, ne ovat hurmautuneet, mielettömän nauruiset, jos olisi hiukan suurempaa kokoa, ehkä olisi hyväkin, mutta nyt on todellakin ikävä, kuivahko eikä laisinkaan ylitse pursuvainen, puheli Maria. Hän nähtävästi halusi osoittaa jollakin tavoin hyvyyttä Kristianille.

— Humaltuneen faunin muuten, eikö sinustakin, pitäisi olla lihavahko, mutta tällä on kuivat pienet lihakset. Jos se olisi lihavahko, olisi Sergel helposti saavuttanut ylitsepursuvaisuuden ja hiukan riettaan tunnelman. Sillä olisi sen saavuttanut helposti, mutta nerokkaampi olisi, jos ilman sitä laihan faunin olisi kyennyt…

Maria oli kuunnellut hiukan punaiseksi lennähtäneenä, ja hiukan hätäisesti Kristian sanoi:

— Laihanakin siinä voisi olla humaltuneisuus, riemukas ylitsepursuvaisuus, jos siinä olisi jokin epämuodostuma ruumiissa, jokin outous… Kristian oli hengästynyt, epävarma ja hätäytynyt. Hän ajatteli: Olenko siis aistillinen, epäpuhdas, kelvoton ihminen ajatuksiltani, noin saatoin hänet punastumaan. Enhän lainkaan olisi niin oikeastaan puhunut, jollen olisi halunnut kääntää hänen ajatuksiaan Kalastajasta, ja itsekin hän halusi lakata sitä ajattelemasta… senvuoksi alkoi faunista puhua, ajatteli kai myöskin minua ilahduttavansa, aivan väkinäisesti siitä puhuin. Tuskin sitä muistankaan kuin hämärästi, koska se todellakin on mielestäni aina ollut vähäpätöinen ja kuivahko. Nyt aloin selitellä, ajattelee ehkä, että olen olevinani asiantuntija, vaikka en oikeastaan lainkaan asiaa ymmärrä.

Kristian kävi kömpelöksi ja jäykäksi pelosta, että hän nyt olisi Mariasta vastenmielinen. Tämä kulki hänen rinnallansa pää hiukan painuneena, hartiat hiukan kumarina ja koholla. He kulkivat rantatietä ja pysähtyivät hetkiseksi. Kaislikko oli vielä lyhyttä, vaaleanviheriää, jokunen hieno ohut lehdenkärki vasta oli irroittunut varresta ja siirotti hiukan, aivan pitsinvärisen tuomen lomitse kuulsi taivas kirkkaana, ja oksat levittivät liikahtaessaan ilmaan suhisevain ruohokimppujen ja kallioitten ylle makean lemun. Se tuntui tarttuneen heinään, tiehen ja nehkeisiin, juuripuhjenneisiin lehtiin. He katselivat pienen huvilarykelmän siroa silhuettia. Päätyjen ja nurkkausten kohdalla näytti taivas viheriältä kuin korsi, keskemmältä se oli sininen, ikäänkuin ohut, ja siellä täällä erotti pienen vaalean tähden.

* * * * *

Kristian ei ollut lainkaan uninen tullessaan huoneeseensa. Hän istui hetkisen, selaili kirjojansa, alkoi kävellä huoneessa ja seisahti ikkunan luo. Hän muisteli Liisaa ja silloista kaupungissa oloansa, ja jostakin syystä tuli hänen paha olla Liisaa ajatellessaan. Hän ajatteli, että voisi tämän sattumalta jossakin kohdata, ja se tuntui hänestä vastenmieliseltä.

— Eihän välillämme ollut mitään, enhän koskaan tullut hänelle mitään sanoneeksi. Miksiköhän en tullut sanoneeksi, vaikka silloin häntä niin ajattelinkin? Marialle tahtoisin heti kaiken sanoa, nyt kun en saisi.

Faunijuttu häntä yhä hiukan harmitti. — Enhän siihen koskaan ole kiinnittänyt mitään huomiota, mutta nytkös olin sitä muka ajatellut, puhuin puuta heinää. Senvuoksi hän punastuikin, kun minä hänen vuokseen niin aloin puhua. Hän ajatteli, että tahdoin näytellä sitä kovin ajatelleeni, kohta kun hänkin oli sitä ajatellut, mutta että itse asiassa en ollut sitä ehkä nähnytkään. Senvuoksi hän lennähtikin punaiseksi, eikä sen vuoksi, että olisin mielestänsä aistillisesti puhunut; ei hän sitä huomannutkaan, 16-vuotias. Häpesi minun puolestani.

Kristianista tuntui kuin hän olisi pitänyt Marian punervia kasvoja kämmenessään, kuin tämän raikkaat silmät olisivat hohtaneet hänen lähellänsä. Hän miltei tunsi hiukan raollansa olevien huulien hengähdyksen suullaan, näki kirkkaat pienet hampaat, pyöreän kyynärpään, heikon, nehkeän ja punertavan kuin kukka.

* * * * *

Kristian oli, vapautuakseen surullisuudesta, joka oli hänet jälleen vallannut, ja Mariaa koskevista ajatuksistaan, viettänyt useita päiviä ainaisessa vierailujen tulvassa. Hänet oli entisten toverien kesken otettu hyvin vastaan, oltiinpa niinkin innostuneita, että hänen kunniaksensa pantiin toimeen kekkerit; hän oli tosin niissä vain vähän aikaa eikä osoittanut lainkaan kiitollisuutta kekkerien toimeenpanijaa — samaista vaaleaveristä, ohuttukkaista kohtaan, joka oli ollut hänelle vastenmielinen.

Eräänä iltana hän oli jälleen pakottautunut vierailulle, koko illan tunsi hän yhä kiihtyvää ärtyisyyttä siitä, että Maria henkisesti täysin oli hänen vertaisensa, mutta että kuitenkin oli olemassa jyrkkä raja, jota keskustelu ei saanut hipaistakaan, joka hänen aina tuli muistaa, että hänen oli tarkasti salattava tunteensa, koska Maria niitä yhä edelleenkin olisi katsonut lapsen silmin. Hän tunsi raivoa ajatellessaan, että Maria niitä yhä edelleenkin katsoi lapsen silmin. Miksi ei muutakin, miksi juuri niitä vain?

Hän istui pöydän ympärille kerääntyneessä seurassa vaiteliaan, miltei puolihorroksissa olevan näköisenä, ajatellen katua, jota äsken oli kulkenut, joutavanpäiväisiä pikkuseikkoja siinä: parturin kiiltävää kilpeä, erästä pihaa, jonka ohi oli kulkenut, ajurinrattaita, ihmisiä, jotka olivat tulleet häntä vastaan. Koko ajan hän kuitenkin tunsi vain koettavansa pitää etäällä Marian kuvaa. Hän oli viimeksi tavannut tämän Ruotsalaisen teatterin edustalla, ympärillä olevat rakennukset olivat näyttäneet tomunharmailta, oli ollut säteilevä hämärä. Homeenviheriää teatterirakennusta vasten muisti hän Marian hahmon, kun tämä katseli pieni kuiva leuka hiukan eteenpäin kurottuneena ohiajavia.

— Tänä iltana menen, suutelen hänen jalkojansa ja sanon häntä rakastavani, silloin pääsen ainakin siitä, että tyttö pitää minua toverinansa, ajatteli hän kulkiessaan kuin hiukan juopuneena katua. Hän tunsi mielensä kummallisen raa’aksi, mutta loi silmänsä alas, kun joku nainen katsoi häneen. Tämäkin häntä kuitenkin niin raivostutti, että hän kääntyi jo mennäksensä. Purren hammasta hän ajatteli, että olisi kai parempi kerta kaikkiaan tehdä jotakin raakaa, sellaista, että tuntisi mahdottomaksi Mariaa lähestyä. Hän kulki kuitenkin edelleen. Kiusauksen kestettyään alkoi hän ajatella Mariaa lämpimämmin, miltei nöyrästi, ja huomasi sitä eniten pelänneensä, että tyttönen purskahtaisi nauruun, ottaisi nenäliinansa esille, koettaisi olla nauramatta, painaisi sitä suullensa ja kuitenkin purskahtaisi nauruun.

— Mahdotonta on, ettei hän minua käsittäisi, ajatteli Kristian nyt äkkiä itseksensä.

Maria lehahti punaiseksi Kristianin nähdessänsä. Hän ei sanonut mitään, mutta Kristian huomasi hänen ihmetelleen hänen poissaoloaan.

Täti oli ulkona; he istuivat kahden samassa huoneessa, jossa Kristian tulopäivänään oli ärtyneenä vajottavasta tuolista odotellut Mariaa. Hermostuneisuus ja surullisuus, jotka silloin olivat olleet hänen mielessään, vaikuttivat sen, että huone hänestä nytkin oli ikävännäköinen ja hän siitä tunsi uhovan alakuloisuuden ja tuli heti huonotuuliseksi.

Hän tunsi omituisen selvästi näkevänsä nyt pienet kukat ikkunalla, multa oli epätasaista, hiukan ruskehtavaa. Maria yritti pari kertaa aloittaa keskustelua, mutta Kristian vastaili lyhyesti, hän huomasi tytön loukkaantuvan ja hiukan kummeksivan.

— On hyväkin, että huomaa jonkin muutoksen tapahtuneen, ymmärtää, etten ole aivan tavallisessa mielentilassa, ajatteli Kristian. Missään nimessä en nyt voisikaan tavallisiin keskusteluihin antautua. — Hän tunsi itsensä voimattomaksi, nousi viimein ja alkoi kävellä edestakaisin lattialla, sitten pysähtyi ja alkoi katsella Mariaa aivan tämän edessä seisoen. Kun Maria häntä katsoi kummastuneena, painui hän polvilleen ja pani päänsä tämän syliin. Maria pani toisen käsivartensa hänen hartioittensa ympäri ja alkoi toisella kädellänsä silitellä hänen hiuksiansa miltei vain hipoen. Kristian oli ajatellut raivostuneen surullisena, että hänen ehdottomasti täytyi saada painaa kasvonsa Marian hameen poimuihin, viedä hänen kätensä vaikkapa väkivalloin otsalleen ja leukaansa, ja tunsi nyt omituista avuttomuutta, kun tämä olikin hänelle vain hyvä. Hän oli odottanut, että hänet työnnettäisiin takaisin… Katsahtaessaan ylös hän näki, että Marian suu oli hämmentyneesti hiukan auki, ylähuuli siirotti hiukan terävänä arasti supussa olevan alahuulen ylitse. Kristian kumartui suutelemaan hänen kenkäänsä. Maria vetäytyi taaksepäin tuolissa, näytti moittivalta ja sanoi arasti: Miksi sinä noin, eihän noin…

Kristian yhä painoi hänen jalkojansa sydämellensä: rakastan pikku jalkojasi, senvuoksi näin teen, pikku-Maria, anna anteeksi, että niin rakastan, rakastan sormenpäitäsi, pientä kynttäsikin rakastan. Hän meni kuin tajuttomaksi, soperteli ja aina väliin suuteli Marian jalkoja. Tämä alkoi väristä, purskahti itkuun ja huudahteli: Miksi noin, miksi noin, mikä, mikä sinulla onkaan!

Kristian nousi ylös, häntä hävetti, hänen teki mielensä Mariaa lohdutella, mutta hän toivoi kuitenkin myös jonkinlaista muutosta tapahtuvaksi ja sanoi: Kerron, selitän, ymmärrät, että niinkin voi ajatella. Kuuntelehan.

Hän jäi seisomaan kirjahyllyn luo ja koetti puhua tyynesti, vaikka hengitys kävi vaikeasti: Muistatko, kun siitä puhuimme, kuinka valoa keittiönportailla voi rakastaa ja sireenipensasta. Tulin velkojan luota ja kerroin sinulle siitä epämieluisuudesta, muistatko? Sinä ymmärsit, että valoa keittiön portailla voi rakastaa ja että pientä savikyhmyä pellolla, että ammeitakin ja maalia, joka seinistä irtautuu, voi rakastaa…

Maria nyökkäsi.

Sinullakin on runot, joita sillä tavalla rakastat. Suutelet kirjojasi, koristelet niitä silkkiruseteilla; jos joku niistä yhdenkään säkeen pyyhkisi pois, joutuisit ankaran surun valtaan, vaikka voisit hyvin saada uuden sijaan ja säe olisi muistissasi, niin että saattaisit sen kirjaan merkitä. Jokainen pieni paperinhitunenkin on sinulle kirjassasi rakas, kuinka olisi sitten sinun mahdoton ymmärtää, että niin saattaa olla, että minä sinua rakastan, jokaista pientä hitaista sinussa, pukuasikin, jokaista hiustasi, jokaista henkäystäsi ja sydämen lyöntiäsi, liikettäsikin.

Maria oli tullut hänen luokseen ja kuunteli häntä nyt suoraan silmiin katsellen ja pitäen kättään hänen käsivarrellaan.

— Mutta en minä ymmärrä lainkaan, että ihmistä sillä tavalla voi rakastaa, että joka hitunen on kallis. Sitä en ymmärrä, en ole sellaista koskaan tuntenut, sanoi hän juhlallisesti. Peltoa ymmärrän, että voi rakastaa, kirjaa ja sireenipensasta, mutta ihminen minua ihmetyttää. En käsitä. Minä pidän sinusta, rakastankin, mutta ikäänkuin jotakin sisäistä sinussa, sydäntäsi, mieltäsi. Toivon, ettet sairastu, ettei sinulle tule kipuja, mutta en sinua… sinun… ruumistasi — hän pysähtyi jälleen hiukan — pidä erikoisen merkillisenä tai arvokkaana. Ylevien ominaisuuksien vuoksi ja senvuoksi, että samat seikat herättävät ihastustamme, sinua rakastan.

Kristian veti hänet luokseen, hän painautui tyynesti häntä vasten, ja Kristian ajatteli: En häntä suutelu, en edes kiharaansa sormellani hipaise. Miten onkaan hentoinen, säteilevän valkea kaula, joka tuossa kumartuu puoleeni kuin kukka. Joskus kyllä rakastaa niinkuin minä, ymmärtää, että saattaa olla kallisarvoista sekin, että hän täällä kulkee, näkee kaiken, elää, hengittelee, siitäkin saattaa olla onnellinen, että hänen hiuksensa säteilevät.

* * * * *

— Rakastan, sanoi ylevien ominaisuuksien vuoksi, ja koska yhdessä ihastelemme. Luulin pääseväni toverisuhteesta, mutta enpä siitä haluakaan päästä, ajatteli Kristian.

Hän kuljeskeli puistossa, heittäytyi makaamaan kostealle, pienelle ruohikolle ja tunki kasvonsa siihen. Siinä hän taivas vaaleana, laajana päänsä yllä, kasvot painettuina ruohoon, joka tuoksui vielä mullalta ja samalta kuin mädänneet lehdet, äkkiä tunsi suurta onnea. Niin oli hänelle käynyt joskus ennenkin, että kun hän näin painautui maata vasten, siitä äkkiä tunsi onnea.

* * * * *

Kristiania pisteli omituinen nolouden tunne Marian nähdessään nykyjään. Tämä oli toverillinen myöskin sillä tavalla nyt, että saattoi hypähtää hänen syliinsä, painautua vasten, silitellä hiuksia, mutta jos Kristian erehtyi luulemaan, että siinä oli jotakin merkitsevää, joutui Maria heti ymmälle. Kristian tunsi pitävänsä sylissään lasta, mutta epämääräisellä tavalla tuntui hänestä pahalta, että Maria saattoi niin tehdä. He keskustelivat hänen aatteestaan. Maria innostui ja syleili häntä, Kristianista tuntui tukalalta ja hän tunsi itsensä kovin hölmömäiseksi. Eräänä päivänä hän otti senvuoksi Marian tullessa hänen luokseen tätä käsistä, pusersi hiukan ja sanoi maahan katsellen ja miltei vihaisesti, ettei pitänyt sitä sopivana. Sanoessaan, ettei pitänyt sitä sopivana, hän otti erikoisen moittivan ja kasvattavan sävyn, jota hän itsekin samalla hetkellä syvästi inhosi ja aina jälkeenpäin monen vuoden kuluttuakin vielä, ajatteli kiusaantuneena ja häveten.

— Kun on oikein kaunista, haluaisin aina syleillä, itkeä ja syleillä, sanoi Maria rauhallisesti, nähtävästi lainkaan loukkaantumatta. Mutta juuri se, että hän ei loukkaantunut, sai Kristianin sanomaan vielä samana iltana toisen typeryyden, tällä kertaa sellaisen, josta Maria pahastui. Nyt hän jatkoi Marialle vastaten: Niin olen minäkin tuntenut, jonkin veistoksen tai maalauksen sulon tarkkaaminen saa ajattelemaan: nyt haluaisin syleillä ja olla hyvä.

Maria katsoi häneen lempeästi, ja Kristian sanoi äkkiä ärtyisesti:

— Älä enää hypähtele syliin… minulla on vastenmielisyys. — Hyvä Jumala, ajatteli hän itseksensä, mitä oikeastaan sanoinkaan, mitä nyt tapahtuukaan! — Hän ei uskaltanut katsoa Mariaan.

Tämä oli vetäytynyt hiukan etäämmälle, hän rypisteli punaisella kirjailtuja hihansuitaan, poskille oli kohonnut ohut puna ja silmät olivat kurtistuneet. Hän alkoi äkkiä puhua. Sydämen kiivaan lyönnin vuoksi kuului ääni pingoittuneelta ja vaikealta:

— Olkaamme vain hyviä toisillemme. Olkaamme hyviä toisillemme. Tehkäämme lupaus siitä, vaikka tuntuisi ehkä lapselliselta lupauksen tekeminen, mutta päättäkäämme, että olemme hyviä.

— Niin, se on merkitsevintä, aina olemme hyviä toisillemme, alkoi Kristian puhua, astui Marian luo ja suuteli tämän käsiä. — Senvuoksi hän noin kiihkeästi alkoi puhua, että aina olisimme hyviä toisillemme, että juuri hänen sydämeensä sattui loukkaukseni ja hän oli vähällä kiivastua, ajatteli hän, mikä lurjus olenkaan!

Sinä iltana he kävelivät pitkään ulkona. Kristian puhui aatteestaan.
Ilahduttaakseen Mariaa hän teki pikkuhuomioita.

— On kuin vaalean udun peitossa taivas, kuutamosta se niin hohtaa. Tuon kulmauksen takana, kun sen kierrämme, näemme kuun. Tästä näyttää sievältä, kun se näkyy muurien lomitse. Mistä johtunee, että tätä katsellessani tulen ajatelleeksi narsisseja, kimpussa, hiukan rutistuneita, jäykkiä ja hohtavia.

— Talvella usein ajattelin, olisin halunnut kulkea kanssasi T-mäellä. Kun näen lunta, joka sinertää kuunsäteissä, tuo se mieleeni saman riemukkaan tunnon, minkä jokin marmoriveistos, mutta on ihastuttavampaa… Usein veistokset gallerioissa ovat hiukan ruskettuneita, näen ne ajatuksissani hohtavansinisinä, läpikuultavina lunta katsellessani, sanoi Maria. Hän oli yhä vakava ja puhui hiljaa, ikäänkuin arastellen. Tätä ei Kristian koskaan ollut ennen hänessä huomannut: arastelua. Se liikutti häntä.

Kärsäheinän valkeanharmaa kukka pisti esiin aidan alta katukäytävälle, voikukkien rikkonaisten lehtien keskellä oli pyöreitä vihreitä nuppuja, joissakin oli jo puoliksi auenneita keltaisia tupsuja, kadun päässä oli auennut pieni ristikkoportti, joka hohti sinistä ilmaa vasten. He tulivat rannalle.

— Minä pidän rikkaruohoista teiden varsilla, kivien koloissa ja rakennusten seinämillä, voin miltei sanoa niitä rakastavani, sanoi Kristian. Hän oli aina tuntenut erikoista mieltymystä juuri kaikkein vähäpätöisimpiin ja arkisiin kukkiin, kärsäheinän kukkaan, ruusu- ja solmuheinään, sellaisiin, jotka kasvoivat valkeassa kuumassa tomussa tai piilossa viheriän, rehevän pensaan alla. Nyt hän kuitenkin puhui etupäässä tytön vuoksi, innokkaasti haluten häntä ilahduttaa.

Pienet, pyöreät lehdet, ranskat varret keltaisen aidan luona, jossa irroittunut maali törrötti terävänä, kadun pyöreät, tomuiset mukulakivet, tummanviheriät, nuoret nokkoset tiilikivikasojen luona lastauspaikoilla herättivät heidän mielissään viihtyisyyttä ja iloa.

— Enemmän, paljon enemmän voi rakastaa jotakin solmuheinän kukkaa lautakasojen välissä, tai kulunutta ruohoa, joka pistää esiin kallion juurella, karkeita nokkosen lehtiä, kuin hohtavaa narsissikimppua kuunvalossa, mistä se johtunee, sanoi Kristian jälleen. Tällä hetkellä hänestä todella tuntui viehättävimmältä kaikki, mikä oli hänen ympärillään.

— Minä olen eräänä kesänä eniten rakastanut peltokaaleja, savisessa maassa kasvavia, punertavia. Jos en olisi auringon laskun aikaan niitä ensi kerran nähnyt, en varmaan olisi niin alkanut niitä ajatella. Usein kuljeskelin niitä katsomassa syyskesästä pienellä jätemaalla rakennusten välissä, laitakaupungilla, jossa niitä kasvoi. Rakastaisin hohtavaa narsissikimppua, mutta rakastan niitäkin. Usein vieläkin niitä ajattelen, sanoi Maria katsellen isoa, harmaata lehteä ruohikossa, siltä kieri juuri pisara maahan.

Oli tullut kylmä. Maria oli jollakin tavoin etääntymässä hänestä, tunsi Kristian, hän puhui hänelle niinkuin ennenkin, mutta hänessä oli jokin uusi lempeyden vivahdus, joka johtui siitä, että Kristian äsken oli häntä loukannut ja hän oli loukkauksen kärsinyt edes näyttämättä, että oli loukkaantunut.

— Maria, Kristian pysähtyi, minä loukkasin äsken sinua, älä anna sitä minulle…

Kristian ajatteli, kuinka voisi sanoa niin, ettei Mariaa jälleen loukkaisi, oli jo jättää puheen kesken, mutta ärsyyntyi sitten jälleen Marian lempeydestä ja sanoi: — älä anna sitä minulle anteeksi tuolla tavalla, ymmärräthän, tuolla tavalla ylevästi säälien niinkuin jollekin, joka on tehnyt sinulle oikein pahasti, en tarkoita, etten olisi tehnyt pahasti, mutta älä anna minulle sillä tavalla. Minä en osaa selittää, mieluummin älä laisinkaan anna anteeksi.

Kristian oli kiukustunut itseensä. Kun Maria sitten sanoi lempeästi ihmetellen:

— Enkö minä saa antaa sinulle anteeksi? raivostui hän ja sanoi kuohahtaen:

— Et sillä tavalla, sillä tavalla, ymmärrätkö. Minä olen mieluummin iän kaiken syntinen silmissäsi.

Maria ei vastannut tähän mitään: Soma pieni portti tuolla, sanoi hän. — Täällä on jokin kadunkulmaus, pieniä puutaloja, matalia, vihertäviä, N- ja P-kadun kulmaus, siinä kuutamo näyttää kauneimmalta, pitäisi sinulle näyttää, minä en täällä ole sinulle oikeastaan vielä mitään näyttänytkään… Vilkaistessaan ylös Kristianin punaisiin, suuttuneisiin kasvoihin hän äkkiä puristi kätensä nyrkkiin, seisahtui Kristianin eteen ja sanoi raivostuneena:

— Minä vihaan sinua, minun pitäisi muuttua, muuttaa koko olemukseni laatu, sinä loukkasit minua, anteeksiantoni ylpeyttäsi loukkaa. Minä vihaan sinua, olet paha ihminen, sait minut raivostumaan, ja nyt olen minä vuorostani sinua loukannut. Sinä raivostutat minua.

— En tahdo, että osoitat ylevyyttäsi minulle, sanoi Kristian, en tahdo sitä. Ehkä sinä et ymmärrä, siitä se johtuu, että sinua rakastan, senvuoksi en tahdo, että olet minulle ylevän hyvä ja anteeksiantavainen.

Hän otti Marian kädet, pusersi sormia ja sanoi: Rakastan, rakastan, senvuoksi et ymmärrä. Vaaleansinistä suonikimppua kaulallasi, sormenpääsi punerrusta, kenkääsi.

Kristian seisoi hurjan näköisenä ja miltei sammalsi. Maria katseli häntä ensin yhä vihasta kovettunein kasvoin, sitten hänen ilmeensä pehmeni ja viimein herkistyi aivan. Hän pujotti kätensä Kristianin käteen ja näytti äkkiä olevan viattomasti hyvillään, mielissään Kristianin purkauksesta. Hän puheli lakkaamatta koko ajan, kun he kulkivat kotiin, oli säteilevän iloinen ja hiukkasen ylimielinen. Kotiportilla suuteli Kristian hänen kättänsä hyvästellessä, ja Maria oli juhlallisen näköinen ja nyökkäsi arvokkaasti.

— Kuinka hänelle aina tulenkaan sanoneeksi! ajatteli Kristian, aina kiihdyn. Miksi nytkin suonikimpusta puhuin ja sormen punerruksesta, miksi olenkaan tällainen? Silmiensä loistetta rakastan ja kyyneliä. Enkeli hän on, hehkuvasilmäinen, minä häntä rakastan. Onnellinen ihminen, huudahti hän itsekseen.

Hän tunsi todella olevansa onnellinen. Alkoi huoneessaan kävellä edestakaisin, ajatteli kaikkea ja huomasi tosin Mariaa eri tavalla rakastavansa kuin oli luullut, kiihkeällä ja kummallisella tavalla, jollaisesta ei koskaan ollut uneksinutkaan. Hänet teki hiukan levottomaksi se, että hän oli tullut sanoneeksi suonikimppua ja sormen punerrusta, se hävetti häntä yhä hiukan.

* * * * *

Eräänä päivänä kohtasi hän kävelyllä Liisan. Hän muisti, kuinka oli tämän silmiä ajatellut, ja tunsi kiusallista noloutta, muisti senkin, kuinka oli tahtonut näyttää, ettei ollut tavallinen ihminen, ja oli alkanut reklaamikuvasta puhua. Koko aika, jonka hän oli silloin kaupungissa viettänyt, tuntui unentapaiselta ja epämieluiselta. Liisakin tuntui olevan hiukan hämillään. Kristian kertoi hänelle lastenkotihankkeestaan. Liisa sanoi siitä sedältä jo kuulleensa. Muuten ei hän sitä osoittanut ihmettelevänsä, eikä sanonut ajatustaan siitä. Hyvästellessä tuntui Kristianista, että Liisa jollakin tavalla kuului ihmisiin, jotka hänestä puhuivat, viettivät hiljaista elämää ja hänen toimiaan paheksuivat jossakin suhteessa.

Oleskellessaan viimeisiä päiviä kaupungissa hän tuli tavanneeksi erään entisiä tovereitaan, sen joka oli sanonut, että »hän vieläpä menisi marmoripalloja hiomaankin ja hän ensiksi ja sekuntiakaan arvelematta menisi». Tätä hän ei ollut tavannut sen jälkeen. Nyt Kristian tunsi häntä kohtaan heti suuresti lämpenevänsä, innostui ja tuli iloiseksi. Tämä tarttui toiseenkin, siten heidän tapaamisensa muodostui sydämelliseksi kuin vanhojen ystävien, vaikka kumpainenkaan ei varmaankaan toisesta muistanut muuta kuin tuon keskustelun. Kristian oli näinä aikoina miltei aina hiukan raskasmielinen. Hän tiesi sen johtuvan Mariasta ja koetti sen ajatuksen valtaamana — se oli tullut aivan äkkiä —, että tämä ei hänestä lainkaan välittänyt, hänestä irroittua. Hän näki tyttösen aina ajatuksissaan, hän muisteli hänen pieniä jalkojansa, ihania, palavia silmiään, hänen usein kiihtyvää hengitystään ja kosteaa kättään. Eräänä iltana istui Kristian tuon toverinsa kanssa huoneessaan. Kristian leikitteli kynäveitsellä ja ajatteli: Kuinka näenkään hänen silmänsä edessäni, luomen hienon, kostean juovan, ripset, kärjistä toisiinsa sotkeutuneet, mustat ja ohuet. Jalkaansa muistelen ja käsineitten pyöreitä nappeja, senkin muistan, mistä napista oli emalji irroittunut…

He puhuivat kielikysymyksestä, kirjallisuudesta ja lastensuojeluksesta. T:nen halusi antautua lastenlääkäriksi. — Sairaan lapsen nähdessäni minut valtaa tunne, että haluaisin olla suuri lääkäri, ihmelääkäri, sanoi hän. Hänessä oli kuulasta murhemielisyyttä, hän oli usein synkkä ja omituisen avuton hyväsydämisyydessään. Hän muistutti paljon Kristiania itseään.

Hän innostui kovin Kristianin aatteeseen, tämä itse oli viime aikoina tuntenut sen tulleen vain tehtäväksi, hyväksityöksi, jonka hän halusi suorittaa.

— Minä en voi nähdä, että lapsukaiset palelevat. Joskus näkee pojan ja tytön, viisi-seitsenvuotisia, kuluneesti, köyhästi puettuja, liian ohuissa vaatteissa, pojan housut ja takki liian pienet, tyttönen paikatussa, siistissä takissa, kaikki siistiä; lapsukaiset hyvin vakavan näköisiä, juhlallisia, menevät pyhäkouluun tai viemisille, käyttäytyvät sievästi. Pojan on vilu, mutta se ei sano mitään, on hiljaa kasvot sinervinä, on kiltin ja tottelevaisen näköinen. Sellaiset minun tekisi mieli ottaa syliini, lämmittää, repiä vaatteistani lämmikettä, sanoi Kristian.

Hän istui pää käsien varassa, yhä veitsellä leikkien. Hän tunsi halua heittäytyä ryntäilleen pöydälle, toistella Marian nimeä. Hänestä miltei tuntui mahdolliselta, että tämä ilmestyisi hänelle näkynä, loistavasilmäisenä, keveästi hengittävänä, ilmestyisi hänen viereensä, ja hän saattaisi suudella arasti hengähtävää suuta…

T:nen oli häntä katsellut ja astui hänen luokseen pannen kätensä hänen hartioilleen.

— Oletko sinä joutunut… se voi olla vaikeata, puheestasi äsken luulin…

Kristian ravisti hänen kätensä pois olkapäältään.

— Ei se ole sitä. Minä olen koko illan ajatellut tyttöä, heikosti hengittelevää, sinerväohimoista, hänen pienen jalkansa haluaisin ottaa käteeni. Mikään muu ei minusta tunnu miltään. En saa unohdetuksi. Lapsiakin ajattelin, ja senkin tunsin mitä sanoin, mutta koko ajan tyttönen on edessäni ja häntä kaipaan.

Hän oli puhunut nopeasti, suu itkuun vääntyneenä ja raivostuneen näköisenä. Nähtävästi häntä ärsytti ja hävetti se, mitä oli juuri sanonut.

— Hän ei sinua rakasta, sanoi T:nen.

— Hän on lapsi, säihkyväsilmäinen, yleväsydäminen, 16-vuotias lapsi, sanoi Kristian. Kuulehan mitä sinulle sanon, hän on yleväsydäminen. Oletko koskaan rakastanut jalomielistä, harvinaisen jalomielistä, älykästä, leimahtavaista? Sellaiset eivät rakasta sinua tai minua, he rakastavat aatteita, runoutta, ihmiskuntaa ja kohtelevat sinuakin ihmiskuntana ylevästi, suuripiirteisesti, jos rakastavat, rakastavat lurjuksia, kuta ylevämielisempi on, sen helpommin rakastaa lurjusta hehkuvasti ja sillä rakkaudella, jota hän sinun tai minun rinnallani ei ikinä opi tuntemaan. Vain sitä sellainen saattaa sydämestään ja intohimoisesti rakastaa, joka hänelle tuottaa kärsimystä, vaatii yhä uusia uhrauksia, ei hänen ylevyyttänsä ymmärrä.

— Eivät ylevämieliset lurjuksia rakasta, vimmastuvat ja kavahtavat pienintäkin alhaisuutta, sinä olet kiihoittunut ja liioittelet — 16-vuotias rakastaa aatteita ja runoutta ehdottomasti aina enemmän kuin sitä, joka hänen kanssansa niitä rakastaa, mutta muuttuu, muuttuu. Ihanaa on sellaista ylevämielistä rakastaa. Leimahtava, hehkuvasilmäinen rakasti minua, enkähän ole lurjus, vaan tavallinen ihminen. Hän minut sai lapsia ajattelemaan. Olisimme yhdessä tehneet paljon, kun piillyt keuhkotauti puhkesi. Ajattelin voitavan pelastaa, rukoilin, hän kuihtui pois käsistä. Enkä minä unohda. — T:nen oli puhunut tasaisesti, hiljaa; lopussa ääni kävi kirkkaaksi niinkuin itkussa ja hän kääntyi pois.

Kristian oli omaan suruunsa niin uppoutunut, ettei toisen murhe hänessä herättänyt muuta kuin pienen, heti häviävän tunteen häivähdyksen. Hän ajatteli:

En unohda tyttöstä. Sen tiedän, ettei hän minulle koskaan herää. Helpompi olisi ollakseni nuoren, vihannan nurmen alla nukkujaa ajatellessani, hentokätistä, kiiltävän ruohopeitteen alla nukkujaa.

— Usein kun ruohot ovat nupulla, heikot, vaaleanpunaiset pilvet ovat likellä puiden latvoja, ajattelen häntä. Ajattelen, minkälainen olisi ollut, ja viihdyttelen mieltäni kuvittelemalla hänen vaatteitansa, kaulustansa muistellen ja käsineitten väriä, puvun ruusuketta. Kerran hänellä oli pienet siniset kengät, muistan — oli sohjoa, hän vilkaisi niihin ja hätäytyi. Olimme E-kadun kulmassa, näen muistissani selvästi kadun sellaisena kuin se oli, kun katsoin sitä ylös: kirjakaupan isot, mustat kirjaimet, jonkin rohdoskaupan sinisen ristin, joka leimahti aina väliin valoisaksi, myymälän ikkunan, jossa oli ihojauherasioita — siroja, keltakukkaisia, vaaleanvihreitä. Hän katsahti kenkiinsä, ne olivat kovin ohuet ja siniset, katsahti niihin hätäytyneesti, autoa ei ollut lähimailla ja me saimme ajurin. Rattailla hän pyyhkäisi pienellä untuvatukolla pari kertaa kasvojansa. Muistan kaiken: vaaleanviheriän ihojauherasian, untuvatukon ja sen kuinka hän pyyhkäisi sillä pari kertaa leukaansa ja poskiansa ja hiukan hymyili, sormenpäissä untuvatukko, jossa oli pieni, vaaleansininen silkkinappi. Ääni oli hauras, oli jo silloin hiukan sairas, hän hymyili somasti ja yskähti hiukan, sormenkärkeen lennähti silloin pieni veripisara, sen hän minulta salatakseen pyyhkäisi tukkoon. Tätä en unohda: sormenkärjissä pieni untuvatukko, kulunut, hiukan nuhrautunut, silkkinappi pikkuisen veressä, hän vain hauraasti naurahti ja silloin alkoi yskittää. Katsahti minuun kirkkain silmin ja naurahti.

T:nen oli istunut sormenkärjet polvilla; hän katseli ikkunasta ulos ja puheli miltei itseksensä, nähtävästi hän ei ajatellut Kristianin kuuntelevan. Aluksi ei tämä ollutkaan kuunnellut, mutta oli vähitellen unohtanut itsensä ja alkanut kuunnella ja lopulta oikein antautunut kuunteluun. Hän näki ajatuksissansa Marian ja toisteli mielessänsä: pieni verinen untuvatukko sormenkärjissä, yskähti, naurahti hiukan ja katsoi kirkkain silmin. Ei Maria, hän oli terve, raikas nuppunen, soma, vaaleanpunainen nuppunen, eikö senvuoksi ollut samantekevä, vaikkei hän häntä koskaan saisikaan, kun tämä vain olisi onnellinen, olisi olemassa, olisi kaikki hyvin.

Kristian sai jotenkin järjestetyksi niin, että T:nen suostui tulemaan hänen luokseen joksikin aikaa; hän vainusi hiukan, että tämä oli köyhä. He matkustivat yhdessä. Marian piti sinä kesänä matkustaa tädin kanssa kylpylaitokseen, ja sieltä tullessa he poikkeaisivat Kristianin luo erään huvila-asian vuoksi. Täti ajatteli myöskin hiukan lastenkodin johtajattaren tointa. Muuten Kristianista tuntui nyt samantekevältä, tulisiko hän sen ottamaan, sillä Maria tulisi joka tapauksessa viettämään talven kaupungissa setänsä luona, hän ei tulisi olemaan hänen lähellään niinkuin hän oli kuvitellut.

* * * * *

Kristian kahlasi vedessä puolisääreen. T:nen oli rannalla, hän oli jo pukeutumassa. Vesi oli kirkasta, matalaa, rantaäyräällä oli runsaasti vaaleanpunaisia koiranputkia.

Kristian tunsi mielensä iloiseksi kiivetessään vedestä. Hän oli aina rakastanut jokea, kun se solui arkisena, harmaana ja pyörteissä valoisten niittyjen ja pienen metsikön läpi; paikoin oli se musta, pohja täynnä ruostunutta romua ja lasinpalasia. Kristian katseli usein myymälänikkunasta jokea, kun se kiiti sinisenä, hennonvihreitten ruohojen hipoessa sen pintaa. Hänestä oli oudon viehkeätä sen vieno, harmaa vesi, jossa oli suon liejua ja jossa uinuivat pienet vihreänvalkeat lumpeet, kallioitten kohdalla, juuri siinä missä koski alkoi, niitten kallioitten alla, joilla maaten hän oli Marialle kertonut ruusupensaasta.

T:nen oli oleskellut hänen luonaan pari viikkoa. Hän oli intohimoinen kukkien ystävä. Hän ei rakastanut ainoastaan terää, hienotuoksuista, sirorakenteista, ihananväristä, vaan hänestä lehdetkin, kellertävät, harmaat, olivat ihastuttavia. Hän oli hienosielu, lempeä, vaatimaton, nöyrä kaikessa muussa paitsi milloin tuli puhe hänen lääkärinkutsumuksestaan. Hänen rakkautensa pieniin eläimiin, lintuihin, hyönteisiin, hiiriin teki hänet kaunopuheiseksi. Hän puhui kiihkoisasti ja hellästi lintujen kirkkaista silmistä, kukan hohtavasta kuvusta. Hän oli kaikkialla luonnossa näkevinään hohtavakasvoisen, ihanasilmäisen Kristuksen, joka kaikkein suurimmalla hyvyydellä lähestyi toivottomia ja kärsiviä. Iltataivasta vasten kuvastui hänelle valkeahameinen, kumartuva Kristus, joka hohtavilla sormillaan poimi kuihtuneen korren tieltä, hän näki tämän säteilevien käsien koskettavan nääntyneitä silmiä tai kohottavan uupuneen eläimen päätä. Hän eli jonkinlaisessa ainaisessa hyvyyden hurmiossa. Usein innostui hän hehkuvasti puhumaan luonnon viattomuudesta:

— Se juuri, että eläimet lapsina eivät ymmärrä ihmistä pelätä, minua liikuttaa. Kun otan hiirenpoikasen käteeni ja se ei minua pakene, vaan alastomina, pehmeillä jaloillaan takertuu sormiini ja ruusunpunaisen ruumiinsa, joka monesta on niin iljettävä, painaa kämmeneeni, tunnen suurinta liikutusta ja hellyyttä siitä, ettei se minua vihollisekseen käsitä. Eivät linnunpojatkaan, saavat olla aika isoja, ymmärrä pelätä, tarrautuvat kiinni sormiin hädissään, aivankuin lapsia ovat.

He kuljeskelivat yhdessä metsässä, kiipesivät harmaiden aitojen yli, jotka ympäröivät niittyjä, kuljeksivat suurten, viheriälehväisten puiden alla, rinteellä, missä oli harmaita petäjänrunkoja, pölyisiä hämähäkin seittejä puiden välissä ja ilma kuivaa, tummansinistä ja tomunhajuista pienien katajapehkojen ympärillä, tai kiipesivät harjulle, missä ilma oli kosteata, sammalentuoksuista, neulasten raikkaudesta kirpeää ja tummanviheriää. He makasivat mättäällä, josta löysivät uunilinnun lämpöisen pesän ja piipittävän poikueen.

Kristian ihmetteli itsekseen, että saattoi niin iloita, mutta tunsi itsensä onnelliseksi ja huomasi T:senkin viihtyvän hyvin. Tuon H:gissä vietetyn illan jälkeen eivät he olleet puhuneet sentapaisista asioista, he karttelivat niitä kumpikin ja olivat siitä toisilleen kiitollisia. Sen sijaan riitti heillä paljon puhetta yleisistä asioista, josta he usein ankarasti kiistelivät. Lastenkotirakennus oli tekeillä. Vaikka ei kumpainenkaan paljon asian käytännöllisestä puolesta ymmärtänyt, kiipesivät he usein iltaisin mäelle. He keskustelivat väliin myöhäiseen yöhön, lueskelivat Kristianin kirjastossa tai kuljeskelivat metsässä.

Eräänä iltana he olivat kävelyllä haassa. T:nen makasi mättäällä kasvot painettuina hienoihin, valkoisiin kukkiin ja sammalen tihkuvaan, pisaraiseen nukkaan. Kristian lojui kiiltävää, sinisenharmaata puun runkoa vasten; hän toisteli puoliääneen säkeitä: And she forgot the stars… T:nen keskeytti hänet äkkiä: Nämä kukat, valoiset, kosteat, tuovat mieleeni hänen jalkansa, vaikka en koskaan nähnyt niitä paljaina, vaan aina soman, pehmoisen, hiukan rypistyneen kengän lävitse niitä kosketin.

Kristiania hämmästytti T:sen ilme, kasvot olivat ikäänkuin hyvin hiljaiset, aivan rauhalliset ja kuitenkin samalla hirvittävän surulliset. Hän lojui yhä mättäällä, ääni kuului valittavalta: Mitä minulle merkitseekään mikään, kun hänen suunsa ei milloinkaan enää keveästi henkäise kukan valkean ja punaisenkirjavan terän kupuun, hänen silmänsä eivät säteile, pientä, arkista kaulusta ei enää tarvita leuan alle. Tähtinastoilla koristetun arkun, peitesametin saatoin nähdä, saatoin tunteeni kestää, mutta nyt muistan läpikuultavan nenän, hennon suun, ja se saa mieleni sortumaan. Nenäkin oli aivan hento, läpikuultava, siinä päällä poikittainen suoni kuin lapsella.

Kristian tunsi tuon haaveellisen tuskan omituisesti lävistävän sydämensä, se oli niin samanlaista kuin hänen omansa, että hänestä tuntui miltei kuin hän itse olisi vaikertanut Marian kuoltua, kuin mättäällä makaava mies olisi ollut hän itse. T:nen puhui yhä kuin houreessa: — Kukat tuovat hänet mieleeni, ruusua katselen ja heti muistan hänen hohtavat kämmenensä, jäsenten punerruksen, lävähdän hehkuvan kuumaksi ja suutelen teriä. Tämä on raukkamaista.

Kristian pysähtyi ajattelemaan: Toiselle en osaa mitään sanoa lohdutukseksi. Hänen pienet sormensa saan nähdäkseni ja leuan. Kauheata olisi noin kadottaa. Ei mitään enää olisi. Käyntejä haudalla, mauttomia ristejä ympärillä ja keltaista hietaa, kivipatsaita… Suloista pikkujalkaa ei enää olisi.

T:nen nosti hiukan kasvojansa: — Minulle tulee tällaisia puuskia, varsinkin kun näen sinun Mariaa ajattelevan, säkeitä toistellessasi ajattelit. Minusta tuntuu murheelliselta ajatella häntä ilman pieniä, arkisia seikkoja: kenkiä, sukkaa, että hän on eteerinen, henkiolento, on minun katkera ajatella. Toivoisin hänellä vielä olevan rypistyneen kengän, harsoliinan, pienen päähineen.

— Minä usein ajattelen Marian käsineitä, me toivoisimme vain, että he olisivat meille läheisempiä; pienet arkiseikat, että hiha on repeytynyt, kaulus hiukan nuhraantunut, tekevät heidät meille todellisemmiksi. Usein saatoin tuijotella mustepilkkua sormessa tai neulanpiston jälkiä ja olla niistä iloisempi ja enemmän niitä rakastaa kuin hymyä tai hänen silmiensä välkettä.

Kristian halusi sanoa jotakin, joka olisi toista lohduttanut, mutta pelosta, että olisi toista lohduttelullaan vain ärsyttänyt, kenties loukannutkin, vaikeni. Hän oli itsekin joutunut T:sen puheista tuskalliseen ja levottomaan mielentilaan. Hän sulki silmänsä ja tunsi murhetta ajatellessaan, että Mariaa nyt ympäröi raa’an sininen ilma, puut, joiden lehvissä rauskahteli suolainen tuuli, erilainen maailma kuin se, missä hän oli, että Maria otti vastaan erilaisia aistimuksia kuin hän.

Saman tunteen vallassa hän oli vielä iltapäivällä kuljeskellessaan puutarhassa. Hän pysähtyi, katseli porkkanapenkin hienoja lehtiä ja tomuista harmaata savea ja ajatteli, että Maria oli hänet unohtava, että hän oli alkava tuntua tästä vieraalta niinkuin hienossa, harmaassa ilmassa suhisevat puunlatvat ja yksinkertaiset värit loistavapilkkuisen meren värien rinnalla.

— Hän on minut unohtava. Hän on minut unohtava, toisteli hän itsekseen, käveli puutarhakäytävän päästä päähän, pysähtyi jälleen porkkanatarhan luokse, huokaili ja pyyhkäisi aina väliin kädellään otsaansa. Ruusupensaan luo hän jäi seisomaan, nykäisi teräväreunaisen lehden, katseli ohuita, ilmassa ikäänkuin irrallisina keinuvia teriä; ne herättivät hänen mielessään muiston Mariasta polvihameissa. Hän ei itsekään kyennyt selittämään mistä johtui, että hän ruusupensaan luo tultuaan aina erikoisesti muisti Marian polvihameessa, ohut, kellervä pitsi polvien kohdalla, muisti tämän pientä käsinettä, nenäliinaa ja kauluksen liehuvaa nauhakimppua. Se oli juuri leuan alla, vaaleanviheriä, kapea silkkinauha liehui monena erillisenä suikaleena. Hän näki selvästi ajatuksissaan ruusukkeen hiukan vaalistuneen nauhan, kummassakin reunassa kulki kiiltävä, paksumpi punos, joka muistutti ohutta nyöriä. Hän näki ajatuksissaan nauhan, olisi sitä halunnut sormeilla ja suudella ruusuketta.

Hän muisti ennen rakastaneensa merta, mutta tunsi nyt sitä ajatellessaan kiihkeää vastenmielisyyttä. Hän näki ajatuksissaan, kuinka kuultavat, valoa täynnä olevat aallot vyöryivät sen pinnalla, muisti kuinka se saattoi olla tyyni, harmaa, kiiltävä ja vaalea, täynnä pilvien punaisia juovia. Maria hengitti ilmaa, johon pirskuivat suolaiset pisarat, joka liikkui meren yllä tuulen ajelemana.

Kristian tunsi herkän surumielisyyden puhkeavan itsessään. Hän katseli kuultavaa hämärää, johon kohosivat kellokukkien isot, pystyt terät, jossa liikkuivat jalavan tummat, soikeat lehdet, ja tunsi kaipuuta Marialle huomautella pienistä seikoista, jotka häntä viehättivät.

— Kenties vain senvuoksi, että olisin kauniimpi hänen silmissänsä, niistä haluaisin huomautella, ajatteli hän samassa, sehän on minun suurin vikani, että aina haluaisin varsinkin hänen, mutta muidenkin, kaikkein mitättömimpäinkin ja sellaisten, joita itse halveksin, silmissä itseäni kaunistella.

Hän kulki ohi tunkioiden ja ajatteli, että ilma juuri varastohuoneen katon yllä ja sen kulmauksessa näytti kuulakkaimman harmaalta. Hän tunsi kaikkea rakastavansa: savottaa ja varastoja, joiden nurkissa ja ammeiden ympärillä aina oli pimeä, puutarhanporttia ja rakennusta, ja tunsi tyydytystä ja vankkaa turvallisuudentuntoa siitä, että tämä kaikki oli hänen.

— Voisin olla täällä aivan onnellinen, jollen häntä ikävöisi, ajatteli hän, maalla, jota peittävät parkkiläjät, ruohikot ja polut, on turvallinen, suuri osa elämästäni, en ole sitä ennen huomannutkaan, kuinka tärkeätä on, että niin on.

Hän katseli tielle ja ajatteli jälleen: Jollei taivas olisi noin himmeä ja kostea, tie noin valkea ja tomuinen, en häntä kaipaisi. Varmaa on, etten häntä niin kaipaisi, tämä kauneus saa sydämessäni ikävän leimahtamaan.

Hän tunsi miltei vihaa Mariaa kohtaan ajatellessaan, kuinka tämä voi kuljeksia punertavilla kallioilla, kumartua katsomaan veden sinkinvalkoista kuohua, poimia kukan, hentolehtisen, kirkasteräisen, häntä muistamatta ja häntä kaipaamatta.

— Siinähän juuri olemme läheisiä olleetkin, että yhdessä tunsimme iloa pilvien väristä, kukkien lehdistä ja oksien liikkeestä. Kuinka hän voi kallion juurelle ajautunutta, kirkaskuplaista vaahtokääryä katsella minua muistamatta ja kaipaamatta…

* * * * *

Kristian kulutti useita päiviä kuljeskelemalla sinne tänne varastohuoneissa, työhuoneissa ja myymälässä. Myymälänhoitaja oli hänestä jostakin syystä vastenmielinen, tai oikeastaan hän saattoi tarkasti selittää ajatuksissaan syyn tähän vastenmielisyyteen. Hän puhui omituisen suljuvalla äänellä, silmät puoliummessa, oli miltei matelevainen väliin, ei silloin koskaan katsonut silmiin, vaan omituisesti ikäänkuin itseään tarkaten ja itse tämän matelun ulkopuolella ollen, siitä ikäänkuin pois vetäytyen, matelemaan ryhtyi. Tämä Kristiania harmitti, ja hänen teki mielensä sanoa hänelle: Jos te asetutte matelemaan, ehdottomasti silloin alennutte matelijaksi, ei ole mitään puikahdusaukkoa siitä niinkuin luulette.

Hänestä tuntui typerältä, että tämä mitätön henkilö saattoi hänessä herättää sellaisen kiihkon, ja hän senvuoksi tavallisesti aina lähti myymälästä huonotuulisena ja ärtyneenä.

T:nen oli matkustanut ja Kristian kaipasi häntäkin. Hän muisteli tämän kärsimystä ja kiukustui sydämessään itselleen siitä, ettei koko aikana, kun T:nen oli ollut hänen luonaan, ollut sitä millään tavalla yrittänyt huojentaa. Vasta T:sen lähdettyä, pari päivää tämän lähdön jälkeen, alkoi tämä hänestä tuntua ankarasti kärsineeltä ja sellaiselta, jonka hyväksi ehdottomasti olisi ollut jotakin tehtävä. Hän mietiskeli turhaan keinoa, jolla olisi saanut T:stä autetuksi nimenomaan hänen kärsimyksessään rakastetun kuoleman vuoksi. Kun ei hän mitään keksinyt, alkoi hän entistä innokkaammin puuhailla lastenkodin perustamisessa esiintyvissä tehtävissä. Hän halusi ehdottomasti heti pelastaa jonkun ihmisen kurjuudesta, kun ei T:stä voinut pelastaa hänen kärsimyksestään.

Jonkin ajan kuluttua hänelle tarjoutuikin tilaisuus hyvän työnsä suorittamiseen, kun eräs laitakaupungilla asuneista työmiehistä kuoli tapaturmaisesti juomaretkellään. Tältä jäi tyttönen, kahdentoista vanha, jonka Kristian nyt otti taloonsa.

Tyttö oli jonkin verran suurisuinen, hiukkasen mielistelevä, eikä hän voinut siitä pitää, vaikka yleensä lapsista piti. Kuitenkin hän piti tytön talossaan, vaatetti, yritti sitä opettaakin ja päätti, ettei lähettäisi lastenkotiin sen valmistuttuakaan. Hän ajatteli, että ottaisi tytön yksityisesti vastuulleen, sitä kasvattaisi ja sen elämästä huolehtisi.

Ensialuksi hän otti lapsen mukaansa kävelyilleen, mutta näillä kävelyillä se osoittautui niin vähän sellaiseksi, jollaiseksi hän lapsen kuvitteli, että hän pian tästä tavastaan luopui. Se ei osoittanut suorastaan välinpitämättömyyttä, kun hän sille kukista puhui, niitä osoitteli ja niiden rakennetta selitteli, se kuunteli tarkkaavan näköisenä ja sitten osoitteli häntä, naureskeli salaa ja yhä oli kaikesta välittävinään, mielisteli. Kristian tunsi suurta pettymystä siitä, ettei hän lasta sitten enää jaksanut lähellään sietää. Hän tunsi sitä kohtaan halveksimista ja vihaa yhtä paljon kuin jos se olisi ollut aikaihminen.

— Minun olisi lasta kasvatettava, mutta voiko syntymästä halpamaista sielua kasvatuksella muuttaa yleväksi? Ei voi, jääköön halpamaisuuteensa. Lapsissa saattaa nähtävästi löytää väärämielisyyden, saman tunnottoman pahuuden ja kylmäsydämisyyden kuin aikuisissa, mutta vaistomaisena, älyttömänä. Senvuoksi ei se ole vähemmän pahaa, mutta se ei saisi herättää samaa ankaruutta ja vihaa kuin aikuisissa ilmenevä. Pitäisi suhtautua siihen toisella tavalla, mutta nähtävästikään en minä voi. Onhan olemassa lapsia, jalomielisiä, rohkeita, vilpittömiä kuin jumalan enkelit. Eniten voisin rakastaa lapsukaista, joka olisi arka, viattomasti jo hiukan kärsinyt siitä, ettei ole niinkuin muut, hentosieluista, itsekseen vetäytynyttä, arkuudesta itsekseen vetäytynyttä: koska jo täytyy kaikkea salaa itsekseen ajatella. Sellaisen kun löytäisin, kuinka rakastaisinkaan, sellaisen, joka jo olisi kukkia ihastellut, innostunut, sydän ollut tulvillaan, kenen puoleen hyvänsä kääntynyt: katsokaahan miten on kaunista, miten ihanaa, ja jo ovat toiset hymähdelleet, on saanut tuntea, että yksinänsä ihastelee ja ettei ole oikeastaan minkään arvoista, vaan naurettavaakin hänen ihastuksensa. Sellaisen ottaisin lähelleni, kaikki ymmärtämättömyydet, jotka jo olisivat hänen mieltänsä viillelleet, pyyhkisin pois, sydämeni avaisin, kuuntelisin hänen sanojansa, iloitsisin… Lapsukaisen silmät alkaisivat loistaa, se olisi ensin hiljainen, mutta liittyisi sanomattomasti rakastaen ja nälkäisenä minuun, kuuntelisi, vähitellen itsekin sanoisi jotakin, milloin hämääntyisi, milloin nauraisi ja muuttuisi lopulta kokonaan iloiseksi ja varmaksi. Kasvaisi aikuiseksi ja osoittaisi suurta hyvyyttä, koska olisi saanut kasvaa voimakkaaksi katkeroitumatta ja aristumatta. Sellaista lasta alan etsiä, ja kun sellaisen löydän, heti suojelen, sydämeeni asetan. Sellaisia lapsia kyllä on, kouluissa varsinkin ne joutuvat kärsimään, ja kuinka iloisia ja rohkeita ne kuitenkin olisivat, jos niitä oikein käsiteltäisiin! Olisivat kaikkein parhaita ihmisiä aikuisina, nyt sensijaan usein päätyvät erakkoluonteisiksi, aroiksi.

Kristian päätti sellaista lapsukaista innokkaasti etsiskellä, kyyneleet silmissä ajatteli sitä, senvuoksi, että itse oli lapsena joutunut kokemaan ymmärtämättömyyttä ja varsinkin koulussa kärsinyt ankarasti. Hän oli koko kasvuaikansa kaivannut hyvyyttä ja sitä, että joku innostuisi hänen kanssaan; vielä H:kiin ensi kertaa mennessään ja tavatessaan Liisan oli hän ollut tuon kaipuun vallassa.

* * * * *

Eräänä iltana Kristian oli tavattoman levottomalla ja surullisella mielellä. Hän istuskeli kamarinsa ikkunassa ja ajatteli kuinka olikaan niin, että yhä vielä oli keltaisenharmaa kuu, joka kohosi niittyjen ylle, että sen valo yhä vielä hohti riippuvilla lehdillä ja pilvissä. Hänestä tuntui oudolta, että se yhä vielä läikkyi valkeana ja sinisenä lammikoissa ja puiden suurten lehvien alla, ja nyt oli kuitenkin kaikki hänestä tuskallista ja hirvittävää eikä laisinkaan niinkuin ennen. Kuinka olikaan mahdollista, että yhä oli olemassa tuo kauneus. Hän yhä rakasti Mariaa ja kidutukselta tuntui hänestä, kun oli asetettu niin, että yhä oli pehmeä, ruskeanviheriä ruoho, jonka alla kuunvalo sattui pisaroihin, näyttäen sinisiltä läikiltä vedessä. — Kuinka häntä rakastankaan, kuinka häntä rakastankaan, hän ajatteli.

Istuessaan ikkunan ääressä hän muisteli muuatta iltaa kaupungissa, eikä hän osannut selittää itselleen mistä johtui, että se nyt hänestä tuntui oudolta. He olivat olleet rannalla pienellä laiturilla Marian kanssa. Hän muisti, kuinka he olivat katselleet veden ylitse N-kirkkoa, E-kadun varrella olevia rakennuksia ja U:n katedraalin puistikossa huojuvia puiden latvoja. He olivat molemmat tunteneet samaa katsellessaan rakennuksia, joissa näkyivät ikkunoiden syvennykset ja kohoamat selvästi, ja kattoja, jotka näyttivät vaaleanharmailta. He olivat katselleet niitä tyynen, hiukan sinisen ja kiiltävän veden ylitse, joka näytti ihmeen kuulakalta. Kadut näyttivät sileiltä ja harmailta, niin kauas ei erottanut kiviä erikseen, näkyi jokin lyhtypylväs, harmaanviheriä, ohut ja siro, ja jokin valkea kiiltävä lampunkupu. He olivat katselleet niitä pienten, hypähteleväin aaltojen ylitse ja yli pienen luodon, jolla näkyi punainen vaja ja venheitä.

Nyt hän muisteli sitä, kuinka he olivat nähneet rakennukset, niiden kohoamat ja syvennykset ja keltaisenharmaan värin ja kuinka hän oli ollut varma siitä, että he tunsivat samaa katsellessaan niitä kiiltävän ja vaalealäikkäisen aallokon ylitse. Hän koetti haihduttaa ajatuksiaan ja yritti ajatella muita asioita. Kerran häilähti hänen ajatuksissaan Liisakin, kuinka hän oli nähnyt tämän kasvot ja kuinka ne olivat ikäänkuin muodostuneet hänelle. Hänen tuli kuitenkin kohta taas ilkeä olla ja hän työnsi tämän kuvan luotaan.

Hän heittäytyi vuoteelleen ja ajatteli, että Maria jostakin sattumasta kuitenkin voisi tulla parin viikon kuluttua, mutta harmistui sitten taas itseensä. Hän muisti, kuinka hänestä oli tuntunut kuin vaaleanpunaiset hienojuovaiset kukkakimput olisivat havisseet hänen sydämensä ympärillä, ja hän tunsi ivaa itseään kohtaan ajatellessaan tuota iltaa ja riemukkuuttaan.

Hän painoi suunsa tyynyyn ja päätti olla ajattelematta mitään, joka koski Mariaa. Hänelle tapahtui välistä, että hän ajatuksissaan näin vuoteessa lojuessaan näki selvästi esim. mustepullon, näki vanhan kuivuneen musteen sen suulla, sen pyöreät kulmat ja tunsi iloa, että sen näki selvästi ja vielä joistakin hämäristä syistä, jonkinlaista elämän iloa, rakkautta kaikkeen, siihenkin, että mustetta oli laidoilla, samaan tapaan kuin tuo hänen toverinsa, jonka kanssa hän ensimmäisenä talvena H:gissä ollessaan oli tullut läheisimmäksi ystäväksi. Tavallisesti syntyi hänen ajatuksissaan odottamattoman selvä kuva jostakin aivan jokapäiväisestä esineestä, hän näki kenkärajan, hiirenpyydystimen tai nuoranpätkän, joka toisesta päästään oli purkautunut säikeisiin. Esimerkiksi noista säikeistä tunsi hän silloin iloa. Nyt hän aivan odottamatta näki ajatuksissaan kuun, kiiltävien, vaaleansinisten pilvien keskellä, likinnä kuuta olevat hattarain kärjet olivat valkeita ja näyttivät aivan ohuilta ja epätasaisilta. Hän katseli sitä ajatuksissaan kauan ja tunsi miltei pilvien sinisen hohteen otsallaan. Viimein hän siihen kyllästyi ja alkoi ajatella pientä ruusunmuotoiseksi veistettyä koristetta portissa, se oli kömpelö ja karkeatekoinen, mutta hän ajatteli sitä yhä, näki kuinka siitä oli pala lohjennut, kuinka se oli kulmikas ja omituisen näköinen kostean yöilman lävitse. Viimein työnsi hän kaikki nämä kuvat luotaan. Hänet valtasi juhlallinen tunne ja hän olisi halunnut heti uhrautua täydellisesti jonkin aatteen vuoksi, kuolla poistaakseen heti jonkun ihmisen kärsimyksen, mennä heti etsimään kärsivää ihmistä, polvistua hänen eteensä heltyneenä ja auttaa häntä. Hän tunsi kiihtyvänsä ajatellessaan, että jossakin maailman kolkalla kenties juuri sillä hetkellä tapahtui jokin vääryys.

— Varmasti tälläkin hetkellä tapahtuu jokin vääryys, poljetaan oikeutta, häväistään kauneutta, pilkataan jaloa tunnetta ja se murretaan, kaikki tämä ja vielä paljon enemmän tapahtuu näilläkin hetkillä, kun minä näin istun ja ajattelen kaikkea, mitä voi tapahtua, ja minulla kyllä olisi voimaa taistella vääryyttä vastaan. Kuinka täällä onkaan kaikki näin järjestetty, minäkään en mitään tee! Tiedän, etten vielä huomennakaan ryhdy mihinkään toimenpiteisiin. Tilaisuuden sattuessa kyllä varmasti tulen toimimaan niin, että vääryyden estän, mutta en niitä lähde etsimään. Niin pitäisi kuitenkin olla, että olisi joitakin henkilöitä, jotka omistautuisivat yksin niiden etsimiselle ja poistamiselle. He eivät saisi paljon aikaan, pian heidät opittaisiin tuntemaankin ja heitä kaihdettaisiin, heitä pidettäisiin urkkijoina. Mutta varmasti olisi hyvä, jos edes jokaisessa maassa olisi vaikkapa yksi ehdottomasti hyvä ihminen. Vaikkei hän paljon voisi tehdäkään, olisi hyvä ihmisten olla, kun he ajattelisivat, että sellainen henkilö on olemassa. Ehdottomasti oikeamielinen ihminen, jossa ei olisi vilpin rahtua. Suurta olisi sellaiseksi tulla, suuri elämäntehtävä olisi sellaiseksi tuleminen, ei aina vain itseänsä ajattelemalla, sillä ei siihen pääsisi, että itseänsä aina pitäisi silmällä, ei sillä, vaan alituisella muiden hyvän ajattelulla, uhrautumisella, jolla ei olisi määrää.

Hän nousi ja alkoi kävellä edestakaisin pienessä huoneessaan.

— Varmasti, varmasti on maailmassa tälläkin hetkellä sydän, hyvä, pehmeä, viaton, kenties jalokin, joka murtuu, paatuu, yhdellä sanalla voisi auttaa, kenties ei tarvittaisi sanaakaan, vain läsnäolollansa, vain sillä, että näkisi, että on hyvyyttäkin…

Ajatellessaan, että kauneuttakin kenties jossakin häväistäisiin hän tunsi itkun kohoavan kurkkuunsa ja hänen tunteensa äkkiä muuttuivat, niin että hän enää ei tuntenut mitään sääliä ihmisen kärsimystä kohtaan, ajatteli vain itkun tukahduttaessa kurkkua, että ei ole mitään asiaa maailmassa, jolle tulisi uhrata maalaus tai veistos tai kirja, jota olisi vain jokunen kappale maailmassa. — Mitään sellaista asiaa ei ole, jollei kenties lapsukainen, pieni, surullinen lapsukainen, ajatteli hän.

Hän riemastui huomatessaan, ettei mikään hänen tuntemansa ollut voimakkaampi tätä hänen tunnettaan. Hän ajatteli hienoja, ruusunpunervia kasvoja jossakin maalauksessa, muisteli erästä lasimaisen selkeää asetelmaa, hän ajatteli sitä yhä uudelleen huulet raolla hengittäen, hänen oli hyvä olla sen selkeyden vuoksi. Sitten hän muisti erään naisvartalokuvan kirkkaanpunaisen suun, rinnan hienon hehkun, ja mutisi itsekseen: pelkkää tulta koko juttu, pitäisi langeta polvilleen.

Hän muisti jonkin ihanan sinen, hiukan kellervän, valoisan ihonvärin, jonkin puunrungon, jolla oli kirkas sininen läikkä, ja ajatteli:

— Mitäpä olisikaan sydän, helposti voisi näistä jonkin vuoksi sydämensä reväistä rinnasta. Kokonaan jos voisi haihtua olemattomiin, ojentaa kätensä, vaipua polvilleen, kaiken unohtaa, hävitä…

Hän tunsi koko rakkautensa taiteeseen heräävän jälleen, tunsi itsensä onnelliseksi, naurahteli, soperteli itsekseen jotakin muistaessaan.

* * * * *

Kristian oli pari viikkoa ankarassa jännityksessä, hänestä oli mahdotonta, että Maria tulisi ja kuitenkin hän tätä odotteli, teki valmistuksia ja suunnitelmia.

Aivan odottamatta joutui hän sitten matkustamaan liikeasialle H:kiin. Hän oleskeli kaupungissa pari päivää, ei erikoisemmin halunnut tavata tuttavia, vaan kuljeskeli itseksensä, ja tällä kertaa hän omituisesti viehättyi kaikesta. Hän vaelteli parina yönä kaupungilla, ja se alkoi näkyä hänelle uudessa valossa, siitä tuli hänelle kaiken sen kaupunki, mikä hänen mielessään liittyi Mariaan, mutta ei edes tämän kanssa kuljeksiessaan hän niin ollut siihen mieltynyt. Hänelle oli sattunut joskus ennenkin, että hän äkkiä oli alkanut jotakin paikkaa rakastaa, vaikka ensin ei ollut siihen kiinnittänyt mitään huomiota ja oli pitänyt vastenmielisenäkin. Päivällä hän ei siitä vieläkään pitänyt, mutta öiset kävelyt häntä kiehtoivat.

Hän ei näillä matkoillaan varsinaisesti ajatellut Mariaa. Kun hän koetti jälkeenpäin muistella, mitä hän oikeastaan oli ajatellut, hän tuli siihen tulokseen, ettei ollut niillä mitään erikoisesti ajatellut. Hänellä vain aina oli niillä riemukas tunne; hän saattoi katsella mustana kiiltävää vesilätäkköä, puistokentän ruskeata hietaa, louhimattomilla kallioilla kasvavaa ruohikkoa suuren ilon tuntein. Usein katseli hän H-katua, kun suuret, keltaista valoa täynnä olevat lamput ikäänkuin keinuivat pitkänä, matalana rivinä sinisen, hämärän taivaan alla. Hänessä heräsi muistoja säkeistä, joita Marian huulilta oli kuullut, ja hän toisteli niitä itsekseen.

Eräänä iltana hän huomasi katsahtaessaan sumuisesta kuusta pieneen valaistuun talon numeroon, joka hohti kuin kirkkaansininen lyhty, että numero oli samanvärinen kuin kuu. Se oli hänestä ihmeen selkeän ja mieluisen näköinen, tuo numero portin päällä, juuri näin kun kuun riekale oli aivan saman värisenä talon yllä. Hän tuli siitä hyvälle mielelle.

Nykyjään hän oli iloinen myöskin lastenkodista. Siellä oli hänen matkustaessaan ollut parikymmentä lasta. Hänellä oli ollut omituinen tunne, kun hän ensi kerran oli nähnyt lapsiparven koolla. Se oli hänestä kuin kirkassilmäinen lintuparvi. Hän oli ottanut nuo pienet, valkeat kaulat, pienet vilkkaat päät, pienet kädet, pehmeät pikkuruumiit suojelukseensa, sädehtivät, viattomat silmät katsoivat häneen, hyvyys oli ympäröivä näitä lapsukaisia, hän oli ne pelastanut, pelastanut pienet sydämet tykyttämästä ankarasti pelosta tai surusta. Hän kummasteli, että hänen osakseen oli sellainen sattunut, hänelle koko ihmiskunta vähäksi aikaa tuli vain tytöksi, joka pienin käsin järjesteli nukentupaa, ja pikkupojaksi, jonka ensimmäinen liian aikainen kieltäymys oli poistettavissa sillä, että hän laski sen käsiin puuhevosen.

Hänen oli ihmeen hyvä ja rauhaisa olla. — Pieni, ihmeellinen osa ihmiskuntaa on tullut minulle läheiseksi kummallisella tavalla, minua ihmetyttää puhtaus ja rauha, joka huokuu pienokaisesta, joka nukkuu maidosta kovettunut kaulus pehmoisen leuan alla. Jos kaikki keksisivät lapset, luulen, että kaikilla olisi hyvä olla, ajatteli hän.

Tämä hänen riemunsa ei sellaisena kestänyt kauan, mutta hän muisteli aina ihanana aikaa, jolloin hän kuvitteli iäksi miltei pelastaneensa viattomat sydämet.

Sattumalta kohtasi hän eräänä iltapäivänä satamassa vaaleaihoisen, suurisuisen, joka oli ollut hänelle vastenmielinen. Tämä tarrautui heti kiinni hänen käsipuoleensa, osoitti ylen määrin ihastuvansa hänen tapaamisestaan ja puhua hölisi lakkaamatta. Kristian ei hänen ihastuksensa vuoksi kehdannut näyttää, ettei häntä sietänyt, antautui keskusteluun, mutta tunsi vaikeaksi puhua tälle ihmiselle mitään.

He olivat yhdessä koko illan, tulipa toinen vielä Kristianin huoneeseenkin. Kristian istuskeli ikkunanlaudalla ja tunsi ääretöntä ärtymystä kuunnellessaan hänen puheinaan. Hänen mielipiteensä asioista olivat kauttaaltaan matalia, hän oli typerä, usein vilahti hänen puhuessaan esiin kateus, jota hän tunsi sitä tai sitä henkilöä kohtaan. Itsetyytyväisenä käveli hän ympäri huonetta toistellen erään ravintolan nimeä, hän toisteli sitä huomattavan mielihyvän tuntein nähtävästi ihaillen tapaa, jolla sen äänsi; muuten ei nimellä ollut keskustelun kanssa mitään tekemistä, hän vain toisteli sitä yhä uudelleen.

Hänen mentyänsä Kristian tunsi halveksivansa itseään senvuoksi, ettei ollut kyennyt sanomaan hänelle, ettei hänen seuraansa sietänyt, vaan oli alistunut siihen moneksi tunniksi. Hän oli tavattoman ärtynyt, ja koko keskustelu palautui hänen mieleensä.

— Minun ei olisi pitänyt hänelle mitään vastata. Valheellinen, raukkamainen, irstas hän on, minä sen hyvin tiesin. Sellaisena oleminen on jo niin suuri rikos, että minun olisi pitänyt hänet piestä. Terveellistä olisi hänen ollut muistaa, että hän kerran elämässään sai selkäänsä vain alhaisen luonteensa vuoksi, kateutensa vuoksi ja valheellisuutensa. Typeräkin on. Hyvyys on sekin älykkyyttä. Suuri pahuus myöskin, mutta useimmiten asuu pahuus typerässä mielessä, älykkäät pahat ovat turmeltuneita. Mitähän tästä sanottaisiinkaan, onhan yksinkertaisia hyviä, mutta suuri, korkea hyvyys ehdottomasti on älykkyyttä. Jalous kysyy älyä, tämäpä voisi tulla kiihoittimeksi. Eikö ole samantekevä, mistä vaikuttimista hyvyyttä osoitetaan, vaikkapa turhamaisuudestakin, ajatteli hän.

Viimeisenä kaupungissaolopäivänään Kristian sai kirjeen, jossa täti ilmoitti Marian kanssa pistäytyvänsä hänen luonaan. Kirje oli jo vanha, se oli oikaistu H:kiin, ja Kristianin valtasi levottomuus ja jännitys, että he jo olisivat saapuneet, päivä ei ollut tarkalleen määrätty.

Hän oli saman levottomuuden ja innostuksen vallassa koko matkan ja vielä asemallakin. Vieraat eivät kuitenkaan vielä olleet saapuneet. Kristianin tunteissa Mariaa kohtaan oli miltei hänen itse huomaamattaan tapahtunut muutos; vaikka hän odotti tätä levottomana ja jännittyneenä, ei hän tuntenut häntä kohtaan sellaista kiihkoa kuin heidän viimeksi tavatessaan, ei ajatellut pikkujalan suutelemista, hän tunsi vain suurta iloa ajatellessaan, että saisi hänelle nyt kaiken näyttää. Hän ei edes oikein muistanut, että hänestä vielä aivan äsken ennen H:gin-matkaakin oli ollut äärettömän paljon tärkeämpää kuin kaikki muu se, että Maria häntä rakastaisi ja että kaikki muu heti olisi menettänyt merkityksensä, jos hän äkkiä varmasti olisi saanut tietää, ettei ikinä saisi häntä omakseen.

Vielä Marian nähdessäänkin hän tunsi samaa riemukasta innostusta vain siitä, että nyt saisi näyttää hänelle aatteensa osaksi toteutettuna. Hän huomasi, että tämä oli tullut entistä kauniimmaksi; pani sen vain aivan rauhallisesti merkille. Hetkisen hän tunsi sitten iltapäivällä itsensä levottomaksi. He istuskelivat kuistilla. Hän katseli Marian kaitoja hartioita ja hiukan litistynyttä, sisäänpainunutta rintaa, ja hänet valtasi hetkeksi entinen kiihko heittäytyä hänen jalkoihinsa. Se katosi kuitenkin miltei samassa, ja hän ajatteli vain, mahtoikohan Maria muistaa noita iltoja H:gissä.

Kristian koetti pysyä mahdollisimman maltillisena Marialle uudistuksiaan näyttäessään. Ensin hän pelkäsi tämän hänen innokkuutensa huomatessaan pitävän sitä naurettavana, mutta huomasi pian, että Maria oli vähintään yhtä innokas kuin hän, huomasi kaiken hänen sanomattaan, ja kaikki herätti hänessä riemastusta — uudesta penkistä monimutkaiseen, äsken hankittuun koneeseen asti. He olivat parempia tovereita kuin milloinkaan ennen. Lastenkodissa oli Maria koko ajan arvokkaan ja hiukan ylpeän näköinen.

— Ymmärrän sinun ilosi, sanoi hän heidän poistuessaan Kristianille liikutettuna. — Minä en ole tehnyt mitään tähän mennessä. Usein minua kiusaa, etten ketään ihmistä vielä ole auttanut, en mitään vielä joutunut uhraamaan. Kuinka olenkaan onnellinen sinun puolestasi, että kaikki nyt on näin. Sydämesi on tyydytetty, sanoi hän tuntehikkaasti.

Kristian hämmästyi itsekin vastatessaan hänelle nyt:

— Minusta tuntuu vähäiseltä tämä hyvä työni, minulla on siitä pelkkää iloa ja kunniaa, mutta minä haluaisin sellaista hyvää työtä, jonka vuoksi saisin kärsiä, kaikki tämän hyväksyvät.

Tunne, että kaikki oli todellakin aivan vähäistä, koska ei hänellä hyvän työnsä vuoksi ollut mitään kärsimyksiä, valtasi hänet aivan äkkiä. Se oli aikaisemminkin kyllä ollut hänen mielessään, mutta sitten haihtunut, ja hän oli työstään alkanut iloita. Nyt hänestä taas tuntui, että kaikki olikin aivan merkityksetöntä.

— Sydämeni ei ole tyydytetty, sanoi hän Marialle. Tämä katseli pitkän aikaa vaieten maahan, sanoi sitten kiivaasti päänsä kohottaen, silmät tulisina ja raskaasti hengittäen:

— Minäkin ajattelen, meidän on hyvä olla, teemme hyviä töitä järkevästi, mutta tapahtuu paljon vääryyttä… Me emme ole paljoakaan kärsineet. Koko elämässä ei sinulle eikä minulle ole tapahtunut erikoista, suurta vääryyttä, senvuoksi me olemme rauhallisia. Minä en tahtoisi hyviä töitä — hän sinkaisi halveksivasti: hyviä töitä —, minä tahtoisin kostaa vääryydet, pilkata itsekkäitä ja omanvoitonpyyntöisiä, kylmäsydämisiä. Tahtoisin heitä pilkata. Tahtoisin häväistä halpamaisia ja saada heidät häpeämään alhaisuuttaan, tahtoisin kostaa yleväsydämisten kärsimykset, sillä maailma on täynnä konnuutta ja mitättömiä ja valheellisia.

Kristian hämmästyi hänen kiihkoansa, hänet valtasi tuskallinen tunne. Maria seisoi hänen edessään miltei kuin yksinään puhuen, kasvoiltaan kalpeana, aina väliin purren vavahtelevia huuliaan ja väristen koko ruumiiltaan. Nähdessään Kristianin sanomattoman avuttoman ja tuskaisen katseen hän aivan odottamatta purskahti itkuun. Hän horjahti Kristianin syliin, vaipui hänen rinnalleen: — Sinä olet hyvä, sinä olet hyvä.

Kristian pusersi häntä itseään vasten ja ajatteli: Kunpa saisi kertomaan mitä hän nyt muisteli, mikä niin kohosi hänen mieleensä; sen ei silti tarvitse olla kovin merkitsevää. Kaiken hän ottaa ankarasti, kärsii kaikesta. Vaikka niinhän itsekin olen ajatellut, että täällä on paljon vääryyttä.

Kristian alkoi hetkisen kuluttua puhua:

— On paljon hyvyyttäkin maailmassa. Olen huomannut, että paljon hyvyyttä, suurta hyväsydämisyyttä, joka saattaa ryhtymään moneen vaivannäköön ja suuriin uhrauksiin, löytää aivan tavallisissa kansanihmisissäkin.

Itsekseen hän ajatteli: On kiihkeä ja oikeamielinen, mutta mistä johtuu tuo miltei ihmisviha, joka kuvastui hänen äskeisissä sanoissaan? Paljon on siinä tosin nuoruuttakin, nuoruuden katkeruutta, suurta tuskaa aivan kuin omassakin vääryyden-vihassani. Kuinka katkerata onkaan, etten häntä kuitenkaan täysin ymmärrä ja ettei hän minuun esimerkiksi niin luota, että nyt kertoisi; jotakin muutakin, omakohtaistakinhan siinä kuitenkin täytyy olla, että noin kimmastuu. Mielelläni heittäytyisin suuripiirteiseksi, sekin voi olla vika, inhoittava vika: niin ja niin on, älä siitä kärsi.

Iltapäivällä tuli Maria hänen huoneeseensa. Kristian huomasi, että hänellä oli aikomus jostakin erikoisesti puhua, että hän oli puhuttavaansa valmistellut, mutta ei nyt kuitenkaan saattanutkaan niillä sanoilla aloittaa, joilla oli aikonut, ja joutui senvuoksi hämilleen. Hän muisti sen illan, jolloin oli mennyt itse Marian luo ja hänellä oli ollut tälle sanottavaa, jota ei voinut enää pidättää; nyt tunsi hän itsensä täysin rauhalliseksi. Maria nyki hihansuitaan, oli monta kertaa jotakin sanomaisillaan, mutta ei sitten taas rohjennutkaan. Kristian ajatteli, että kysymyksessä oli ehkä asia, joka oli ollut syynä hänen puuskaansa päivällä, mutta ei tiennyt kuinka olisi Mariaa voinut auttaa siitä puhumaan, kun ei laisinkaan aavistanut sen laatua. Vihdoin Maria nousi ja alkoi kävellä huoneessa edestakaisin. Näytti miltei siltä kuin ei hän enää olisi Kristianin läsnäoloa muistanutkaan, hän rypisteli silmäkulmiaan, oikoili hihansuitaan ja alkoi viimein puhua. Hänen äänensä tuntui kummallisen tiukalta ja vaativalta:

— Sinä kehoitit minua puoleksi leikillä, sen huomasin, hoitamaan kirjanpitoasi täälläoloaikanani. Sitä on hoitanut myymälän hoitaja tähän asti… Se herätti mielenkiintoani… Sinusta on puhuttu pilkallisesti sedän perheessä monesti minunkin kuulteni. On olemassa jokin seikka, joka takaa sen, että menetät omaisuutesi. Minä en tiedä mistä johtuu, että on vain ilkeästi naureskeltu. Ei kukaan ole sinulle mitään huomauttanut, ja minä luulin, kun kaikki täällä näytti menestyvän, että se oli tyhjää puhetta ja että todellisuudessa kaikki oli hyvin. Mutta on olemassa vajaus, sinulta on kavallettu varoja ja sinun nimissäsi on varoja haaskattu epävarmoihin ja tavallisesti nurinkeikahtaneisiin yrityksiin. Minä en käsitä, että sinä olet kulkenut niin silmät ummessa, kun myymälänhoitajasi koko olemus jo on vastenmielinen ja vilpillinen.

Kristian oli noussut tuolistaan. Hän ei oikein käsittänyt, mitä tunsi: kavallettu. Maria oli hänen asioitaan ajatellut ja murehtinut. Kenties hän erehtyi.

— Myymälänhoitaja on kadonnut, sanoi Maria nähtävästi huomatessaan Kristianin ilmeestä, että hän epäili asian mahdollisuutta. Sinä joudut jälleen epätoivoiseen taisteluun, jälleen… velkojat…

Maria purskahti itkuun. Kristian seisoi yhä vääntynein kasvoin, hän tunsi omituisesti tylsistyvänsä ja raaistuvansa — ei penniäkään kenellekään, hyväntekeväisyyttä, ruoskaa… jälleen velkojat… kaiken menetys kenties.

Maria astui häntä likemmä, puristi hänen käsiään ja sanoi itkunsa lomasta:

— Sanoin päivällä, ettet sinäkään ole kokenut suurta vääryyttä, vaikka kaiken jo miltei aavistin. Tänään iltapäivällä se vasta minulle oikein selvisi, ajattelin…

Kristian seisoi yhä jäykistyneenä, hän työnsi Marian luotaan, hänen kasvonsa näyttivät aivan rypistyneiltä ja ikäänkuin murtuivat, kun hän poistui huoneesta. Hän kulki jäykkänä ja varovasti ikäänkuin peläten liikahduttaa itseään rajusti. Konttorihuoneessa hänelle selvisi heti, että asia oli niinkuin Maria oli sanonut. Hän katseli kirjoja, hypisteli laskuja ja tunsi itkun kouristuksena kurkussaan. Hän katseli vielä kerran kaiken lävitse ja heittäytyi sitten ryntäilleen pöydälle puristaen kovanonnen sivuja kourissaan ja itkun vääristellessä kasvoja. Kavallus oli niin suuri, että se veisi hänet vararikkoon, hänen nimensä oli mennyttä, hän oli ollut tietämättään jäsenenä jos jonkinlaisissa huijausyhtymissä.

* * * * *

Kristianin asiain tultua yleisesti tietoon moitiskeltiin häntä ankarasti kaikkialla. Vieläpä niitäkin hänen toimiaan, kuten lastenkoti-juttua, joita aikaisemmin oli yleisesti kannatettu ja tuettu, alettiin nyt pitää kevytmielisinä, jotkut olivat huomaavinaan niissä pelkkää itsekkyyttäkin, ja jostakin syystä pidettiin häntä itseään miltei rikollisena. Petollisesta myymälänhoitajasta sen sijaan puhuttiin aivan vähän, monissa piireissä ei häntä edes mainittu.

Kristian sulkeutui ankarasti itseensä. Hän koetti epätoivoisesti saada takaajia, epäonnistui kerran toisensa jälkeen, nöyryytti itseänsä pyytämään henkilöiltä, jotka vain olivat odottaneetkin sitä saadakseen tilaisuuden näyttää, mitä hänestä nyt ajattelivat.

Kulkiessaan eräänä iltana kaupungin pienen puistikon halki — hän oli jälleen ollut eräässä paikassa, niissä talon herra valitettavasti ei ollut tavattavissa, (Kristian kuuli hänen äänensä sisältä, missä hän keskusteli jonkun vieraan kanssa) hän katsoi valoisalle taivaalle, jossa kuu hohti sinertävän pilven peitossa.

— Armahda minua, hyvä Jumala, etkö näe jo, kuinka suuri on tuskani. Nämä ihmiset eivät ole oikeassa, katso, olen jo näin murtunut. Haluatko vielä minua nöyryyttää, lasken sydämeni nöyrästi tomuun sinun edessäsi, armahda minua. Älä syökse minua enää epätoivoon. Sinä olet luonut tuon sinerryksen, pilvet ja kuun, turhan, ihanan kauneuden, armahda minua. Herra armahda minua!

Tullessaan kotiin tapasi hän Marian jännittyneenä odottamassa, vastatessaan hänen kysymykseensä, että eivät ottaneet vastaan, vääntyi hänen suunsa itkuun. Hän häpesi sitä ankarasti, ei enää saanut mitään sanotuksi ja lähti huoneesta.

Eniten kirveli Kristiania, että lastenkoti, joka suurimmaksi osaksi oli riippuvainen hänen avustuksestaan — mitään vakinaista kaupungin avustusta ei ollut saatu — joutui nyt vaikeuksiin.

Hän kävi sietämättömän herkkätunteiseksi ja ärtyi helposti hurjaan raivoon asti. Mariaakin alkoi hän viimein epäillä, jokaisessa sanassa hän oli löytävinään itseensä kohdistuvan loukkauksen. Yökaudet kuljeskeli hän ympäriinsä, aidat, puut ja rakennukset ikäänkuin kerääntyivät hänen ympärilleen, ahdistivat häntä, hän näki ne aina edessänsä. Hän heltyi mahdottomiin niitä katsellessaan, suuteli aitaa, itki otsa seinää vasten katsellessaan työhuoneita.

Eräänä yönä kuljeskeli hän puutarhassa. Hänestä tuntui, että ei hetkeksikään saattanut erota nyt näistä kaikista, hän hiveli aitaa sormillansa, tunsi itkun hytkähtävän rinnassaan koskettaessaan puun runkoa pimeässä, savinen, niljakas maa jalkojen alla tuntui hänestä rakkaalta, ja hän olisi halunnut sitä suudella. Sade, joka oli kastellut lävitse hänen takkinsa, pieksi hänen vihasta vääristyneitä kasvojaan ja nyrkkiin puristuneita kouriaan.

— Hyvyyttä, mutisi hän itsekseen, ruokkia nälkäisiä. Työntää pois avuttoman käden minä haluaisin. Ruoskaa päin kirkkaita silmiä. Herra Jumala, kuinka kirottu minun sydämeni on, kaikki on muuttunut. Ketään en halua lähelleni, vaikka tästä selviäisinkin, kaikki on kuitenkin muuttunut. Ketään en tunne kunnioittavani, olen nähnyt ihmisen sydämen ja haluan kääntää katseeni iäksi pois heistä, olen nähnyt ihmisen sydämen viheliäisyyden ja omankin sydämeni suuren kurjuuden, itsekin olen itseni pettänyt.

Jokin vaalea hattara sukelsi samassa esiin pilvirykelmästä, se liukui hiukan, ja ohuessa, vaaleansinisessä kaistaleessa näkyi kuun heikko, kelmeä valo. Kristian seisoi runkoon nojaten. Sade, joka putosi savenharmaille lehdille, herätti hänen mielessään alakuloisuuden, hän ajatteli haikeudella Mariaa, jonka oli työntänyt luotaan, ja muisti samassa, että tämä oli ensimmäinen kerta tuon illan jälkeen, jona hän oli saanut tietää kavalluksesta, kun hän tätä erikoisesti ajatteli. Maria oli tullut häntä kohtaan araksi, senkin hän oikeastaan huomasi nyt vasta.

Lehdet kahahtivat samassa, niiden kärjet kiilsivät vetisinä, kelmeinä ja kaitoina. Kristian katseli hetkisen tielle yli vahvan heinikon ja pienten, tasaisten pensaiden. Hän kuvitteli, että näkisi Marian, tämä kohottaisi pienen, suipon leukansa, joka oli punainen ja raikas kuin ruusunnuppu, katsoisi häneen sädehtivin silmin, nauraisi hauraasti ja somasti. Ja samassa hänet taas valtasi synkkä, miltei vihaa muistuttava tunne, hän karkoitti Marian kuvan luotaan. Huomaamattaan oli hän tullut joelle. Pientä laituria vasten kolisi vene, sade pieksi aaltoja niin, että harmaat pärskäleet lennähtelivät ilmaan, hänen mieleensä muistui muudan veneretki, jonka hän oli tehnyt Marian kanssa joelle — se oli ollut ennen onnettomuutta.

Päivä oli ollut pilvinen, sateisia, punervia pilviä ajelehti taivaalla, joki oli täynnä kirkkaita poreita, paikoin oli paksua kaislikkoa. Kristian muisti, että kaislikko silloin samoin kuin aina oli herättänyt hänessä ärtymyksen, ja hän oli tullut huonotuuliseksi. Hän oli Marialle ärtymystään selitellyt: Se tekee minut aina alakuloiseksi, minä vain tulen ajatelleeksi, että se on harmaavetistä, mutaista, vesi seisoo lämpöisenä ja matalana, se herättää minussa aina ankaran murheellisuuden tunteen, ranta sillä kohtaa on käyttökelvotonta, liikahtamatonta. Huomenna jo lähetän miehet sen niittämään, taikka kenties itse niitän. — Maria soljutteli kättään vedessä, hän oli hiukan ruskettunut, silmät mustat ja kiiltävät, suukin hiukan ruskeanpunainen, muisti Kristian. Hän muisti, että oli äkkiä Mariaa katsellessaan tuntenut riemastusta ja ajatellut, että haluaisi tälle osoittaa hyvyyttä. Nyt aivan heti jollakin tavoin.

— Ruusuja ja tulppaaneja, outo yhdistelmä. Haperoita ruusuja, kuivan punaisia ja ohutlehtisiä, ajatteli hän, ja tulppaaneja, nehkeäteräisiä, sinihohteisia. Oikein noin suurena ja sekavana, nimenomaan sekavana kimppuna haluaisin rutistaa hänen syliinsä.

Maria oli lojunut miettiväisenä katsellen pilviä. Ne näyttivät pyöreiltä keskuksen tummuuden vuoksi ja koska ne reunoilta olivat hyvin vaaleita ja kirkkaita, muisti Kristian ajatelleensa, hän oli jostakin syystä tuntenut mielihyvää siitä, että ne olivat juuri sellaisia. Äkkiä Maria oli sanonut Kristianiin katsahtaen:

— Oletko huomannut M:n runojen hengen. Keskiajan katulaulaja, trubaduuri. Ummehtuneella kujalla, puolipitkätakkisena, silkkinuttuun puettuna, heiveröharteisena. Kuinka en sitä ennen ole huomannut, Maria oli riemastuksissaan.

— Joskus käy niin, ettei huomaa, mutta välistä huomaa aivan hetikin. Meillä on taiteilija L., väriromantikkomme, sillä romanttinen hän on, sinistä, aivan sinistä koko mies. Suuri haaveksija, en sitä ennen huomannut, mutta äkkiä, kun ajattelin, muistin hänen värejänsä… senvuoksi heti tunsin suurta heltymystä hänen lähellänsä ja olisin halunnut polvistua. Sininen iski minuun. Mutta silmät maalaa kaikille vihoittavat, raivostuttavat… Romantikolla voi sellaiseen olla mieltymystä, johtuu se myöskin ylimielisyydestä, muodistakin, kiusaus käy suureksi, mutta etupäässä siitä, että on sydämessään suuri haaveksija. Minä häntä katselin, ja silmät raivostuttivat, ihmetytti että hän itse oli ne tehnyt, häpäisevät ikäänkuin liimatut silmät äkkiä kiinnittänyt. Siitä ajattelin vain, että on hermostunut, ikäänkuin vimmastuneena äkkiä kiinnittänyt. Näyttelyssä olimme yhdessä T:sen kanssa, T:nen ensin antautuu nöyrästi, hartaasti niinkuin minäkin, sitten tulee jokin asetelma, ja hän kiroaa ja pitää kaikkea keksittynä. Jonkin päivän kuluttua taas kuljeksii salissa nöyränä, sydän nöyränä ja kiroilee, pui nyrkkiä, mutta kuljeskelee »kurjan sydämensä pakosta». Minua eivät härinneet: ylitsepursumista, ajattelin.

Kaislojen tupsuiset päät suhahtivat aina väliin kuivasti hänen äänensä ohella, väliin kahahti vene vasten ruohoa.

— Minä en oikein ymmärrä, oli Maria sanonut, vastenmielisyyttäsi kaislikkoa kohtaan, kun se noin kahahtaa pikkuisen, kuivasti, terävästi. Kaislat ovat särmikkäitä, teräviä, se ei muuten voisi noin kahahtaakaan. Lehtien ääni, pehmeässä ilmassa riippuvien, on aivan toinen.

Kristian kumartui, otti hänen kätensä vedestä, sen juovia pitkin valuivat kirkkaat pisarat, ja suuteli kämmentä. Sitten hän jäi katselemaan Marian ranteita; ne olivat kovin kapeat väljissä punakirjavissa hihansuissa. Hän katseli ranteen juovia ja suuteli niitä sitten varovasti.

— Mitä sinä ajattelet siitä, että minä sinua rakastan, näitä juoviakin ranteessa, kutakin erikseen? oli hän sanonut itsekin ihmetellen, että nyt saattoi niin sanoa aivan rauhallisesti katsellen Marian silmiä, joissa näkyi sinisiä juomuja niinkuin joessakin, vaikka olivat aivan mustat.

Kristian hätkähti ajatuksiaan: Miksi näitä ajattelenkaan, kaikkihan on mennyttä kuitenkin, ei voi enää tapahtua mitään, joka muuttaisi asiain kulun! Onko kaikki nyt todella niin kuin tulee olemaankin? Kukaan ei enää käänny puoleeni, minulla on oma tuskani; sehän minua kirveleekin, että samalla on kadonnut se, että saattoivat kääntyä puoleeni, minun on pakko ajatella itseäni.

Hän meni kuivaushuoneeseen, jossa hän vuotaläjällä istuen oli tehnyt päätöksen, että ruokkisi nälkäisiä. Siellä ei nyt ollut mitään, jolle olisi voinut istuutua. Hän katseli hetkisen ympärilleen, tunsi sitten vastustamatonta halua polvistua nöyrästi ja suudella kynnystä; hän tunsi sen pyhäksi. Hän jäi makaamaan lattialle, ei tuntenut enää mieltänsä niin murheelliseksi kuin äsken ja ajatteli, että huoneessa ehkä taas saisi aatteen, että jotakin taas tapahtuisi hänen ajatuksissaan siellä, että hän taas heräisi jotakin huomaamaan.

Huoneeseen alkoi tulla hämärää, lempeätä valoa, ja hän tuli sitä katsellessaan kumman liikutetuksi, painoi päänsä alas ja oli vähällä jälleen purskahtaa itkuun. Hämärä valo ja harmaat seinät tuntuivat hänestä sanomattoman hyviltä, hän tunsi sydämensä pehmenevän.

— Voin riekaleen vaatteistani reväistä, leivästä voin taittaa puolet, ja sydämeni tulee silläkin tavalla tyydytetyksi. Kaikkea en ole kadottanut, ajatteli hän, mutta tunsi sitten taas, että se oli vähäistä. — Ajattelin suuressa määrin ja niin, että tuntuisi, auttaa. Kaikki on mennyttä.

Häntä ahdisti äärettömästi tunne, että nyt joutuisi aivan pieniä tehtäviä suorittelemaan, että tulisi olemaan tuhansia sellaisia seikkoja, jotka herättäisivät hänessä turhan halun auttaa.

Ulkona kohtasi häntä sama kalpea puolihämärä. Hänestä tuntui tympeältä ja ikävältä. Kaikki nukkuivat vielä, hän tunsi, ettei mitenkään saattanut mennä sisälle, vaikka märissä vaatteissa vilu puistatti häntä. Hän kulki polkua harjulle; kivet tiellä olivat aivan mustia ja märkiä, taivas oli sinikalpea, ja töröttävät parkkikasat tien ohessa olivat paksun vesikerroksen peitossa, joka hohti harmaana ja paikoin kirkkaan ruskeana. Havut olivat täynnä pieniä, kirkkaita helmiä, jotka riippuivat vieri vieressä neulasissa. Kristian tuli niistä iloiseksi, painoi havuja silmilleen, ja sammalesta hänen jalkainsa alla tirskahti kapea suihku.

Hän seisoi harjun laella. Sumussa punerva, kostea aurinko nousi, siinä samassa välähtivät kaikki märät lehdet, kiiltäviä, pitkiä kaitoja läikkiä näkyi taipuneilla lehdillä, taivaan ääret olivat vienon punaisessa huurussa, vedestä läikkyivät riemukkaat, kirkkaat pisarat. Pitkiä valojuovia näkyi pensaitten alla ja sammalessa. Kaikki oli riemukasta ja loistavaa, ja nyt hänestä tuntui, että kaikki oli hyvää.

* * *

Marian kehoituksesta Kristian kääntyi erään kaukaisen sukulaisen puoleen. Tämä oli hänelle aivan tuntematon, eikä hän odottanut mitään tulosta asiasta olevan; hän oli itsekin kuitenkin vaipunut niin suureen välinpitämättömyyteen, että hänestä epäävä vastaus ei olisi tuntunut miltään. Jonkin ajan kuluttua tulikin vastaus, sellainen, että Kristian saattoi pitää tehtaansa. Hän ei siitä ajatellut juuri mitään, siitäkään nyt. Hänen asemansa oli kuitenkin muuttunut niin, että hän itse asiassa oli hyvin köyhä mies; kysyi vuosia, ennenkuin kaikki voisi korjautua entiselleen.

Marian palattua H:kiin hän lähti joksikin aikaa T:sen luokse; he olivat kesällä sopineet tapaamisesta. Tällä kertaa heidän suhteensa jostakin syystä kylmeni. Kristian ajatteli yhä Mariaa, koetti häntä ajatuksistaan karkoittaa ja oli senvuoksi usein ärtyinen. Onnettomuuden jälkeen oli hänessä muutenkin huomattavissa tavaton tylyys ja ärtyisyys; hän ei näyttänyt voivan laisinkaan hillitä itseänsä. Myöhemmin hän ajatteli usein häveten aikaa, jonka oli viettänyt T:sen luona. T:nen ei hänen raivonpuuskistaan häntä moitiskellut, ei yrittänyt neuvoa eikä häntä millään tavoin parannella, mutta Kristian oli tuntevinaan hänen paheksumisensa. Tämän hän ehdottomasti kuvitteli, samoinkuin ehkä senkin, että T:nen häntä kohtaan kylmeni.

Palattuaan kotiin hän antautui miltei yksinomaan lueskeluun, kävi vain harvoin lastenkodissa ja siirsi kasvattinsakin sinne. Tämä ei muutoksesta sen enempää välittänyt, mutta usein Kristian moitti itseään ankarasti tästä tekosesta, vieläpä syyttelikin, vaikka se ei lapsen elämässä juuri mitään merkinnyt. Kuvaavaa hänen tämänaikaiselle mielentilalleen oli sekin, että hän viikkokausia saattoi pysytellä huoneessaan kenenkään kanssa enempää puhumatta kuin mikä oli välttämätöntä; taloutensa hoidon hän miltei kokonaan laiminlöi. Hän oli ennen ollut hyvin tarkka ulkoasustaan, nykyjään saattoi hänet nähdä tukka karkeana, tahmaisena ja silmille tunkien, parta ajamattomana, yllä jokin vaalistunut takki, jossa oli rasvaläiskiä. Sellaisena istui hän päivät päästään kirjojensa ääressä huoneessaan. Kerran meni joku miehistä pyytämään häneltä palkkaansa etukäteen, joku lapsista oli sairastunut. Ennen hän sellaisissa tapauksissa oli aina ollut hyvin avulias, nyt hän katseli miestä hetkisen ja sanoi sitten, ettei halunnut itseään häirittävän. Mies toisti pyyntönsä ja sanoi nyt, että lapsi oli sairas. Kristian katseli häntä hetkisen kuin mitään tajuamatta ja heilautti sitten kättään merkiksi, että hän saisi mennä. Mies poistui ja jysäytti mennessään nyrkillään oveen. Kristian hätkähti hiukan, kuunteli ja jatkoi sitten taas lukemistaan. Vähitellen alkoi hän muistella syytä, jonka vuoksi mies oli käynyt, hän nousi, seisoi hetkisen ikkunassa, sitten hänelle äkkiä kaikki selveni, hänet valtasi kauhu, ettei voisi asiaa ehkä enää millään auttaa — mies oli pari minuuttia sitten lähtenyt huoneesta. Hän tempasi tukun seteleitä kirjoituspöydän laatikosta, tukka hapsottavana, sininen kotitakki yllä juoksi hän ulos setelipakkaa kourassaan puristaen ja miltei itkien. Hän kompasteli, takki liehui kuraisena ja sinisenä hänen sivuillaan. Tienkäänteessä tapasi hän miehen, puristi tätä käsipuolesta ja toisteli, ettei ollut ymmärtänyt. Mies otti setelipakasta pari, pani loput hänen käteensä ja katsoi häneen sanomattoman säälivästi sanoessaan, että nuoren herran ei pitäisi istua niin paljon kamarissaan.

Kristian vilkaisi nyt vasta pukuansa, huomasi olevansa naurettavan näköinen, huomasi käsiensä vapisevan, otsansa olevan kostean ja ajatustensa sekaisin. Hän hyvästeli miehen. Kiusallista noloutta ja häpeää tuntien hän kiipesi huoneeseensa. Hän katseli itseään hetkisen kuvastimesta: piirteet olivat ikäänkuin murtuneet, koko kasvot kellertävät, silmät hehkuvat ja ikäänkuin kuumeiset. Hän tunsi taas itkun kurkussaan itseään katsellessaan. Nyt hän ensi kerran moneen viikkoon peseytyi ja pukeutui huolellisesti. Hänen päänsä tuntui edelleenkin kauhistuttavan ontolta ja omituiselta, mutta hän tunsi hiukan rohkaistuvansa kuitenkin huomatessaan peiliin katsahtaessaan naurettavuuden ja hupsuuden leiman kadonneen.

Hän muisti, että oli jokin asia toimitettava eräälle etäällä asuvalle suutarille, ja päätti nyt lähteä sinne kävelyllä hiukan ajatuksiaan selvittääkseen.

Menomatkalla häntä kiusasi koko ajan ajatus, että nyt oli tälle matkalle erikoisesti lähtenyt ajatuksiaan selvittääkseen. Hän ei päässyt irtautumaan siitä, että kulki nyt tässä saadakseen selvyyttä mieleensä, jonka tunsi olleen parin viikon ajan sangen sekaisin. Hän kulki läpi pienen kyläpahasen, matalat, harmaat talot uhosivat ikävyyttä, ja näiden ihmisten elämä, jossa ei tapahtunut juuri mitään, joka kului mitättömyydessä, yksitoikkoisuudessa ja huolissa, sai hänet aivan synkkämieliseksi. Hän koetti keksiä valopilkkuja siinä, mutta ei onnistunut, hirvittävä vaihtelun puute vallitsi siinä.

Suutarin mökki oli aivan kylän laidassa, aika korkean kallion kärjessä. Tie livetti, katajista, aidasta, keltaiseksi maalatusta mökistä, kaivosta uhosi hänen mieleensä ikävyys, kauhea alakuloisuus ja vaihteluttomuus, ja hän tunsi taas mielensä synkäksi.

Tupa oli siisti, suutari ja hänen vaimonsa nuoria, iloisia ihmisiä, ja Kristian ajatteli, että heidän elämänsä ei kenties niin onnetonta ollutkaan. Heillä ei ollut lapsia vielä, mutta vaimo näytti iloiselta sanoessaan, ettei niitä vielä ollut niin ennättänyt kaivatakaan. Kristian päätyi siihen tulokseen, että nämä ihmiset eivät suinkaan olleet onnettomampia kuin hän, vaan päinvastoin onnellisiakin. Hän tunsi kaiken menettäneensä ajatellessaan, että joutuisi pienissä oloissa elämään ja kiinnittämään päähuomionsa siihen, että käytännöllisesti menestyisi. Senvuoksi hän oli istunut nämä viikot huoneessaan itsepäisesti ajatellen, ettei käytännöllisiä asioita ajattelisi, muka uhallakin olisi ajattelematta.

— Lapsellisuutta ja typeryyttä, hän ajatteli, nyt käyn niihin käsiksi ja toimin aivan toisella tavalla kuin tähän asti. Kaikkihan niistä kuitenkin riippuu… muuten en pääse mihinkään, mutta kumman vastenmielisiltä ne minusta tuntuvat, sen jälkeen alkoivat tuntua.

Hänen sydämessään revähti kuin vielä verestä musta haava auki, kun hän muisti kavalluksen. Hän ymmärsi nyt, että se oli koskenut häneen myöskin puhtaasti sen vuoksi, että hänet oli pettänyt ihminen, tosin halpa ja matelevainen, mutta ihminen kuitenkin. Hän myönsi itselleen hiukan häveten, että oli odottanut, että ihmiset eivät häntä pettäisi, niin petollisia kuin olivatkin, oli odottanut, että häntä alettaisiin rakastaa, hän oli odottanut heltymystä, hyvyyttä hyvyyden vastineeksi. Tämä hävetti häntä nyt ankarasti. Ettei hän ollut aikaisemmin ymmärtänyt, sehän oli typeryyttä. Silti viilsi hänen sydäntään ja hänelle kiertyivät kyyneleet silmiin, kun hän muisti petoksen.

— En voinut sitä odottaa, vaikka hän olikin halpamainen ihminen. Nyt kun oikein ajattelen, en ole koskaan pitänyt mahdollisena, että kukaan tekisi minulle mitään vääryyttä. Usein olen synkästi ajatellut, että maailmassa tapahtuu paljon vääryyttä; mutta minusta tuntui aina siltä, että kukaan ihminen ei voinut tahtoa minulle muuta kuin hyvää, se oli minusta aivan luonnollista. Kuitenkin: olisihan minun pitänyt ymmärtää, ettei niin ole, vaan että kun kerran vääryyttä maailmassa tapahtuu, on luonnollista, että minunkin osalleni sattuu. Miksi minun olisi niin tyystin pitänyt säästyä, miksi minun sydämeni olisi pitänyt säästyä, hyvinhän tiedän, että kuitenkin niin on, että jokaisen ihmisen sydän, jos aikuiseksi elää, kerran kärsii vääryydestä. Mistä tämä minulle nyt näin äkisti selveni: minulle ei ole tapahtunut sen erikoisempaa kuin muillekaan.

Hän ei ilostunut näistä ajatuksistaan, piti vain kaikkea nyt selvitettynä. Masentuneisuudestaan hän ei päässyt.

Hän oikaisi erään järven ylitse; se kasvoi tiheää kaislikkoa ja oli niin ummessa, ettei sille kesälläkään ollut veneellä mitään tekemistä. Oli ollut pikkuisen suojailmoja, ja vähän matkaa rannasta kuljettuaan Kristian huomasi jääkuoren olevan sulan, hänen toinen jalkansa vajosi syvälle vetiseen liejuun. Välinpitämättömyydestä ei hän kuitenkaan kääntynyt takaisin, vaikka poikkeama, jonka varsinainen tie teki, oli aivan pieni.

Oli jo hämärä ja huurteiset ja jäiset kaislat sinersivät mättäiden lomissa ja lampien partailla. Koivun jäähileisten oksien lomitse hän näki harmaan ja punertavapilvisen taivaan. Hän kahlasi eteenpäin jääsohjossa ja toivoi, ettei enää vajoittaisi. Hänestä tuntuivat hyvältä nuo punertavat juovat koivun oksien lomitse nähtyinä. Äkkiä, kun hän oli tullut tiheän kaislikon lävitse, hän tunsi vajoavansa ja luisuvansa eteenpäin. Hän oli tullut erääseen suurista lammikoista, joita vielä oli kaislikon keskellä. Vesi oli aivan sulaa, etempänä väikkyi se aina kauniin harmaana. Siihen kuvastui jokin pilvenlonka, ja aallot, jotka hänen liikeensä synnyttivät, olivat kirkkaanvihreitä. Sitten tuli hän matalampaan veteen ja huomasi pohjan muuttuvan aivan mutaiseksi. Hän koetti uida, mutta jalat ottivat aina kiinni pohjaan ja vesi sekaantui sameaksi velliksi. Pari kertaa hän vajosi täydellisesti ja tunsi kasvoilleen lennähtävän rähmäisen sammaleen — se oli aivan kuin jokin ilkeä elukka, monijalkainen ja heiveröruumiinen — hän tunsi silmiensä sokaistuvan mudasta, sieraimet täyttyivät sillä, ja hän oli läkähtyä. Hän pyrki koneellisesti eteenpäin, hetkisen vilahti hänen ajatuksissaan: Tosin se ei paljon merkitse. Hän tunsi saavansa jostakin juuresta jalansijan ja ponnisti ylös, samassa hän töksähti johonkin mättääseen ja kaatui. Hän jäi maate suulleen hetkiseksi, kamppailu oli uuvuttanut hänet. Hänen silmänsä olivat yhäkin täynnä mutaa eikä hän tuntenut näkevänsä mitään. Hän alkoi hieroa niitä lumella. Saatuaan silmänsä auki huomasi hän kauttaaltaan olevansa rähmän, sammalen ja liejun peitossa. Hänen kätensä ja koko ruumiinsa tuntui kummallisen kömpelöltä ja raskaalta. Hän makasi yhä mättäällä sohjossa. Pitkät, kuivat kaislat, sinerväjuomuinen taivas, lumen harmaa sohjo häntä kummasti viehättivät kesken kaiken, ja hän muisti ajatuksensa, kun luuli hukkuvansa: se ei merkitse paljon. Niin toivottomaksiko hän oli tullut, hän pyyhkäisi otsaansa. Näinkö vähän elämäni enää merkitsee, puolitahallani tämän tein, ajatteli hän epätoivossaan. Lumihyhmä kirveli hänen kasvojaan, mutta hän makasi yhä mättäällä, hänen olisi tehnyt mieli ääneensä valitella, jokin kaislan untuvatupsu oli pudonnut mättäälle, hän tunsi sen kätensä alla ja muisti tuota iltaa, jolloin T:nen oli painanut kasvonsa mättääseen ja hienot kukat olivat saaneet hänet valittamaan.

Hän katseli kohti kukanvalkeata ja kelmeäkupuista taivasta, kaukana häämötti jokin heikosti kahiseva ruskea kaislaryhmä: Maria, tule minun luokseni tänä iltana, tänä iltana.

Hän palasi kotiin kiertoteitä. Koetti kulkea portaissa mahdollisimman hiljaa, ettei täti heräisi. Puku oli jäätynyt, ja hän tunsi päätänsä hiukan särkevän. Väliin puistatti häntä vilunväristys.

* * * * *

Kristian könkkyröitsi ensimmäistä päivää ylhäällä sairautensa jälkeen. Vilustumisesta suolla oli ollut seurauksena ankara kuume. Hän käveli nyt niityllä liimalappulavan vieressä, haju ellotti häntä, mutta lava, joka oli sivelty kalkkivärillä, hohti iloisenvalkeana päivänpaisteessa. Kristian tunsi mielensä kepeäksi katsellessaan maata, jossa nurmi juuri alkoi vihoittaa. Sairautensa aikana hän oli tullut huomaamaan, että hänestä työmiehet pitivät, täti oli häntä hoidellut, ja hänen oli epämääräisen paha olla, kun ajatteli, että oli ollut niin hoideltava ja että kaikki olivat hänen heikkoutensa nähneet. Hän katseli nurmea ja hymyili itsekseen.

Hän oli joutunut turvautumaan ihmisten hyvyyteen, häntä oli hoideltu, oli oltu huolissaan hänen tähtensä, ja hänen oli siitä paha olla. Kaikki olivat ikäänkuin tulleet häntä likelle. Hän tunnusti itselleen, että hän nähtävästi koko ikänsä kaikessa ihmisrakkaudessaan toiselta luonteensa syrjältä oli ollut ihmisvihaaja tai ainakin -kaihtaja. Hän ei ollut koskaan voinut oikein sietää, että kukaan oli tullut häntä likelle noin arkisissa asiossa ja siten, että hän tarvitsi heitä ja sai osaksensa heidän hyvyyttään. Hän oli luultavasti sielunsa syvimmästä ylpeä, pohjattoman ylpeä ihminen. Häntä harmitti, että oli nyt tuttavallisemmassa suhteessa kuin ennen joukkoon ihmisiä, ja hän naurahti jälleen itsekseen. Sekin häntä harmitti, että hän kuljeskeli täällä heikkona ja kalpeana. Sehän käänsi kaikkien katseet häneen, ja hän tunsi alituiseen itseään ajateltavan myötätunnolla. Asia oli niin, ajatteli hän itsekseen, että hän ei halunnut ihmisiltä hyvää eikä pahaa, eikä varsinkaan sitä, että he olisivat hänelle läheisiä.

Mariaa ei hän ollut sen erikoisemmin ajatellut kuin suolla viimeksi, hänestä tuntui kaukaiselta ja jonkin verran kiusalliselta se, mitä heidän välillään oli ollut.

— Varmaankin minä hänet nähdessäni jälleen alkaisin ajatella kaikkea. Mutta minusta tuntuu, että on paljon muuta tärkeätä, niin tärkeätä, että sen nyt voin työntää syrjään ja miltei unohtaakin, mitä hänestä ajattelin. Minusta tuntuu, että niin on, että ei olisi arvokasta ja merkitsevää mikään, mitä ennen sellaisena pidin erittäinkin hänen suhteensa. Kenties en Mariaakaan sietäisi sillä tavalla läheisenä kuin näitä, jotka sairauteni aikana minulle tulivat läheisiksi.

Tämä ajatus, että hän kenties ei Mariaakaan sillä tavalla sietäisi, teki hänet hiukan levottomaksi. Hän ajatteli, että oli häntä omakseen halunnut lainkaan itseään tuntematta ja lainkaan aavistamatta, että hänellä kenties oli luonteessaan omituisuus, joka olisi tehnyt Marian onnettomaksi, jos hän olisi elämänsä häneen yhdistänyt.

— Vähän ajattelin hänen onneansa, ajatteli hän itsekseen. — Kenties hän hyvinkin sen huomasi, että oli seikkoja, jotka olisivat olleet onnettomuudeksi. Kenties siksikään ei minuun suostunut.

Hänestä tuntui nyt miltei vääryydeltä, että oli Mariaa sillä tavalla rakastanut. Hän oli aivan rauhallinen tämän ajatuksensa jälkeen, ei edes ajatellut, että Maria saattaisi tulla käymään ja että hänen kohtaamisensa kenties oli piankin tapahtuva. Hänestä oli milteipä samantekevä, tapaisiko tätä enää milloinkaan.

Eräänä iltana tuli hän ajatuksissaan sisälle. Pannessaan hattuaan naulakkoon hän vasta huomasi harmaanruskean kesätakin, jonka taskusta pisti esiin pieni Schiller. Hän otti koneellisesti kirjan taskusta ja alkoi sitä selailla. Lehdet olivat ohuita, painos vanha, koko kirja kovin nuhrautunut, kulmat murtuneet, kansi rasvaläikkäinen, ylen huonosti pidetty. Se oli jostakin vanhain kirjain kaupasta ostettu, muisti Kristian, mutta siitä henki kuitenkin omituinen hieno tuoksu. Lehdillä oli Marian olemuksen hieno varjo, hänen kättensä koskettelu, hänen kevyen hengityksensä liikahtelu, hänen lämpöiset, punertavat kasvonsa olivat kumartuneet sen puoleen. Sen värissä oli pieni harmaa vivahdus, sen lehdillä oli sininen varjo.

Kristian piteli kirjaa kädessään, hän piti sitä korkealla koholla, katseli heiveröisiä kirjaimia, ympärillään pienen tutun eteisen hämärä, jossa hohtivat korkkimaton valkoiset kukat, häämötti jokin tuolin vino selusta, ja jonka nurkkauksissa ilma nyt hohti sinisenä.

Hän ei erikoisemmin ajatellut, että hän kohta näkisi Marian, tämä istui jossakin sisällä; hän olisi kohta häntä tervehtivä, mutta eteisessä oli hän pitänyt käsissään hänen kepeätä varjoaan, nähnyt hänen hennon kätensä kirjalla lepäävän ja nähnyt hänen silmiensä ihanan haaveellisina ja palavina kiinnittyvän itseensä. Jälkeenpäin saivat tulla tervehtelyt, se että he jälleen hiukan vieroksuisivat toisiaan, sai tulla jälkeenpäin.

Ehkä senvuoksi, että hän astui sisään pikku kirja yhä mielessään, he tällä kertaa heti tervehtivät toisiaan aivan ilman tavanmukaista pientä jäykkyyttä. Maria ei ollut aivan niinkuin tavallisesti kuitenkaan, hän oli erikoisessa mielentilassa, hän puheli vilkkaasti, hänen silmänsä hohtelivat, ne olivat hiukan kosteat ja terät välkkyivät kuin loistavat, putoamaisillaan olevat pisarat. Hän nyki pitsikaulustansa, kierteli kiharoitaan ohuilla sormillaan ja järjesteli niitä otsalle ja ohimoille. Hän punastui vähä väliä, ja Kristianista näytti, että aina silloin koko kasvojen iho kävi ikäänkuin kosteaksi.

Maria oli hänelle sitten koko illan samanlainen, punastui aina, kun hän häneen katsahti, tuli lopulta hiljaiseksi ja alkoi haaveellisen näköisenä tuijotella eteensä.

Kristian luuli sitten myöhemmin häntä katsellessaan huomaavansa kaikessa muutoksen ja päätteli, että se johtui siitä, että Maria nyt häntä rakasti. Hän ei oikeastaan tuntenut siitä niin suurta iloa kuin oli ajatellut. Hänestä miltei tuntui, että kaikki voisi jäädä entiselleenkin. Eräänä päivänä rinteellä kuljeskellessaan hän ajatteli, että varmasti olisi parempi, että ei mitään muutosta tapahtuisi. Hän katseli pieniä katajapehkoja, joissa oli mustia marjakimppuja, soraista ja sammaleista kalliota, ja ajatteli, että nyt heti haluaisi suorittaa jonkin hyvän työn ja että kaikki muu oli pientä sellaisten asioiden rinnalla.

Maria ei hänen mielenmuutostaan huomannut. Hän katsoi usein Kristianiin niin, että tämä huomasi hänenkin kuuluvan »myötätuntoisiin». Eräänä iltana istuivat he kahden, oli ollut puhe menneistä asioista, kavalluksesta ja sairaudesta. Silloin Maria tuli hänen luokseen, pani kätensä hänen käsivarrelleen, vei itkuiset kasvonsa liki hänen kasvojaan, suuteli niitä ja sanoi: — Sinä olit niin yksin, en sitä ajatellut, nyt minä näen sen.

Kristian tunsi omituisesti hölmistyvänsä, että Maria häntä niin rakasti, että tahtoi itkuunsa läkähtyä, kun hänen onnettomuuksiaan ajatteli, ja kun ei muuta keksinyt, millä hyvyyttä osoittaa, alkoi suudella hänen kasvojansa. Hänen kyyneleensä valuivat Kristianin kasvoille ja hän suuteli niitä yhä. Kristian tuli hänen murheestaan liikutetuksi ja murheelliseksi, veti hänet syliinsä ja alkoi toista lohdutella kasvot vakoisina ja ikäänkuin painuneina värähdellen. Maria otti kiinni häntä takin rintapielestä, keskeytti hänet kiihkeästi ja sanoi yhä itkien:

— Sinä et saa minua lohdutella, sehän minua koskeekin, että sinä et ymmärrä lainkaan, että sinuakin pitäisi rakastaa. Sinun murhettasi ei ole lainkaan lievitetty, sinä et minua ymmärrä, kun et mitään hyvyyttä ole tottunut saamaan itsellesi, vaikka olet paljon rakastanut lapsiakin, olet paljon osoittanut rakkautta. Minuakin pyysit vain rakastaa.

Kun Kristian pudisti päätään, sanoi hän innokkaasti: Niin se oli, pyysit vain rakastaa, ja kun en minä ymmärtänyt, kärsit vain itseksesi mitään puhumatta. — Puuskassa minua suutelee, ajatteli Kristian, ylevämielinen kun on, niin nyt hehkuvan säälin puuskassa ei tiedä, mitä tekisi. Ehkä hän minua rakastaakin, sillä näen, että hän on tätä kauan tuuminut, odottanut tilaisuutta, milloin voisi sanoa, ja nyt sanoo äkkiä ja oikeastaan ilman mitään aihetta enää sanoa.

Maria lepäsi hänen sylissään keveänä, olkapäät hiukan koholla niin, että kaula-aukosta selvästi näkyivät solisluut hienon, hiukan tärkätyn kauluksen harson siirottaessa kohonneena korvien takaa viuhkanmuotoisena ja heikosti hohtavana. Maria katsoi häneen aroin, hiukan tulehtunein silmin ja sanoi omituisen hehkuvasti:

— Minä näen sen, sinä ajattelet, etten sinua sittenkään rakasta, kenties, kenties sinä ajattelet, että kun rakastan muita seikkoja, runoutta ja muita, etten silloin sinua voikaan rakastaa. Ajattelet, että kaikkea muuta vain aina ajattelen ja ihastelen.

Hän oli kovin punehtunut puhuessaan ja sormieli Kristianin kaulanauhaa sanoessaan:

— On monia pieniä seikkoja, joita rakastan. Pienet kauniit seikat minua ihastuttavatkin, usein en esimerkiksi koko puuta ajattele, vaan jotakin lehteä tai jotakin kohtaa rungossa. Paljon, paljon viehättävämpää on sellainen, detaljit minua viehättävät, kokonaisuudesta en usein laisinkaan välitä, vaan toivoisin, ettei sitä olisi olemassakaan tai että minulla olisi oikeus irroittaa. En sinua ymmärtänyt tuona iltana, kun sanoit rakastavasi, mutta rakkaudessakin on olemassa detaljien viehättävyys. Kun suostakin kerroit, ei minun olisi ollut niin paha ollakseni, jos kätesi vain ja pukusi olisivat olleet savessa ja tahriutuneet, vaan kun silmiä ajattelin ja kasvojasi saastaisen mudan tahrimina, heti aloin sydämessäni itkeä, ja väristys kävi lävitseni. Kun olen nähnyt kasvoillasi hyvyyden ilmeen ja innostuksen kauneudesta, tuntui minusta pahalta ajatella, että ne olivat likaisen mudan tahrimat.

Kristian kuunteli häntä hiljaa hänen sormillaan leikitellen ja ajatteli, että oli kummallista, kuinka nyt tyttö tahtoi ehdottomasti saada hänet vakuutetuksi rakkaudestaan, ja varmasti häntä rakastikin nyt, kun hän kyllä olisi saattanut hänestä luopua, vieläpä pelkäsikin oikeastaan avioliittoa ajatellessaan omaa luonnettansa. Maria oli miltei epätoivoisen näköinen. Hän tahtoi välttämättä saada Kristianin uskomaan rakkauteensa: ettei hän kärsisi, ettei ainakaan senvuoksi kärsisi.

— Mutta myöskin sen näen, että hän minua rakastaa nyt, ajatteli Kristian. Hän suuteli Mariaa suulle, tunsi liikutusta hänen silmiensä loisteesta ja pelkäsi hänelle mitään sanoa siitä, mitä oli alkanut epäillä.

* * * * *

Kristian kulki sitten epävarmuuden ja pelon tunnossa koko kihlausajan. Monta kertaa oli hän jo puhumaisillaan Marialle kaikesta, mutta ei sitten taas hennonutkaan. Tämä näytti kovin onnelliselta. Kristian yhä koetti tutkia luonnettansa, hän oli huomaavinaan siinä monia alhaisia piirteitä, varsinkin itsekkyyttä, kummallista yksinäisyyden halua, täydellisen yksinäisyyden. Se häntä aina kaikkein enimmän kauhistutti. Vastenmielisyys sitä kohtaan, että ihmiset tulisivat hänelle läheisiksi arkisissa, pienissä asioissa, joita ilmeni esimerkiksi yhdessä asuessa, oli ennallaan, ja se kuitenkin oli seikka, josta hän kaikkein vähimmän saattoi puhua Marialle. Hän huomasi olevansa jonkin verran aistillinen, ja vaikka ei ollut epäpuhdas ajatuksissaan, vaan oli ankaran siveellinen elämässään, oli hänellä aina ollut suuri taipumus naisiin. Nyt tämä aistillisuutensakin häntä kiusasi, hän päätti sen kitkeä pois itsestään ja ajatteli hiukan lohdutettuna, että se ei hänessä toki ollut koskaan ollut muuta kuin suurta naisruumiin kauneuden palvomista. Nyt käsitti hän tämänkin vaaralliseksi ja päätti ankarasti pitää itsensä kurissa.

Hän tuli ajatelleeksi lapsia, joita he tulisivat saamaan, ja pelkäsi niille jättävänsä kenties hirvittävän henkisen perinnön, pelkäsi, ettei niitä kykenisi kasvattamaan. Samalla hänet kuitenkin täytti hellä ilo, kun hän niitä ajatteli. Hänestä tuntui kummalliselta, että hänellä olisi omia lapsia, että ne heille syntyisivät ja että niissä heidän luonteensa ja ulkomuotonsa ilmenisivät sekoittuneina ja suloisesti yhtyneinä. Talossa tuli tapahtumaan muutoksia Marian tultua. Se oli ollut jonkin verran kolkosti kalustettu, huolimattomasti ja miten sattui. Nyt panetti hän kaiken mahdollisimman hyvään kuntoon, tosin heillä sittenkin tuli olemaan vaatimatonta, sillä Kristianin oli pyrittävä parantamaan etupäässä taloudellista asemaansa, joka edelleenkin oli heikko. Maria lisäksi vaati, että hänen oli kaikessa noudatettava suurinta säästäväisyyttä.

— Iloisin olisin, jos kaikki voisi olla näin niin kuin on ollut sinun aikoinasi. — Niin ei kuitenkaan voinut olla, ja Maria innostui puuhailuun.

Kristianille ei jäänyt paljoakaan aikaa kahdenkeskiseen keskusteluun Marian kanssa. Tämä oli aina menossa, ja Kristian ihmetteli elämää, joka äkkiä oli herännyt hänen ympärilleen. Hänelle jäi sitä enemmän aikaa tutkia tunteitansa Mariaa kohtaan, eikä häntä enää epäilyttänyt, halusiko hän Marian vaimoksensa. Kun hän näki tämän innokkaat, punoittavat kasvot, näki hänen puuhailunsa, ihmetteli hän, mitä hän voisi tuntea muuta kuin että oli onnellinen. Mutta koko ajan hän myös tiesi, että oli olemassa vaaran uhka, joka voisi tehdä kaiken tyhjäksi. Eikö hän nytkin usein saattanut pysähtyä ajattelemaan, että kenties hän haluaisi kaiken jättää, lähteä vaeltamaan köyhänä ja mitään omistamatta, jakaa leipänsä muukalaiselle?

Eräänä päivänä — oli vain muutama viikko häihin — tapasi hän Marian yksin salissa. Tämä seisoi ylt’yleensä valkean pitsipilven peittämällä, ohut valkea kangas kierteli hänen jaloissaan laskoksissa, heikosti kiiltävänä ja sinisenä. Hän hämmästyi Kristianin nähdessänsä, piteli kangasta sormissaan kurottuen häntä kohti, naurahti ja punastui somasti. Kristian puristi hänet kankaineen syliinsä ja ajatteli, että oli outoa nähdä hänet tuollaisessa toimessa, kangasta mittaamassa. Hänestä tuntui, että Maria sellaisena etääntyi hänestä. Hän oli pitänyt tätä hyvin vähän muiden naisten kaltaisena, naisellisena, mutta epämääräisellä tavalla hän oli tuntenut, että tuollaiset toimet eivät hänen olemukseensa soveltuneet. Hänen täytyi kysyä: — Oletko nyt onnellinen, pikku-Maria? Minusta tuntuu, että sinä nykyjään olet kovin etäällä minusta, etäännyt noiden puuhiesi kautta. — Kristian ajatteli, että täytyihän hänen ainakin jotakin uskaltaa sanoa.

Maria katseli hetkisen eteensä ja sanoi sitten: — Minä en tällä hetkellä voi sanoa mitään minua onnellisemmaksi tekevää kuin se, että tiedän, että minua rakastat. Tämä kuuluu siihen, mutta en minä henkisesti ole muuttunut. Kaikki, mitä nyt puuhailen, tulee kerran olemaan ympärillämme, ja kun sinä jälleen pääset tasaisiin oloihin tehtainesi, teemme yhdessä suuria hyviä töitä.

— Mutta sinä et minua täydellisesti tunne, sanoi Kristian, minun luonteessani on piirteitä, joita sinä et tunne. Minä en ymmärrä itse itseäni, usein olen ymmällä.

Hirvittävästä piirteestä, että hän vaivoin saattoi sietää ketään ihmistä yksinkertaisesti, arkisesti läheisenä, ei hän saattanut puhua.

Maria suuteli häntä sanoen:

— Minä tiedän kaikki sinun piirteesi, minä tiedän, että sinä olet hyvä ihminen.

— Hyvyys, sepä se, siinäpä tuli pelastus. Piti vain olla hyvä ja sillä hillitä omituiset piirteet. Mutta ne eivät niinkään tunnu aina olevan hillittävissä. Jumalan nimeen, kenties kaikki käy hyvinkin, ajatteli Kristian.

Eräänä iltana he menivät Marian kanssa koskelle kävelemään. Puiden latvoissa oli tulinen punerrus, rypistyneet lehdet hehkuivat, ruoho haassa oli harmaata ja palanutta. He kulkivat hiljaisina. Kristianista tuntui, että hän luonnottoman selvästi tajusi kaiken, mikä oli heidän ympärillään. Vaapukkapensaiden harmaasuoniset, karheat lehdet, suoni hiukan kiiltävänpunertava, puiden oksat, koukkuiset, mustakuoriset, pitkän ruohon — ja hänestä tuntui hyvältä, että se kaikki oli nyt heidän ympärillään. Maria hymyili hänelle, ojensi molemmat kätensä ja heittäytyi hänen syliinsä.

— Ikuisesti rakastan, ikuisesti, kuinka sinua rakastankaan! Olemme onnellisia, meitä onnellisempia ei varmaankaan ole maailmassa, etkö niin usko, sanoi hän kirkkain, tulisin silmin Kristianiin katsoen.

— Niin uskon, sanoi tämä rukoillen sydämessään, että saattaisi kaikki mielensä omituisuudet haudata, liittyä häneen niinkuin hänen rakkautensa ansaitsi ja olla tuottamatta hänelle pettymyksiä. Sellaista iloa ei hän tuntenut kuin Maria, hänen sydämensä oli kai voimaton sellaiseen. Hän ajatteli, ettei niin suurta iloa ansainnutkaan, ja kun hän vain voisi päästä epäilyksistään, olisi hän kiitollinen.

Kristian oli ankaran jännityksen vallassa. Hän heittäytyi kalliolle ja suuteli sitä riemastuneena. Nousi jälleen, kuljeskeli sinne tänne eikä oikein tiennyt mitä tehdä.

Maria oli jo portailla, täti suuteli häntä itkien, hän oli kalpea ja pani hiukan vapisevan kätensä Kristianin käteen. Vihkiminen oli toimitettava kirkossa, autot olivat jo saapuneet, sukulaiset ympäröivät häntä. Naissukulaiset nenäliinoineen Kristiania varsinkin ärsyttivät, taas tuntui Maria hänestä oudolta kaiken hälinän keskellä. Kaikki tuntui hänestä turhalta, hän ei oikein tahtonut päästä äskeiseen riemukkaaseen tunnelmaansa, kaikki hälinä, kaiken tuskaisuus, itkut häntä kiusasivat.

Kirkossa hän tunsi, että pappi jollakin tavoin oli liian arkinen, hän oli odottanut jotakin ihmeellistä. Miltei kylmänä tunsi hän Marian lähellään. Hänen ajatuksiinsa kohosi mitättömiä seikkoja. Maria huomasi hänen mielentilansa ja näytti siitä tulevan murheelliseksi. Myrtin hiukan väkevä tuoksu ja pienet, tummat lehdet, kirkon hopeanhohtoinen ilma ja hämärä saivat Kristianin ahdistuneeksi ja murheelliseksi, hän tajusi, että mitä nyt tapahtui, oli sanomattoman juhlallista ja merkitsevää, mutta hän ei sitä elänyt. Kun hän kumartui Marian puoleen, ajatteli hän: Jollei tätä hälinää olisi ollut, olisin kaiken tuntenut toisin.

Pitsinenäliinat, itkut ja suudelmat, yleinen hirvittävän tuskaisuuden tunto olivat hänet saattaneet Mariasta etäälle, hän tunsi itsensä miltei jollakin tavalla Marian suhteen syylliseksi.

Kotimatkalla he istuivat perin juhlallisina, Maria ei häneen katsahtanutkaan. Kristian tunsi kiusallisesti taas mieleensä tunkeutuvan pikku ajatusten, mitättömäin ja asiaankuulumattomain. Hänestä oli erittäin naurettavaa, että hänen ajatuksissaan varsinkin pyöri ammeen kuva. Se oli kyljellään rannassa ollut veteen uponneena monta vuotta, pikkupoikana oli hänellä ollut tapana ongella ollessaan seisoa sillä, ja hän muisti pohjan ruskean hohdon ja sillan pylväitten alla kivet. Käsittämätöntä oli, että tämä nyt juuri muistui hänen mieleensä.

Mariaa autosta nostaessaan tunsi hän sydämensä paisuvan onnesta, että tämä nyt oli hänen. Sitten tulivat taas täti ja muut naiset pitsiliinoineen. Kristian huomasi, että Maria katsahti häneen pari kertaa huolestuneena, mutta hymyili hänen katseensa kohdatessaan. Se sai Kristianin taas hyvälle mielelle, ja hän tunsi, ettei ollut Mariaa mihinkään onnettomuuteen syössyt. Täti ja muutkin naiset katselivat häntä nyt vain ystävällisesti, merkitsevän ja salaperäisen näköisinä tosin ja itkusta turvonnein kasvoin.

Kun he hetkeksi jäivät kahden, he katselivat toisiaan hämillisinä ja ajattelivat, etteivät oikein tienneet miten olla. Kristian otti Mariaa kädestä. Niin hän oli tehnyt monta kertaa ennenkin, ajatteli hän, ei siinä ainakaan voinut olla mitään siitä uudesta oudosta suhteesta, jonka he tänään olivat solmineet. Kristian otti siis turvallisesti Mariaa kädestä ja sanoi, etupäässä puhuakseen Marian kanssa ja uteliaisuudesta oliko kaikki pysynyt ennallaan, vieläkö he olivat samanlaisia toisilleen:

— Sinä ihmettelit minua kirkossa, minä en tiedä mikä minulla oli, usein juhlallisin hetkin olen ennenkin tuntenut, tulee ajatuksiini kaikkein mitättömimpiä ja sellaisia seikkoja ja tapahtumia, joissa ei ole mitään merkittävää ja joita en laisinkaan ole muuten ajatellut. Näen jonkin pienen, vanhan aidan, jonka luona kasvaa pitkää, heleänviheriää ruohoa, ja saatan ruohon valoisuudesta ja vihreydestä iloita ajatuksissani, ja tämä saattaa tapahtua kaikkein juhlallisimpina ja merkitsevimpinä hetkinä.

— Se tuntuu omituiselta tosin, vastasi Maria rauhallisesti, mutta et sydämessäsi silti ole vähemmän juhlallinen. Tämä vanhanaikainen häly, itku ja muu sinua hermostuttivat, sen huomasin heti, mutta en voinut sitä estää. Pitivät sinua miltei kuin rikollisena — sellainen on heidän mielensä, he ovat niin tottuneet tuntemaan.

Kristian tunsi mielensä turvalliseksi syleillessään Mariaa; jolleivät he tulisi onnellisiksi, olisi se hänen syynsä.

— Enkelin sain omakseni, Jumalan enkelin, lempeästi hän minulle selittelee. Hermonihan ovatkin pilalla, sen hän on varmasti jo huomannut ja tahtoo kaikki vastaan tulevat seikat, kaikki omituiset ja kärsimystä tuottavat tekoni niiden perusteella selittää, hän jo aavistaa, ei olekaan niin sokko kun luulin, että paljon voi tulla, missä sellaisia selityksiä tarvitaan.

5

Maria ja Kristian seisoivat pihlajan alla. Tuuli ja pyöreät, valkoiset kukkapallot ja kahisevat lehdet taipuivat ja kiertyivät kuin lakaistuina aina heidän päittensä yli puuskan tullessa. Jokunen kuiva, kiiltävä heinä oli erikseen aivan punertavana auringosta heidän jaloissaan. Kristian katseli Mariaa, jonka hehkuvat, haaveelliset silmät olivat luodut niitylle. He olivat olleet vuoden naimisissa. Väliin, niinkuin esimerkiksi tällä hetkellä, tunsi hän Mariaa pohjattomasti rakastavansa. Kun hän äkkiä nyt loi häneen mustat silmänsä, jotka näyttivät tummansinertäviltä ja kirkkailta, saattoi hän joutua kuin houreen valtaan, suudella hänen jalkojansa ja pieniä kirkkaita hampaitaan, nimitellä häntä tuhansilla lempinimillä. Väliinhän taas saattoi tuntea häntä kohtaan kylmyyttä, miltei vastenmielisyyttäkin. Avioliittonsa alkuaikoina hän oli ollut sangen onneton. Hän oli usein tuntenut halua sanoutua irti kaikesta, kaikista jokapäiväisistä toimista, kaikesta mitä omisti, kaikista ihmisistä, joilla oli häneen oikeuksia, jotka lähestyivät häntä ja valtasivat hänet omiin tarkoituksiinsa ja omille tunteilleen. Kun Maria pani kätensä hänen kaulalleen, kun hän tunsi tämän vaatteet lähellään, hänet valtasi vastenmielisyys, ja hän olisi halunnut paeta. Hänestä oli epämieluista ja kumman ärsyttävää, että oli olemassa ihminen, joka näki hänet alusvaatteissa, näki kuinka hän peseytyi, kuinka söi, joi, pesi hampaansa. Niinkuin hän oli aavistanut, tulivat pienet, arkiset seikat hänelle kiusallisiksi. Maria koetti kärsivällisesti häntä ymmärtää.

Kristian oli toivottomuden ja ankaran masennuksen vallassa. Häntä kiusasi, että pitäisi tehdä jotakin, uhrata jotakin, kärsiä jonkun vuoksi. Hän halusi tuntea suurta kärsimystä, ei turhamaisuudesta, vaan jotta hänen sydämensä täyttyisi.

— Mitätöntä, kerrassaan mitätöntä kaikki, sielultansa on ihminen rujo. Ei ole kykyä elää, toisen puolen jos tuntee, ei pidä toista pyrkiä tuntemaan.

Marian tunteet hän näinä aikoina täydellisesti unohti, huomasi tosin, että tämä oli käynyt hiljaiseksi. Maria suhtautui lempeästi hänen vaiteliaisuudenpuuskiinsa, ärtyneisyyteensä ja oikkuihinsa. Tämä Kristiania vielä enemmän ärsytti, että hän yhä säilytti lempeytensä.

Eräänä päivänä hän oli ollut tavallista ärtyisempi, ja vihdoin Maria oli purskahtanut ankaraan itkuun ja mennyt omaan huoneeseensa. Kristian tunsi itsensä vain uupuneeksi henkisesti ja niin murretuksi, että ajatteli, ettei jaksaisi Marialle mitään järjellistä selitystä antaa. Kuitenkin hän lähti tämän luo. Maria istui kokoonkyyristyneenä jokin pieni neule käsissä. Hän meni tämän luo, otti neuleen ja työnsi sen jonnekin laatikkoon. Sitten hän veti Marian luokseen. Nyt ei hän tuntenut vastenmielisyyttä, mikä tavallisesti oli herännyt hänessä viime aikoina, kun Maria oli painautunut häntä vasten. Äkkiä Kristian sanoi:

— Muistatko vielä aatettani, että se todellakin supistui vain tuoksi rakennukseksi mäenrinteellä. Olisi ehkä ollut parempi asettua maantien laitaan ja jaella leipää jokaiselle pyytäjälle, se olisi ehkä ollut oikeampaa. Minun sydämeni ei ole tyydytetty. Minun on usein vaikea olla senvuoksi, pikku-Maria, ja sinä olet siitä joutunut kärsimään. Kaikki on nurinkurista, sydämessäni on kuitenkin tulinen halu lievittää kärsimystä.

— Sinulla on halu lievittää kärsimystä; joka hetki tapahtuu vääryyttä, oletko huomannut: mekään emme ole oikeamielisiä, keskenämmekään emme ole oikeamielisiä. Jos me päättäisimme ehdottomasti olla tuottamatta kärsimystä toisillemme, olisimme ehdottomasti hyviä toisillemme, niin olisi jo paljon voitettu.

Maria kävi hämilleen ja sanoi sitten hiljaa ja ikäänkuin hiukan häpeillen:

— Luulen, että sydämen tyydyttämättömyys on juuri sitä meissä, että suuria havittelemme, ojennamme kätemme auttaaksemme kaukaisia ja juuri jalkojemme juuressa joku nääntyy. Me olemme toisillemme muka liian likeisiä, emme senvuoksi voi kovin suurta ja aatteellista jalomielisyyttä toisissamme toteuttaa. Se on aivan väärä katsantokanta. Meidän on ensin voitettava se, että muka likeisyyden vuoksi ei voi osoittaa kovin suurta ja aatteellista jalomielisyyttä.

Kristian tunsi masentuneisuutensa katoavan ja sanoi:

— Kaikki on siis hyvin eikä mitään onnettomuutta meidän välillämme ole ollutkaan. Me olemme hyviä toisillemme. Mikä onni onkaan siinä vain, että alkaa olla hyvä ja hylkää pahuutensa ja entiset väärämielisyytensä!

* * * * *

Eräänä päivänä istuivat Kristian ja Maria päivällispöydässä. Oli katettu kuistille. Siihen juoksi jokin nälkäinen koira, katsoi heitä molempia himmein, nälkäisin silmin ja yritti opetettuun tapaan istua saadessaan palan. Sanomattoman säälittävältä näytti, että se nälissään yritti vielä olla mieliksikin palan saadakseen, vaikka oli nälästä jo miltei nääntyneen näköinen ja surkea.

Kristian otti sen luokseen ja alkoi sitä silitellä. Se kohta alistuvan näköisenä painoi päänsä, katsoi epävarmasti silmiin, rohkaisi sitten itsensä ja alkoi nuolla kättä. Eläimen kurjuus ja kiitollisuus liikutti heitä kumpaakin niin, että he sydämessään sitä kohtaan tunsivat yhtä suurta alttiutta kuin konsanaan kärsivää ihmistä. Sanoipa Kristian kerran, ettei hän mistään hyvästä työstään ollut tuntenut niin suurta riemua kuin siitä, että tämän koiraparan rohkaisi jakamaan ystävällisyyttänsä ihmisille jälleen, paransi sen haavaisen ihon ja ruokki sen kylläiseksi. Siksi vain hän sanoi suurinta riemua tästä tunteneensa, että koiraparka oli niin kurja ja hylätty ja että se ei mitään hyvyyttä odottanut. — Kaikista olennoista, joita olen auttanut, on se kauneimmin katsonut minuun, sanoi hän.

Kristian ei ollut koskaan Marian eikä kenenkään muunkaan kanssa puhunut petollisesta kaupanhoitajastaan. Hän ei koskaan ollut tätä henkilönä ajatellut. Tämä oli estänyt häntä vuosikausien ajaksi toteuttamasta suunnitelmiaan, syössyt hänet epätoivoon ja kärsimyksiin, mutta hän näki hänessä vain petollisen, valheellisen ihmiskunnan, senvuoksi ei hän koskaan ollut häntä sen tarkemmin ajatellut. Kerran sitten alkoi Maria puhua hänestä. Kysymyksessä oli juuri ollut erään lahjakkaan nuoren maalarin avustaminen. Kristian oli tehnyt todellisen uhrauksen sillä kertaa. Maria katseli häntä hetkisen ja sanoi sitten mietteliäästi:

— Ajatteletko sinä koskaan tuota miestä, joka kavalsi sinut. Sinä olet jalomielinen, mutta hän esti niin monet sinun suunnitelmasi, hän olisi ollut pohjimmainen syyllinen, jos nuori taiteilija äsken olisi joutunut mahdottomiin oloihin ja menehtymään. Voitko sinä antaa anteeksi hänelle kaiken tällaisenkin pahan?

— Jos hän olisi kaikki seuraukset nähden sen tehnyt, kaiken ymmärtänyt ja kuitenkin tehnyt, en hänelle koskaan voisi antaa anteeksi. Mutta nyt tiedän hyvin, ettei hän kaikkea ymmärtänyt. Entäpä — sinä ajattelet — mitä todistuksia minulla on siitä, että vaikka hän olisi kaiken ymmärtänytkin, olisi jättänyt pahan tekemättä. Voihan olla, että vaikka hän olisi hoitanut juuri sellaista kirjanpitoa, jossa kaikki olisi käynyt selville, miten olen suunnitellut, vieläpä sekin olisi ollut selostettuna, mitenkä käy esimerkiksi nuoren taiteilijan, jos en minä häntä saata auttaa, mitenkä hän kärsii hirvittävällä tavalla, synkistyy — voihan hyvinkin olla, että hän silti olisi kavaltanut varat. Siinä tapauksessa olisi voinut mielessäni herätä synkkä viha. Nyt ei hän minulle ole enempää kuin muutkaan väärintekijät, jotka hetkeksi voivat kyllä saada uskomaan, että jalous on turha ja vahingollinen ominaisuus, ettei ylevillä tunteilla ole niin suurta, niin taivaallista arvoa, ettei niitä voisi hylätä jotakin etua saavuttaakseen.

Maria katseli häntä ja ihmetteli sydämessään hänen sanojaan; hän ajatteli itsekseen:

— Oikeastaan kyllä sydämessäni tunsin, mitä hän asiasta ajatteli. En tiedä onko hän vihannut ketään ihmistä; kenties hetkellisesti. Hän ei voinut pitää, muistan, eräästä toveristaan, vaaleatukkaisesta. Siihen oli jokin mitätön syy. Niinpä on sekin hänelle ominainen piirre, että hän saattaa jonninjoutavista, mitättömistä ja käsittämättömistä syistä puhjeta vihaan jotakuta henkilöä kohtaan. Koskaan en ole huomannut hänen sensijaan vihastuvan, jos joku on tehnyt hänelle oikein suuren vääryyden. Sellaisiin on hän aina suhtautunut ylevästi. Maria ajatteli hetkisen, että hänen miehensä kenties tunsi silloin jonkinlaista nautintoa, ylevyys oli hänelle ominaista ja hän oli tyytyväinen saadessaan tätä ominaisuuttaan käyttää. Hetkisen hän ajatteli näin ja tunsi sitten häpeävänsä epäkunnioittavaa ajatustaan.

Kristian oli joutunut jälleen vaikeaan vaiheeseen. Tehdas ei tahtonut menestyä. Nuorukaisena oli hän aivan äkkiä kesken ponnistelujen saattanut heittäytyä mitään tekemättömäksi ja silti onnistua, nykyjään hän uurasti katkeamatta, mutta onnettomuus näytti aina vaanivan häntä. Milloin hän oli ostanut suuren varaston, laskeutuivat hinnat äkkiä, odottamatta ja niin että kukaan ei ollut osannut aavistaa. Joskus sanoi hän kiusaantuneena Marialle:

— Näyttää lopulta miltei siltä kuin Jumala tahtoisi estää minua hyviä töitä suorittamasta. Kenties hän ajattelee, että omalle nimelleni havittelen kunniaa, mutta sydämeni on kylmä.

Siitä lähtien suoritti hän hyvät työnsä niin, että hänen nimensä pysyi salassa.

Näihin aikoihin hänet jälleen usein valtasi halu lähteä vaeltamaan, jättää kaikki ja purosta ammentaa kirkasta vettä janoista virvoittaakseen, taittaa leipä ja antaa siitä puolet nälkäiselle. Hän tuli kuitenkin juuri näinä aikoina kokemaan jotakin, mikä osoitti hänelle entistä selvemmin, että hänen oli sellaiset haaveet iäksi jätettävä.

Lapsen odottaminen sai hänet kaikki turhat haaveet karistamaan pois mielestään. Kun hän sai kuulla siitä Marialta, tunsi hän sydämessään iäksi riisuvansa pois köyhyys- ja vaeltamishaaveilut. Jossakin suhteessa tuntui se hänestä raskaalta, vaikka hän lapsen syntymisestä iloitsi. Hän oli uskonut jollakin tavoin sellaiseen ihmeeseen, että hän joskus vaeltaisi yksinäisenä ja mihinkään kuulumattomana tietään ilman omaisuutta ja ilman ketään, joka häneen kuuluisi. Vielä naimisiin mentyäänkin huomasi hän nyt niin ajatelleensa.

Eräänä sateisena päivänä seisoi hän yksin puutarhassa. Maria oli lapsen kanssa sisällä, istui suljetulla kuistilla ja piti sitä sylissänsä. Sillä oli vielä aivan punaiset ja ryppyiset kasvot ja se oli Kristianista hyvin ruma. Silti hän tunsi sydämensä heltyvän ihmetyksestä, että se saattoi olla olemassa. Sitä katsellessaan ei hän tuntenut sellaista loistavaa onnea kuin oli kuvitellut, pikku olento tuntui hänestä merkillisen vieraalta. Maria näytti olevan pahoillaan, ettei hän ollut lapseen enemmän ihastunut. Hän puki sen ohuisiin, pehmeisiin paitoihin, sen pehmoinen pää rusotti pitsisen ja rusettisen myssyn lävitse.

— Eniten minua järkyttää, että tuo kaikki on kehittynyt niinkuin koivunlehden näkee kehittyvän, otsa, korvat ovat kehittyneet, olleet hiljaa ja kehittyneet niinkuin heikot pehmeät lehdet koivussa keväällä. Punainen iho, otsanluut, silmien väri. Ihmeellisellä tavalla kehittynyt, ajatteli Kristian.

Mennessään kuistille hän pyysi Mariaa hetkiseksi paljastamaan lapsen pään. Se oli ohuen ruskean haivenen peitossa. Kristian hiveli sitä hiukan sormillaan ja ajatteli, että se oli kasvanut sekin Marian ruokkimana, hänen verestään oli se saanut tummuutensa. Hän oli siitä riemastunut, ihmetteli, että kaikki niin voi olla, ja oli onnellinen.

Velkataakka huolestutti häntä, nyt hänet oli entistä enemmän kiinnitetty käytännölliseen elämään. Hän ajatteli lopuksi, että niin tuli ollakin ja että hän oli sairaalloinen haaveksija muuta ajatellessaan. Maria ja hän auttoivat yhdessä onnettomia, Kristian ihmetteli itsekseen, miksi hänelle oli annettu sellainen mieli, että hän tunsi kaikkein suurinta onnea ja heltymystä auttaessaan onnettomia, kurjia, elämän lyömiä, miksi hän heitä kohtaan tunsi suurinta rakkautta. Hän otti sen, että sellainen oli, vastaan miltei rangaistuksena, ihmetteli sitä eikä saanut sydämessään rauhaa. Hän tunsi, etteivät vaimo ja lapsi olleet likinnä hänen sydäntään, ehdottomasti eivät olleet, vaan suuri nälkäisten, onnettomien ja rohkeutensa kadottaneitten lauma.

Maria huomasi hänen kulkevan omissa ajatuksissaan, usein olevan synkän ja ketään sietämättömän. Mutta hän ajatteli nyt etupäässä lasta ja oli siitä niin onnellinen, ettei Kristianin tila hänessä herättänyt sen enempiä ajatuksia. Kristian tunsi senkin vuoksi itsensä yksinäiseksi ja synkäksi, että Maria nyt oli ikäänkuin täydellisesti vetäytynyt hänestä pois. Hän ei ollut enää hänen toverinsa siinä määrässä kuin ennen, lapsi ja se, että hän nyt oli joutunut enemmän käytännöllisten tehtävien kanssa toimimaan, liittivät hänet Kristianin silmissä nyt enemmän kuin ennen naisiin.

Eräänä aamuna Kristian ja Maria olivat pojan kanssa asemalla muuatta sukulaista vastassa. Poika huitoi käsillänsä, oli kovin eloisa, ja Maria piteli sitä sylissänsä kasvoillaan hurmautunut ilme. Kristian tunsi epämääräisen ikävän kalvavan mieltänsä, hän ei ollut pitkään aikaan tuntenut itseään onnelliseksi. Marialle ei hän uskaltanut mitään puhua epäilyksistään ja onnettomuudesta. Ja kun hän katseli poikansa pehmeitä ja raikkaita pikkukasvoja, vaimonsa hohtavia silmiä ja hurmautunutta, puhdasta hymyä, hän ihmetteli katkerana itsekseen, miksi hänen täytyi kulkea niin synkeän levottomuuden vallassa, miksi hänen sydämensä täytyi olla niin omituisten ja kiduttavien ajatusten vallassa, kun hän heitä kumpaakin kuitenkin rakasti.

Sukulainen oli keski-ikäinen, sairaan näköinen ja oli Kristianin mielestä kaikkea muuta kuin hauska vieras. Kotimatkalla hän kuitenkin huomasi, että tämän äänessä oli erikoinen viehätys. Se oli heikko, perin heikko; hän oli paljon sairastellut, ja Kristianista näytti, että hänen poskillansa tälläkin kertaa oli miltei kuumeen puna. Hän häpesi itsekseen, että oli asemalla ajatellut häntä vastenmielisesti odottaessaan vieraakseen. Mariakin näytti häneen heti mieltyneen. Puhe, joka tuli noitten kuivien huulten lomitse, oli tavattoman hyväsävyistä. Hän katseli heitä pienillä, kiiltävillä silmillään, puheli lapselle. Sillekin puheli aivan toisella tavalla kuin muut, lempeämmin, leikillisesti, mutta niin ihmeen lempeästi, ettei edes Maria voinut puhua lempeämmin. Hän ei ollut kuin keski-ikäinen mies, mutta tuntui Kristianista vanhalta. Hänen kelmeissä, terävissä kasvoissaan oli jotakin, mikä kummallisesti veti häntä puoleensa. Hän puhui aivan tavallisia asioita, mutta niin, että tuntui kuin hän aina olisi sanonut jotakin hyvää. Kristian ajatteli, että hän jollakin tavoin tuntui miltei läpikuultavan kirkkaalta, hänestä säteili merkillinen hyvyys. Kristian huomasi pian, että hän oli sangen yksinkertainen sielu. Aina hän puhui kaikkein tavallisimmista asioista, mutta aina se, joka hänen kanssaan keskusteli, joutui tuntemaan saaneensa häneltä osakseen hyvyyttä; se vain ikäänkuin tulvi hänestä sen yli, jolle hän puhui.

Kristian ihmetteli hänen levollisuuttaan, ja hänestä tuntui oma sydämensä oikkujen ja turhamaisuuden raatelemalta enemmän kuin milloinkaan ennen. Hän tiesi, että hänelle sellainen hiljainen sydämen hyvyys ei olisi vielä pitkiin aikoihin mahdollista.

Eräänä iltana he istuivat kolmisin pöydässä. Kristian tuli sivumennen ajatelleeksi, että hänen kasvonsa näyttivät entistäkin kalpeammilta. Hän puhui kuitenkin edelleen entiseen tapaan, silmät hyvän näköisinä ja kirkkaina heitä molempia katsellen. Tarkastaessaan salavihkaa häntä Kristian huomasi hänen käsiensä töröttävän kovin laihoina hihansuista. Hän oli tulonsa jälkeen vielä paljon laihtunut. Kristian tiesi kyllä, ettei hän ollut terve, mutta nyt hän näytti hänestä miltei huonolta ja voipuneelta.

— Oletko sinä rasittanut itseäsi liikaa? sanoi hän hänelle. Minusta näyttää, että sinä et ole meillä lainkaan tullut terveemmäksi. Olet miltei kuin entisestä vielä laihtunut.

Toinen katsoi häneen kuivin, ikäänkuin rokahtunein huulin, näytti sitten vaipuvan ikäänkuin kasaan. Hän sai ankaran verensyöksyn.

Lääkäri selitti, ettei hän enää voisi vuoteeltaan nousta; hän katseli heitä kaikkia kirkkain, ystävällisin silmin tultuaan tajuihinsa, otti Mariaa kädestä ja pusersi hiukan.

Nyt oli hänen luonaan aina Kristian tai Maria. Kristian istui katsellen hänen laihoja käsivarsiaan ja laihaa ruumistaan, jonka ääriviivat näkyivät terävinä peitteen alta. Hän koetti lukea jotakin, mutta tunsi kaiken teennäiseksi katsellessaan laihaa päätä, jossa luut törröttivät, ja hyviä silmiä, jotka yhä olivat kärsivällisen näköiset.

— Minä en ole kuolemaa koskaan ajatellut, muisti hän, se on minusta aina tuntunut ylen kaukaiselta ja olen sen olemassaolon unohtanut. Kuinka olisikaan, jos olisi nyt juuri kuoltava? Voisin kuolla rohkeasti, valittelematta, sen tiedän. Mutta siihen siis kuitenkin vaadittaisiin minulta rohkeutta. Hän tässä vain ottaa kuoleman vastaan hiljaa, siihen liukuu. Hän on siihen valmis. Minä olen yhä levoton, suuret ajatukset täyttävät pääni. Vaikka en suuria ajatuksiani surisikaan — näyttää siltä nykyjään, että ne aina vain jäävät ajatuksiksi — vaikka en niitä surisikaan, vaikeata minun olisi poistua nyt jo maan päältä, eikä hän ole minua paljon vanhempi ja varmasti on jo kauan laskenut, mihin ikään korkeintaan pääsee. Eikö sellainen kohtalo ole ankara, elää tuon taulun alla: tähän asti vain, ei edemmäksi. Minä sellaisen kohtalon löisin murskaksi.

Kristian ajatteli raivostuneena sellaista pakkoa, että joka hetki »eläisi taulun alla».

— Suonsilmiä ja niityn ruohoa katsellessa aina olisi mielessä, että on pian kaikesta luovuttava, kaikki on ohimenevää, nopeasti häviävää.

Kristian katsahti sairaaseen. Hänet valtasi äkkiä ankara halu saada tietää, oliko todella hänen edessään sellainen ihminen, joka oli kaiken kärsinyt, kaikkea katsellut, nöyrästi ja itseään irti riuhtaisematta.

— Kun sinä koko ajan tiesit kaikkea katsellessasi, pienintä ruohoakin katsellessasi, että se pian otetaan pois sinulta, että kaikki on häviävä, mikään ei koskaan tule oikein omaksesi, mitä sinä ajattelit? Suloisia valkeaihoisia lapsukaisia katselit naisten käsivarsilla, katselit kukkia ja taivasta — kuinka saatoit päätyä hyvyyteen, vaikka tiesit, että sinulta kaikki kohta otetaan pois, on vain näytetty ihanuus?

— Kuinka päädyin rauhallisuuteen, en osaa sanoa, minulla on silmieni edessä kuva Kristuksesta. Hän on aina edessäni, näen aina hänen hahmonsa ajatuksissani lempeänä, armahtavana — suloinen sana tuo 'armahtavana'. Maan päällä ei ole paljon hyvyyttä, mutta hän on sanomattoman hyvä. Hän kuoli minun ikäisenäni. Hän on minulle ihmeen kaunis, hohtavainen, puheli sairas.

Kristian tunsi käyvänsä ymmälle, ja kummallista oli hänestä varsinkin, että sairas tämän kaiken sanoessaan hymyili hänelle hellästi ja iloisesti.

* * * * *

Sairas oli maannut pari viikkoa, kun eräänä iltana Marian ja Kristianin ollessa hänen luonaan hän ojensi kätensä heille kummallekin hyvästiksi ja sulki silmänsä. Huoneessa vallitsi vaalea pieni hämärä, jokunen kukka siirotti pöydällä ja vuoteessa lojui ruumis jäykistyneenä, kasvot nopeasti maanvärisiksi painuvina. Maria heittäytyi Kristianin syliin ankarasti itkien.

Kristian suuteli hänen otsaansa, heitti sitten silmäyksen tyynylle, jolla oli levännyt liinanvärinen ja usein hikinen otsa; nyt se huoneen hämärässä näytti hänestä hohtavan valkoiselta kuin kellokukan kupu, ja hän oli näkevinään yli ruumiin kumartuvan lempeän hahmon, jonka narsissinvalkoisilla ohimoilla säteili hiukan sinertävä kehä.

* * * * *

Hautajaisvieraat istuivat salissa. Keskustelu oli tympeätä. Joku nuori mies nauroi jo toisen kerran ääneen, ja Kristian pani merkille, että kaikki puhuivat vaivoistaan. Maria piti polvillansa poikaa, oli hiukan hermostuneen ja rasittuneen näköinen. Hänen kasvoillensa levisi aina teennäinen ilme, kun hän kääntyi erään tädin puoleen. Kristian huomasi, että aina vain silloin se levisi hänen kasvoillensa.

Kristian tunsi ärtymystä jälleen katsoessaan Mariaan. Tämä puhui nyt nuoren miehen kanssa, joka oli kaksi kertaa nauranut; hänen kasvoillansa oli jälleen tennäinen, itsetietoinen ja ikäänkuin erikoisen ymmärtäväinen ilme. Nuori mies oli punainen, näytti typerän innostuneelta, ja sekään ei sopinut tilaisuuteen, että hän niin innostui, huomasi Kristian samassa ajattelevansa. Oli kerrassaan sopimatonta hänen nyt esittää jotakin luultavasti omaa mielipidettään jostakin yleisestä asiasta hehkuvalla innolla. Maria häntä kuunteli silmät puoli ummessa ja hyvin sen näköisenä kuin olisi tarkkaan ajatellut hänen puhettansa. Se voi kyllä olla teeskenneltyäkin tuo kuuntelu, ajatteli Kristian, mutta miksi ei hän nuorukaisen sopimatonta käytöstä hillitse?

Kristian koetti muistella, kuka nuori mies oli, mutta ei muistanut tätä koskaan ennen nähneensä. Ei ollut tervehtiessä häntä erikoisemmin pannut merkille. Nyt hän päätteli, että kysymyksessä oli joku Marian sukulainen, ja koetti muistella niitä, joista oli ollut puhe.

Viimein pujahti hän ärtyneenä ulos. Hän käveli pellon laitaa muistellen, kuinka oli viimeksi H:gin-matkallaan sattumalta tavannut Liisan, kuinka tämä oli itse ryhtynyt puheisiin, kun Kristian aikoi mennä ohi, kysellyt hänen vaimoansa ja poikaa, näyttänyt ystävälliseltä ja lopulta hiukan hämilliseltä. Nyt hän toivoi, että Liisa olisi täällä kaikkien noiden sukulaisten vastapainona, jotka istuivat salissa häntä ärryttäen; sekin häntä harmitti, että Maria oli nuorukaisen kanssa antautunut keskusteluun eikä ollut häntä hillinnyt, vaan kuuntelullaan vielä kiihoittanutkin.

Hän kääntyi takaisin, harppasi muutamien ojanpenkkaiden yli ja ajatteli, lienevätkö huomanneet hänen poistumistaan. Heti tullessaan saliin huomasi hän, että se oli oikein pantu merkillekin. Eräs täti katsoi häneen niinkuin hän olisi ollut aikeissa tuhota perheensä ajallisen onnen ja niinkuin hän auttamattomasti nyt olisi itsensä häväissyt.

Poika tuli paapersi häntä kohden, nosti pientä, haivenista päätään ja tarttui kuolaisilla käsillään hänen jalkoihinsa. Hän nosti sen syliinsä ja alkoi kuunnella keskustelua. Se koski samoja asioita kuin hänen lähtiessäänkin. Nuorukainen oli vaipunut tutkimaan taskumuistikirjaansa. Hän oli erittäin tärkeän näköinen ja sellainen kuin ei muita ihmisiä olisi huoneessa ollutkaan. Kristian huomasi Marian häntä katselevan ja ihmetteli, oliko hän niin sokea, ettei saattanut nuorukaisen erikoisia avuja nähdä. Tämä oli hänestä yksinomaan itserakkaan ja hävyttömän näköinen, sitäpaitsi hän oli jo pari kertaa osoittanut olevansa vailla käytöstä.

Kun muut vieraat lähtivät, nuori mies jäi eteiseen. Kristian odotteli hänen hyvästelyään, mutta Maria selitti, että hän oli pitkämatkaisia ja jäisi yöksi. Hänen mentyään huoneeseensa kysyi Kristian, kuka hän oli. Mariaa näytti hänen kysymyksensä hämmästyttävän.

— Minä luulin, että sinä hänet muistit, hän on sedän kasvattipoika, me emme siis oikeastaan ole sukua, mutta hän ja minä olemme aina olleet hyviä ystäviä. Lapsena meillä oli paljon samoja harrastuksia. Sinä et hänestä pitänyt; näin sen heti.

— En. Minusta on hyvin käsittämätöntä, että sinä hänestä pidät. Hän näyttää minusta ylimieliseltä, pari kertaa hän käyttäytyi aivan sopimattomasti.

— Hän on aina sellainen, senvuoksi juuri kukaan ei pidäkään hänestä.

— Senkö vuoksi sinä…, sanoi Kristian ja suuteli Mariaa.

* * * * *

Kristian oli yksin talossa. Maria oli lapsen kanssa matkustanut viikoksi sukulaisiin. Hän oli saatellut heitä asemalle, ja poika oli huutanut repien häntä korvista, kiukutellut ja tahtonut päästä takaisin syliin, kun hän antoi sen Marialle.

Maria oli istunut tukka hiukan hapsottavana penkillä. Kristian oli harmikseen huomannut, että hänen päällystakistaan puuttui nappi ja että se näytti hiukan väljältä ja tahraiselta. Maria oli huolimaton pukeutumisessaan, hän oli huomannut. Kun hän seisoi vainunikkunassa, näytti hänen kaulaliinansa likaiselta, ja se oli kierretty rumasti solmuun. Tukka hapsotti sotkuisena ja pesemättömänä. Kristian muisti hänelle monta kertaa kaikista näistä seikoista huomauttaneensa. Maria oli ollut kuuntelevinaan, hymyillyt hänelle salavihkaa ja jättänyt kaiken tekemättä. Hän ei tehnyt sitä ilkeydestä, vaan koska sellainen hänestä oli kovin merkityksetöntä. Kristianille hän aina naureskeli, kun tämä suorastaan turhantarkasti valvoi ulkoasuaan. Kristian tunsi itsensä nyt hänelle hyvin äkäiseksi, ajatteli harmistuneena, mitä siitä taas sanottaisiin. Marian huolimattomuus oli sukulaisten alituisena moitiskelunaiheena.

Kristian ajatteli niitä kolmea vuotta, jotka he olivat olleet naimisissa. Heidän välillään oli koko tänä aikana ollut vain yksi riita. Siihenkin oli Kristian oikeastaan ollut syypää.

He olivat olleet kävelemässä tehtaan alueella. Maria oli ollut kaikesta innostunut, hän oli katsellut kaikkea, ja Kristian oli kertoillut hänelle pikkujuttuja. Hän oli kieltänyt Mariaa, kun tämä oli yrittänyt nostaa erästä ammeenkantta. Ne olivat hyvin raskaita, mutta Kristianin kääntyessä menemään edellä Maria yritti sitä kuitenkin nostaa, horjahti ja oli pudota ammeeseen. Kristian kääntyi parahiksi sen nähdäkseen. Häneltä pääsi huudahdus ja hän syöksyi Marian luo, tarttui tätä hartioista ja ravisteli aika tavalla, Maria vuorostaan purskahti pelästyksestä itkemään, mutta Kristian oli ankaran vihainen. Kiihdyksissään — vesi oli hyvin myrkyllistä — ei hän tullut sanoja valinneeksi, ja Maria pahastui häneen kovin.

He murjottelivat pari päivää, Maria ei katsahtanutkaan häneen. Erään kerran he sitten sattuivat yht'aikaa salaa vilkaisemaan toisiinsa, häpesivät ensin, mutta purskahtivat sitten nauramaan.

— Se oli kai ensimmäisenä vuonna, ajatteli Kristian.

Koko ajan oli häntä kalvanut myöskin levottomuus ja se, ettei hänen sydämensä ollut tyydytetty. Kuolemantapauksen jälkeen oli hänet tosin vallannut jonkinlainen rauha, mutta se johtui vain siitä, että hän oli äkkiä silloin käynyt välinpitämättömäksi. Välinpitämätön hän oli yhä vieläkin. Hän eli elämäänsä, tapauksen toisensa jälkeen. Mikään ei häntä erikoisemmin järkyttänyt.

Nyt kun hän oli jälleen yksin jonkin aikaa, oli hänellä tosin kiusaus kaikkea jälleen ajatella.

Illalla, kun hän istui huoneessaan tempaistiin äkkiä ovi auki. Kisällien rakennus on tulessa. Se sijaitsi ahtaassa kujassa kuivaushuoneen ja erään varastohuoneen välissä. Oli miltei mahdotonta ajatella, että rinnalla olevat rakennukset säästyisivät.

Kristian seisoi avopäin liekkejä katsellen. Kujan suulla oleva sireenipensaikko oli jo muuttunut aivan mustaksi. Katkeilleet oksat lentelivät hienoina mustina lankoina ilmassa; oli kova tuuli.

Tuskin tajuten mitä teki hajoitti Kristian hirsiä. Hän tunsi kasvojensa kirvelevän, sauhu tukki hengityksen ja silmistä vuoti koko ajan kirvelevä vesi. Koko ilma tuntui hetken olevan tulta. Kuivaushuoneen katolle lennähtäneistä kipinöistä syttyi sen päällys tuleen. Kiirehdittiin valamaan sitä vedellä, ilmaan lehahti suuri sauhu- ja höyrypilvi, kun se sammui.

Kristian tunsi käsivarsiensa puutuvan, ihmetteli, että tuli oli jo saatu rajoitetuksi, ei voinut muistaa, mitä itse oli tehnyt ja millä kohtaa milloinkin ollut. Hän meni miesten ympäröimänä ylös, he kulkivat yhä vielä kaikki nopeaan, puhuivat nyt laisinkaan Kristiania ujostelematta, kinastelivat, keskeyttivät toistensa puheen ja selittelivät asiaa. Yhä vielä teetä juodessakin vallitsi sama tunnelma, kaikki puhuivat erikoisen innokkaasti, korkealla äänellä ja vilkkaasti, kukaan ei muistanut ujostella ja kaikki olivat keskenään kuin läheiset toverit.

Tulipalon aiheuttama vahinko ei ollut kovin suuri, rakennus oli vanha ja Kristian oli jo aikoja sitten päättänyt sen uusia. Nyt hänen oli se pakosta tehtävä. Jotkut miehistä olivat sinä iltana olleet juovuksissa, mutta tarkempaa selvyyttä palon irtipääsystä ei saatu. Kristian oli jonkin verran välinpitämätönkin sen suhteen. Tahallaan ei sitä ollut sytytetty, ja miehet olivat muuten siivoja.

* * * * *

Eräänä päivänä Kristian seisoi pihalla katsellen, kuinka miehet perkasivat ja hajoittivat kisällien rakennuksen jätteitä. Haisi palaneelta nahalta, sillä osa rakennuksesta oli ollut varastona. Miehet olivat aivan nokisia. He olivat naureskelleet Kristianin tullessa, mutta tulleet heti vakaviksi hänet nähdessään. Tämä oli tuntunut Kristianista hiukan epämieluiselta, vaikka hän arvasikin, että he senvuoksi vain tulivat heti totisiksi, että ajattelivat hänen loukkaantuvan, jos kovin iloisen näköisinä purkaisivat rakennusta, jonka palaminen oli hänelle tuottanut ikävyyttä ja vahinkoa.

Hän katseli heidän toimiaan nyt hiukan kulmat rutistettuina, vakavan näköisenä, sanoi sanan jollekin ja lähti sitten myymälään. Häntä kiusasi yhä, että miehet olivat tulleet vakaviksi hänet nähdessään. Hän muisti paloiltaa, sitä kuinka he olivat teetä juoneet ja kaikki olivat olleet innostuneita. Hänen oli nyt miltei ikävä sitä. Milloinkaan ei hän ollut ollut heitä niin likellä, ei nuorempanakaan, niinä aikoina, jolloin hän veti saappaat jalkaansa ja otti osaa heidän töihinsä. Hän ihmetteli muistaessaan, ettei silloin ollut ollut lainkaan kömpelö; viime vuosina oli häneen vähitellen juuttunut käsitys, että hän ehdottomasti oli käytännöllisissä asioissa avuton tuhertelija, Mariakin oli käytännöllisempi kuin hän.

Iltasella hän istui konttorihuoneessa liikemies D:vinin kanssa. Tämä oli oikeastaan vain pikkukauppias, mutta käytti itse aina itsestään nimitystä liikemies, niin että muutkin häntä sillä nimellä leikillä kutsuivat, muuten oli hän tuittupäinen, hyväsydäminen, mutta juoppo ukonrahjus. Hän kertoi usein Kristianille »onnettomuuksistaan». Niitä oli kolme. — Kolme ankaraa onnettomuutta, sinä olet myöskin onnettomuuksien mies, senvuoksi sinulle kerron, sanoi hän.

Nämä hänen kolme onnettomuuttaan Kristian oli hänen itsensä kertomina kuullut moneen kertaan. Aina hän alkoi samalla tavalla: sinäkin olet onnettomuuksien mies jne. Kristian tiesi, että hän aina odotti hänen tekevän samat kysymykset samoilla kohdilla. Ja jos hän joskus kokeillakseen jätti pois jonkin, ukko heti loukkaantui ja keskeytti kertomuksensa nöyrästi huomauttaen, että »kun ei nuorta herraa huvittanut, hän oli häntä typerästi kiusannut». Hän moitiskeli ankarasti itseään. Jos taas kaikki kävi hyvin, Kristian tiesi hänen pistäytyvän jonkun köyhän tuttavansa luona, missä hän sitten hyvin mahtaillen, ylhäisesti kaikkia silmäillen ja tuon tuostakin sotkeutuen puheessaan kertoi, kuinka hän oli keskustellut tehtaan omistajan kanssa — erikoisesti korostaen: omistajan — kanssa pitkään ja sydämellisesti ja kuinka tämä oli lämpimästi suhtautunut hänen onnettomuuksiinsa. Ihanasydämiseksi nuorukaiseksi kutsui hän myöskin yhä vielä silloin tällöin Kristiania.

Onnettomuudet, hänen elämänsä kolme onnetonta tapahtumaa, olivat hänen muistissaan siinä järjestyksessä, missä määrin olivat häntä liikuttaneet. Niin hän aina mainitsi ensiksi vaimonsa kuoleman, sitten alkoi kertoa kolmivuotiaan tyttärensä hukkumisesta ja sitten siitä, kuinka liikeasiat alkoivat sujua alamäkeä niin, että hänestä lopulta tuli vain pikkukauppias. Hän oli todellakin menettänyt kohtalaisen omaisuuden. Asioiden todellinen tapahtumajärjestys oli pikkutyttären hukkuminen, vaimon kuolema pari päivää senjälkeen, kun tämä ei kestänyt lapsukaisen menetystä, ja seurauksina näistä onnettomuuksista oli, että hän alkoi juoda ja humalapäissään vähäisestä summasta möi liikkeensä, menetti takauksissa lopun omaisuutensa ja ryhtyi sitten pikkukauppiaaksi, kuljeskeli ympäri kaupunkia juttujansa kertoillen ja ryypiskeli.

Nyt aloitti hän kolme sormeansa kohottaen — sekin tapahtui joka kerta, aina kohotti hän alkajaisiksi samoin kolme sormeansa:

— Sinä, sinäkin olet onnettomuuksien mies, senvuoksi sinulle kerron elämäni kolme ankaraa onnettomutta. Kolme onnetonta tapahtumaa on minulle sattunut, ankaran, sanoisinko suurenmoisen onnetonta.

Tässä hän hetkeksi aina pysähtyi, tuijotti synkästi ja haaveellisesti eteensä, pyyhkäisi otsaansa mahtavalla liikkeellä ja alkoi:

— Murheellista taustaa vasten näytte te minulle, ihanat haamut, kelmeitä olette… ihanat vainajat.

Hän pysähtyi ja alkoi jälleen eteensä tuijotella, huokasi raskaasti ja jatkoi:

— Vaimoni…

Tämä sana hävitti samassa hänen mahtipontisuutensa. Ja hän jatkoi yksinkertaisesti, aivan avuttomasti ja lapsellisesti, itkun aina väliin väännellessä kasvoja:

— Minulla oli vaimo, pikkuinen… jalkansa otin kämmeneeni, aivan, aivan pikkuinen. Kengät, sini- ja hopeakirjaiset… kampa, tukkaa kannattava, kultainen kampa niskassa, niska taipuvainen, somanvalkoinen, juoksentelee, kaikkea hoitelee, järjestää. Joka pöydällä liina, käsinommeltu, valkoinen, hyvin silitetty. Aina oli käsissä työ ja kaunista oli kaikkialla, ompeli kukkasia liinoihinsa. Kerran linnunkin laittoi, piiskuttelevan, oksia ompeli ja pesän. Sitä ei pitänyt pöydälläkään, vain joskus otti esille, kun oli vieraita, ja kaikki ihastelivat, tahtoivat malleja, hän niitä sitten piirteli. Kerran sitten taas juoksee minua vastaan, heittäytyy rinnalle, itkee, puree käsiä, valittelee, suusta ei tule yhtään sanaa, jonka ymmärtäisin. Kannan vuoteeseen, kolme päivää hourailee, pitelee käsistä, itkee, kolmantena on hiljaa, silmät hohtavat, katselee eteensä, syliini nukahtaa. On huokumatta, pelkään herättäväni, yhä pidän sylissäni, ajattelen: nyt paranee, kun noin nukkuu. Huomaamatta siinä, ihan huomaamatta, kylmenee… se minua murehduttaa, että kaikki tapahtuu huomaamattani.

Kristian ihmetteli yhä uudelleen tuota valitusta, joka noin toistui aina yhtä avuttomana ja murheellisena, joka ei koskaan muuttunut totunnaiseksi. Vaimon juoksentelu, puuhailu, kaikki näkyi hänelle jälleen elävänä, hän näytti käsillänsä, kuinka tämä ompeli, ihasteli töitä, muisteli tämän kenkiä, taivutteli niitä muka katsomaan ja unohti kokonaan olla juhlallinen. Tässä juuri, Kristian tiesi, oli tehtävä kysymykset.

Tyttären hukkuminen oli toinen murhetapaus. Siitä oli hänen muistissaan säilynyt vain jokunen sirpale.

— Oli käärittynä lakanaan pikkusängyssänsä, liehuva tukka aivan märkä, pyöreät jalat valkoiset, nukkui nyrkit rinnalla. Semmoisena näin työstä tullessa. Märkä mekkokin oli vielä siinä tuolilla ja pikku kengät.

Yhteyttä vaimon ja tyttären kuoleman välillä ei D:vin tajunnut. Liikeasioistaan puhuessaan hän jälleen tuli mahtailevaksi. Ojensi kätensä pöydällä, katseli synkästi eteensä:

— Kaiken olen antanut mennä, pettivät, minä en siitä selvinnyt. Synkeästi ovat minut pettäneet toverini, ystävinä pidin. Suuri valhe on ystävyys. Ankarasti on elämä käsitellyt tätä miestä, sanoi hän kämmenellään rintaansa lyöden.

— Kolme onnettomuutta. Olisiko yksikään mies niitä kestänyt, minä en.
Yksikään mies ei niitä olisi, ei yksikään sydän olisi niitä kestänyt.

Tänä iltana Kristian tiesi hänen jälleen kertoilevan heidän ystävyydestään jossakin tuttavistaan.

— Sinäkin, sinäkin olet onnettomuuden mies, sanoi hän Kristiania hyvästellessään. Senvuoksi sinulle kerron.

D:vinin mentyä istuskeli Kristian työpöydän ääressä miettien hänen sanojaan: sinäkin olet onnettomuuksien mies.

— Kavalluksen jälkeen hän sellaisia alkoi puhua, ajatteli hän itsekseen. Tuntuvat ennustukselta.

Hän alkoi rauhatonna kävellä ympäri huonetta. Voisiko Marialle ja lapselle jotakin sattua? Hän tuli yhä levottomammaksi, katsoi kelloansa ja päätti, että huomenna jonkin tekosyyn nojalla matkustaisi. Hän kuvitteli onnettomuuden mahdollisuuksia ja piti sitäkin varmana enteenä, että D:vinin jutut ja hänen sanansa 'onnettomuuksien mies' nyt tällä kertaa häneen sellaisen vaikutuksen tekivät, vaikka hän oli ne kuullut monta kertaa ennenkin ja ukko ennenkin oli sanonut häntä onnettomuuksien mieheksi.

Yön nukkui hän huonosti, näki unia ja valvoi sitten ajatellen mahdollisuuksia. Poika käveli vielä niin huonosti, ettei hän voinut joutua yksinänsä mihinkään. Mutta voihan hän sairastua. Taikka sitten oli kysymyksessä Maria. Hän muisti, kuinka oli tätä sydämessään moitiskellut huolimattoman kaulaliinan ja takin vuoksi, ja tunsi ankaraa katumusta ajatellen, että oli rangaistuksen ansainnut.

Seuraavana päivänä hän viivästyi ensimmäiseltä junalta, ja sekin oli hänestä paha merkki. Hänen oli toimittava välittäjänä joissakin miesten välisissä riitaisuuksissa.

Istuessaan junassa hän koko ajan oli siinä mielessä, että jollakin tavoin tulisi liian myöhään. Hän muisti kaikkea, mitä oli näiden kolmen vuoden aikana ajatellut. Kuinka oli halunnut kaikesta irroittua, lähteä vaeltamaan, kuinka vähän oli Mariaa ajatellut koko aikana, jonka tämä oli ollut hänen vaimonsa. Lapsestakaan ei hän ollut niin iloinnut kuin olisi tullut. Hän tunnusti itselleen, että oli haaveensa vallassa joskus miltei toivonut, että tätä ei olisi olemassakaan, ajatellut, että oli tullut sidotuksi, kadottanut vapauden antautua aatteelleen.

Asemalla hän oli epävarma tiestä, kysyi sitä parikin kertaa hätäisesti ja luuli kaiken sotivan itseään vastaan, kun pari kertaa kulki harhaan.

Maria hämmästyi hänet nähdessänsä, ilostui hänen tulostaan, mutta sitä ihmetteli. Kristian ei hänelle kehdannut syytä sellaisenaan kertoa, sanoi vain sattuneen erään liikeasian, niin että samalla saattoi poiketa. Kristian kysyi pojan vointia; se oli ollut hyvin pirteä koko ajan, mutta nyt oli hiukan nuhassa. Kaikki oli rauhallista, arkista, tavallista. Kristian tunsi miltei pettymystä, huomasi taas Marian huolimattomuudenkin ja taas siitä ärtyi. Pojan hän kuitenkin sulki syliinsä tulisemmin kuin ennen, ajatteli, että oli sittenkin jokin muutos tapahtunut, ihmetteli, kuinka ei ennen ollut huomannut, kuinka kallis se oli hänelle ja kuinka siitä saattoi iloita.

Näitä ajatuksia hän piti matkansa seurauksina, ne olivat ehkä sen tarkoitus olleetkin. Tämä ajatus, että matkan tarkoitus oli ollutkin niiden herättäminen, häntä tyydytti siksi, että hän oli tuntenut itsensä noloksi, kun oli niin häthätää matkaan lähtenyt — eikä mitään ollutkaan tapahtunut, vaan kaikki oli ollut aivan tavallista! Nyt hän tunsi tyydytystä ajatellessaan, että sillä kuitenkin oli ollut tarkoitus.

Kristian tuli kaupunginvaltuuston istunnosta; oli muiden asioiden joukossa käsiteltävänä ollut kysymys avun myöntämisestä suomalaiselle yhteiskoululle. Kristian oli anomusta kannattanut lämpimästi, hän pelkäsi esiintyneensä ehkä liiankin innokkaana, oli puhunut asiasta laajasti. Jos anomukseen ei myönnyttäisi, päätti hän lahjoittaa tarvittavat varat, nykyjään saattaisi hän sen kyllä jo taas tehdä.

Hän pelkäsi hiukan liian innokkaasti keskusteltaessa puhuneensa parista muustakin kysymyksestä. Toiset olivat kaikki häntä paljon vanhempia, he olivat toverillisia keskenään. Hän ajatteli hiukan kiusaantuneena sitäkin, että oli kenties tullut liian iloiseksi siitä, että he olivat tällä kertaa häntäkin kohdelleet toverillisesti. He ajattelivat kenties, että hän kovin pyrki läheiseen suhteeseen, oli ylen innokas.

Avustus nyt joka tapauksessa oli tarpeen vaatima, ja jos he siitä kieltäytyisivät, tekisi hän sen. Iljettävillä oli tuo 'lahjoittaja, joka ei halua nimeää julkisuuteen'. Jonkinlaista jalomielisyyteen kääriytymistä. Hän päätti, että järjestäisi asian jotenkin niin, ettei tulisi siitä lainkaan puhetta, asettaisi sen ehdoksi.

Maria oli vielä valveilla, istui ruokasalissa hiukan unisen näköisenä. Hänen ojentaessaan teekuppia huomasi Kristian hihansuun olevan rikki, ja edestä reksotti leninki avoimena. Hän tunsi siitä jälleen pientä harmia, mutta ajatteli sitten, etteihän se ollut kuitenkaan niin paha vika, että hänen kannattaisi senvuoksi alituiseen Marian mieltä pahoittaa. Senvuoksi hän vain ottikin tämän käden ja sitä suuteli.

Poika nukkui kädet tyynyllä nyrkkiin pusertuneina, punoittavana ja lämpöisenä. Kristian pysähtyi hetkeksi vuoteen luo ja ajatteli, että lapsi luultavasti aikaa myöten saisi Marian nenän, nykyjään se muistutti enemmän häntä kuin Mariaa.

Ajatellessaan jälleen kouluasiaa hän päätti, että sitä etupäässä sen vuoksi vastustettiin, että tiedettiin pormestarin olevan toistamieltä.

— Senvuoksi sen nyt kieltäisivät, ajatteli hän ja tunsi mielihyvää voidessaan asian kuitenkin saattaa oikeudenmukaiseen ratkaisuun. Koulu saisi avustuksensa.

* * * * *

Kristian seisoi kuivaushuoneen ovella. Levitetyistä nahoista lähti omituinen haju, ja ovesta tuli keskelle lattiaa pari valoläikkää. Kristian pyörähti ympäri ja lähti sitten kävelemään koskelle.

Tiellä tuli D:vin häntä vastaan. Hän kantoi pyöreätä, punakiiltävää omenaa kädessään ja hymyili itsekseen aina väliin sitä katsellen. Kristiania ei hän huomannut, vaan kulki edelleen hymyillen ja omenaa katsellen. Kristian pysähtyi hetkeksi ja jatkoi sitten taas matkaansa, mutta kääntyi nyt suoraan metsään. Hän tunsi turvallisesti, että tehdas kaikkineen oli hänen selkänsä takana; tuntui omituisen hyvältä ajatella, että taivasta vasten hänen takanaan kohosivat savupiippu ja kuivaushuoneet.

Hän kummasteli sydämessään sitä, että nyt saattoi tuntea mielessään pelkkää iloa kaikesta. Minkään ei pitäisi muuttua, ajatteli hän. Tulenhan tosin jälleen joskus olemaan levoton ja surullinen, tyydytys on aina hetkellistä. Joskus tulen jälleen ajattelemaan murheellisena kaikkea, mutta irroittua kaikesta, kulkea ja kaiken jättää en enää halua.

Hän tunsi, että kaikki oli näin oleva kauan ja että oli hyvin, että näin oli oleva.

Portailla oli Maria häntä vastassa; poika kieriskeli nurmikolla, kaatua kellahti ja parahti itkemään. Maria otti sen syliinsä, alkoi sen sormia suudella ja sitä hellitellä. Hänellä oli taas hiukan tahrainen hame. Kristian rutisti hänet ja pojan syliinsä ja ajatteli olevansa onnellinen mies.

— Epäilemättä tavallista paljon onnellisempi ihminen, ajatteli hän, ilman omaa ansiotani onnellinen.

He astuivat kolmisin ylös kuistille, jonka seiniin oli veistelty koristeeksi sydämenmuotoisia lovia. Ne näyttivät kaikki sinisiltä nyt hämärää vasten, hohtivat sinisinä ja kuulaina.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HYVÄNTEKIJÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- HYVÄNTEKIJÄ

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE