The Project Gutenberg eBook of Keveä kesäinen tarina

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Keveä kesäinen tarina

Author: Albert Theodor Gnudtzmann

Translator: Saima Kolu

Release date: April 26, 2026 [eBook #78554]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karisto, 1915

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78554

Credits: Tuula Temonen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KEVEÄ KESÄINEN TARINA ***

language: Finnish

KEVEÄ KESÄINEN TARINA

Kirj.

Albert Gnudtzmann

Tanskankielestä suomentanut

Saima Kolu

Kariston 50 p:nin romaaneja n:o 55

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1915.

I

Oveen kolkutettiin, ja maalari Petter Witt hypähti ylös niinkuin hänen patjansa kaikki joustimet olisivat alkaneet häntä pallonaan heitellä.

"Sepä on kerrassaan hävytöntä… kuka siellä? Kuinka voitte jyristää sillä tavoin?"

"Minähän täällä olen — Matts Brille. Kello tulee pian puoli kymmenen."

"Mitä se minua liikuttaa?" Ja Petter Witt sukelsi jälleen pieluksien sekaan.

Mutta Matts Brille kolkutti yhä ja väitti, että hänellä oli tärkeätä asiaa.

Petter Witt oli mies, joka oli tottunut ottamaan asiat levollisesti. Tai ainakin hän kätki taiteilijamielensä levottomuuden jonkunlaisen väsähtäneen hymyn taa.

Ja tämän väsyneen hymyn hänestä erkanematta hän nousi sängystään, veti ylleen välttämättömimmät, otti päänalusensa, aukaisi oven ja heitti pieluksen Mattsia kohti.

Mutta Matts väisti, pielus lensi hänen päänsä yli ja sattui erääseen vanhanpuoleiseen herrasmieheen, joka juuri nousi portaita ylös.

Hopsis! Vanhanpuoleinen herrasmies pyörähti pari askelta taaksepäin. Hänen hattunsa putosi; palava sikaari, joka hänellä oli suussa, oli työntyä hänen kurkkuunsa. Pieni, musta salkku sinkosi yli porraskaiteen, ja siinä olleet paperit liehuivat joka suunnalle.

Matts Brille kokoili talteen miehen, sikaarin, hatun ja muutamia papereita ja sai kaikki Petter Wittin huoneeseen.

Vasta tällöin havaittiin, että sikaarin kipinä oli sytyttänyt vanhan herran harmaan parran tuleen, ja se paloi kuin kuloheinä.

Petter Witt kaasi pesukannusta hiukan vettä odottamattoman vieraansa päähän, mutta tämä ei osoittautunut siitä lainkaan kiitolliseksi. Hän päristeli ja noitui, niin että Petter Witt lopulta kadotti kärsivällisyytensä. "Kuulkaapa nyt", hän sanoi, "kuka voisi oikeastaan kieltää minua heittämästä omaa päänalustani eteiseen talossa, minä asun? Enkö ehkä ole täsmällisesti maksanut vuokraani koko siltä puolelta vuodelta, minkä täällä olen asunut, jos en ota lukuun kolmea viimeistä kuukautta? Mutta te, jolla ei ole täällä mitään tekemistä, te tunkeudutte sisään ja asetutte pielukseni tielle aivan kuin omistaisitte koko talon."

"Olen tullut tänne luvallisella asialla! Olen Knutsenin räätäliliikkeen laskujen kantaja, ja minulla on täällä lasku taiteilija Wittille."

"Herra Witt ei ole kotona. Istuin juuri täällä odottelemassa häntä."

"Vastikään kuitenkin sanoitte asuvanne täällä. Sitäpaitsi voi teistä nähdä, että te olette juuri noussut vuoteesta. Ettehän edes ole puettu."

"Olin väsynyt, ystäväni, väsynyt yövalvonnasta. Olen uskollisesti varronnut täällä hra Wittiä eilisillasta saakka. Lopuksi heittäydyin hetkeksi ystäväni sänkyyn, ja se ei suinkaan liene mikään rikos, luullakseni. Voitte huoleti jättää laskunne tuonne kirjoituspöydälle. Näettehän kirjepainimen — siellä on muutamia jo entisellään. Lupaan sanoa herra Wittille, että olette käynyt täällä. Teidän ei tarvitse pelätä, ettette saisi rahoja; herra Witt on tavattoman varma ja luotettava nuori mies."

Laskujenperijän mentyä kääntyi Petter Witt paheksuen Matts Brilleen, onnettomuuden aiheuttajaan. Mutta Matts oli hyvin juhlallisen näköinen ja sanoi liikutuksesta väräjävällä äänellä:

"Petter, Petter — minusta on tullut tilanomistaja ja miljoonamies."

Petter Witt tunnusteli hieman hänen otsaansa, huokasi ja sanoi:

"Hyvä Jumala, Matts, milloin se onnettomuus tapahtui?"

"Eilen", sanoi Matts Brille. "Kerrassaan romaani."

"Sen voin uskoa." Mutta hymystään huolimatta oli Witt käynyt miettiväksi. Kenpä meistä ei tyrmistyisi, kun hän äkkiä näkee miljoonan nousevan koko majesteettisuudessaan nenänsä eteen? Me halveksimme ehkä sitä itsekästä periaatetta, jota se edustaa, sen tyhjää kiiltoa, sen väärää loistoa. Mutta me kumarramme kaikelle sille nerolle, sille työlle ja itsekuritukselle, mikä on tuon suuren rahasumman koonnut. Tai ainakin niiden salaperäisten voimien edessä, jotka ovat panneet niin paljon rikkautta yhden ainoan ihmisen käteen.

Petter Witt oli siis alkanut katsella ystäväänsä, jollakin tuollaisella kunnioituksella. Mutta hän ei kuitenkaan ilmaissut olevansa yhtään hämmästynyt.

"Kerro minulle se romaani!"

"Senpä teen. Pukeudu sillävälin. Tarvitsen apuasi."

"Onko siinä joku salaperäinen juttu selvitettävänä?!"

"Ehkä; sinä oletkin kauvan kehuskellut salapoliisikykyjäsi."

"Jokaisessa todellisessa taiteilijassa on aina jotakin salapoliisimaista. Hänenhän on osattava nähdä sellaista, mikä on salassa muilta."

"No, sitte saatkin tilaisuuden näyttää kykyäsi."

II.

Matts Brillen silmäänpistävin piirre oli yletön luomi silmäkulmien välissä.

Siitä saattoi lukea hänen vaihtelevat mielialansa. Jos hän innostui, niin se hohti kuin rubiini; jos hän oli pahalla tuulella, niin se kävi likaisenkeltaiseksi. Mutta hänen ollessaan hyvällä päällä se kukoisti ruusunpunaisena. Se hallitsi täydellisesti hänen hieman kokoonpuristuneita kasvojaan, joissa suipponenä ja tummat, intomieliset silmät herättivät lisäksi huomiota.

Mutta Matts Brillen suuttuessa hänen luomensa karahti tummansiniseksi, ja näin kävi usein, mutta ei koskaan pitkäksi aikaa kerrallaan.

Ei nimittäin ollut säveämpää ihmistä kuin filosofian kandidaatti Matts Brille — ei ketään toivehikkaampaa ja haaveellisempaa. Heti täysikäiseksi tultuaan oli hän luonnollisesti kiiruhtanut vapautumaan peritystä omaisuudestaan, joka mahdollisesti olisi saattanut painaa hänet suruttomalle ja mukavalle poroporvarikannalle. Hän oli sijoittanut sen erääseen Chilen timanttikaivokseen, ja mitään varmempaa keinoa rahojensa täydelliseen hukkaamiseen saattoi tuskin ajatella. Siitä lähtien hän oli yrittänyt yhtä ja toista. Hän oli lueskellut taidehistoriaa, oli puuhannut sellaisen akatemian perustamiseksi, missä hengen valitut olisivat asuneet kultaisissa saleissa ja saaneet käytettäväkseen kukin oman loistoauton; hän oli hommannut yhdistyksen isännättömille koirille, oli työskennellyt erään kirjallisten tuotteiden tukkukaupan palveluksessa ja eli itse varakkaan sukunsa vapaaehtoisista avustuksista.

"No", sanoi Petter Witt, "kerro nyt levollisesti ja asiallisesti."

"Tahdon olla rauhallinen — varmasti…" Matts Brille puhkui innostuksesta; "kuuntele nyt vain! Tiedät ehkä, että minulla on kerran ollut eno, joka monta vuotta sitten matkusti Amerikaan; hän oli Iversen ja ristimänimeltään Matts niinkuin minä. Suuri tyhjäntoimittaja muuten! Ei kelvannut mihinkään."

"Aivan niinkuin sinä siis."

"Joutavia! Me emme olleet kuulleet hänestä mitään hyvin pitkään aikaan, ennenkuin vasta eilen. Sain silloin hänen ainoana perijänään muutamia pikku tavaroita, jotka New-Yorkin tanskalainen konsulinvirasto minulle lähetti. Noita tavallisia, sinä ymmärrät: kellon, kravatti neulan, sormuksia, perhevalokuvia, lompakon ja vanhan avaimen. Se on tärkeä, ymmärrätkö — ja sitten kirjepinkan."

"Ja siinä testamentin, missä hän määrää sinut omaisuutensa ja suuren farminsa perijäksi."

"Eipä suinkaan. Matts-enolla ei ollut edes voita leipänsä päälle. Köyhä, kerrassaan ruti köyhä! Mutta nytpä saat kuulla. Kun hän oli nuori, koetti hänen isänsä tehdä hänestä maanviljelijää. Se oli tapana siihen aikaan. Nyt sijoitetaan tyhjäntoimittajat sellaisiin liikkeisiin, jotka tekevät vararikon ja perustetaan osakkeille. Matts-eno pääsi harjoittelijaksi herraskartanoon etelä-Seelannille, Munksholma on sen nimi."

"Niin, minä tiedän, sen omistaa muuan Munk-suku."

"Aivan oikein. Vanha suku, ainakin parisataa vuotta. Nykyään asuu siellä muuan vanha tyttö Josefina Munk."

Hän on ottanut kasvatikseen nuoren neitosen, joka saa kartanon hänen kuoltuaan, — tohtori Möllerin tyttären."

"Ja nyt aiot sinä mennä naimisiin tytön, tilan ja miljoonan kanssa?"

"Minä? Oletko hullu! Minä en ole mikään onnenonkija enkä avioliittokeinottelija. Sitä paitsi — sinä tiedät — rakkaus! Kun Emelie otti sen sepänsällin, sanoin minä sille ilolle jäähyväiset, minä, joka halusin hänet korottaa — rahvaan naisen — laulajattareksi…"

"Niin, pikku Matts, hänhän ei ole ensimäinen, joka on sinut pettänyt, eikä hän jääne myöskään viimeiseksi. Niin kauvan kuin rastas livertelee salolla Matts Brillekin rakastelee."

"Ei koskaan, ei koskaan! Kuule nyt vain! Tämä Josefina Munk ei ole syntynyt tilan ja miljoonan omistajana. Hän on edellisen omistajan, kamariherra Konrad Munkin serkku, kamariherran, jonka luona Matts-eno oli maanviljelysoppilaana. Kamariherralla oli ainoa tytär, Edla, ja tämän sekä Matts-enon välillä syntyi rakkaussuhde. Matts-eno oli lempo mieheksi, naisten viehättäjä mitä suurimmassa määrin. Mutta kamariherraa hän ei kyennyt viehättämään, tämä epuutti hänet, ja niin matkusti Matts-eno Amerikaan."

"Mutta — hänen matkustettuaan toimitti kamariherran tytär maailmalle pienen lemmenvakuuden, ja tämän hennon nuorukaisen ottivat sinun vanhempasi huostaansa…"

"Kerronko minä, vai enkö kerro? Kamariherran tytär ei saanut mitään lemmenvakuutta, ei suurta eikä pientä. Sitä vastoin osoittavat enoni jälkeenjääneet paperit — aivan riittävän selvästi — aivan riittävän selvästi — sanon minä…"

"Mitä sitten?"

"Että Edla Munkin ja enoni välillä oli avioliitto solmittu.

Kööpenhamina — pappi — ymmärrätkö? — Sitten lähtee eno Amerikaan.

Nainen saattaa häntä laivaan: 'minä olen sinun vaimosi! Tule takaisin —

pian! Sillä välin koetan saada isän suostumaan'."

"Tyttö-parka! Hän ei tiennyt, että hän oli täynnä tuberkeleja. Pari vuotta senjälkeen oli hän kuollut, eikä ketään Mattsia ollut kuulunut. Mutta hän lienee joka tapauksessa pannut äijän kuumille. Kun tämä ymmärsi, että tytär oli parantumattomasti sairas, katui hän kovuuttaan, tullen yhä synkkämielisemmäksi, ja murtamia päiviä ennen kuin tytär kuoli, — pang! kuula läpi pään! Se oli minun onneni, se."

"Kuinka niin?"

"Etkö voi sitä käsittää? Jos tytär olisi kuollut ensin, olisi tila ja omaisuus isän kuollessa peruuttamattomasti joutunut suvulle. Nyt sitä vastoin isä kuolee ensin, tytär perii hänet, tämän kuollessa saa minun enoni osansa omaisuudesta tahi ehkäpä suorastaan kaikki. Ja taas tämän kuoltua olen minä hänen ainoana perijänään Munksholman ja sen rikkauksien laillinen omistaja, perinnön, joka varmastikaan ei jää alle miljoonan."

"Ja mihinkä tuet otaksumasi?"

"Mihinkäkö?" Hän ojensi Petter Wittille paperin, jonka kirjoitus oli haalistunut. "Tässä näet erään kirjeen Edla Munkilta Matts-enolle; se on kyhätty muutamia päiviä ennen lähettäjän kuolemaa. Hän puhuu useassakin kohden 'siitä juhlallisesta liitosta', minkä he olivat tehneet, ja pyytää häntä tulemaan takaisin. Mutta ellei eno ennättäisi ennen hänen kuolemaansa, niin hän tapaa kuitenkin vihdoin palatessaan todistuksia siitä, kuinka suuresti hän on enoa rakastanut ja kuinka paljon hän on ajatellut tämän tulevaisuutta. Mutta kun hän pelkää, että henkilöt, joilla on etua näiden todistusten katoamisesta, saattaisivat ne todella hävittää, on hän ne kätkenyt erääseen salaiseen paikkaan ja liittänyt ohjeen, mistä ne ovat löydettävissä. Mutta jotta me voisimme jotakin tässä asiassa tehdä, on meidän mentävä itse paikalle. Jos tahdot minua auttaa, niin lähdemme täältä huomisaamuna. Munksholman lähellä on Skogstoftan kestikievari ja kylpypaikan täyshoitola. Sinne asetumme, sinä, ystäväni ja lainopillinen neuvonantajani, varatuomari Mossgord sekä minä itse. Te molemmat tulette tietysti minun vieraikseni."

"Ka, kiitoksia paljon, mutta…"

"Sinun tehtäväsi? Lorua! Seutu on erinomaisen kaunista: hiekkarantaa, metsää! Sinä voit yhtä hyvin makailla siellä kuin missä tahansa, sinä maalaat taulun tuosta herraskartanosta; naiset kulkevat ohi; me tulemme heidän kanssaan tekemisiin; minulla on olevinaan historiallisia harrastuksia, jotain sanoakseni syyksi! Ja sillä tavalla saamme me pääsyn perhearkistoon, missä papereita luultavasti säilytetään — oletko mukana?"

"Tietysti olen. Mutta — tuo ohje, joka lähemmin johtaisi…"

"Se on tässä. Valitettavasti puuttuu yksi nurkka, Matts-eno lienee sen repinyt rikki, ehkäpä varovaisuussyistä."

Hän ojensi paperipalan, ja Petter Witt luki:

"Kun minä olen kuollut, löydät perhe noin kolme askelta vasemmasta ku keskellä toista ja kolmatta ja korkeudelta, joka on noin papereita, jotka osoittavat len rakastanut sinua. Sinun Ed."

"Voitko ratkaista tuon ongelman?" kysyi Matts Brille.

"Eihän se liene kovinkaan vaikeata. Katsokaamme! Kun olen kuollut, löydät perhe… perhearkistosta luonnollisesti, noin kolme askelta vasemmasta ku… kulmasta, keskellä toista ja kolmatta — kolmatta… mitä tavallisesti arkistossa on? Hyllyjä! Siis: keskellä toista ja kolmatta hyllyä, ja korkeudelta, joka on noin… noin kaksi kyynärää, papereita, jotka osoittavat… kuinka suuresti olen rakastanut sinua. Sinun Edlasi."

"Niin, sehän tuntuu hyvin otaksuttavalta. Mutta minä en vain voi oikein ymmärtää, miksi sen täytyy olla juuri kaksi kyynärää."

"Yksi kyynärä olisi vaivaloista, kolmen kyynärän korkeudelle tuskin ulottuisi. Ja kun siinä on 'noin', on korkeus ollut ilmoitettu vain likimääräisesti, uskottavasti täysissä kyynärissä."

"Se on hyvin terävänäköistä! Jos saamme asian järjestetyksi, niin saat kymmenen prosenttia perinnöstä. Mossgord on saanut lupauksen yhtä suuresta osasta."

"Hitto vieköön, siitähän saattaa tulla suuri omaisuus."

"Eipä mitään kiittämistä! Ei kiittämistä! Valkoinen neitsyt olisi myöskin saanut kymmenen prosenttia, mutta hän saa tyytyä siihen kauniiseen patsaaseen, jonka hänelle pystytän puistoon."

"Kuka on valkoinen neitsyt?"

"Edla tietysti, enon vaimo. Häntä nimitettiin aina siten. Hän kulki aina valkoiseen puettuna. Ja hän makaa valkoisessa arkussa muuratun hautaholvin sisällä. Romantiikkaa, ymmärräthän. Jonnin joutavuuksia! Mutta häntä minä kumminkin saan kiittää herraskartanosta."

III.

He tapasivat toisensa seuraavana aamuna asemalla. Petter Witt esiteltiin Matts Brillen lainopilliselle avustajalle, varatuomari Mossgordille.

Varatuomari Mossgord oli erään ravintoloitsijan poika. Hän oli lyhyt, paksu, punatukkainen ja pisamainen. Yleensä oltiin sitä mieltä, että hänellä oli suuret lainopilliset tiedot, ja se on kylläkin uskottavaa, ainakaan hän ei ollut niitä kuluttanut.

"Minä istun odottamassa suurta huijausta", oli hänen tapansa sanoa. "Saatavien perimisroska ja pikku jutut eivät ole minua varten. Olette kai minun kanssani yhtä mieltä siitä, että lainopin runous alkaa vasta silloin, kun pyöritellään miljoonia. Tarjotkaa minulle suuri juttu! Ennen en minä paikaltani liikahda."

Matts Brillen perintöasia oli hänen ensimäinen suuri juttunsa, siis myöskin ensimäinen, mihin hän todella ryhtyi. Hän olikin tästä syystä varustautunut mahdottoman isolla salkulla ja useilla matkalaukuilla; lisäksi oli hänellä hihnassa hartioilla riippuva kiikari, matkavaippa ja hattukotelo. Useita sukulaisia, kaikki tarjoilijaluokkaan kuuluvia, saattoi häntä asemalle, ja sitäpaitsi muuan nuori nainen, jonka hän oli luvannut naida, mikä lupaus hänen oli määrä täyttää niin pian kuin hänestä tuli oikea varatuomari.

Kun Petter Witt ja Matts Brille olivat auttaneet hänet ja hänen tavaransa vaunuun, kuului asemasillalta sarja huolestuneita kysymyksiä:

"Bertil, oletko muistanut ottaa leivoksia mukaasi…? onko sinulla tohvelisi, hyvä Bertil…? et suinkaan ole unohtanut suklaata, Bertil…? sinä toki muistanet, pikku Bertil, kietoa vaipan ympärillesi, kun käyt nukkumaan… hyönteispulveri, Bertil… nahkaliivisi… oi, rakas Bertil, et suinkaan ole unohtanut hammasharjaasi…?"

Veturi vihelsi lähtömerkin, huiskutettiin ja huudettiin: "hyvästi, hyvästi", ja naimalupauksen saanut nuori nainen hyppäsi vaunun astuimelle nähdäkseen vielä kerran vilauksen rakastetustansa. Hän oli tahtomattaan joutua mukaan, mutta viimeisessä silmänräpäyksessä kiskaisi konduktööri hänet alas.

"Katsokaa, kaatuiko hän ja loukkasi itsensä", pyysi Bertil Mossgord, ja Matts Brille kurottautui akkunasta ulos ja vakuutti, että nuorelle naiselle ei tullut vauriota.

"Olipa vahinko", sanoi Mossgord; "minulla ei olisi ollut mitään sitä vastaan, vaikka hän olisikin vähän raapaissut ihoaan ja loukannut polveaan, että se olisi ollut jonkun aikaa hellä. Silloin olisi hän toisella kertaa ehkä vähemmän kevytmielinen. Ajatelkaas, jos hän olisi satuttanut itsensä kuoliaaksi, niin minähän en olisi voinut matkustaa, ja ensimäinen suuri juttuni olisi mennyt minulta ohi, puhumattakaan suloisesta maalla oleskelemisesta."

"Niin, seutu lienee kerrassaan ihana", huomautti Matts innostuneesti.

"Metsää, merta, vaaroja."

"Minä panen suuremman arvon sille, että Skogstoftan kestikievarin isäntä on juoppohullu. Huomatkaa, parhaiten syö aina paikoissa, missä isännällä on juoppohulluuden kohtauksia. Hän saa alati aikaan rettelöitä, ymmärrättekö, ja hälventääkseen niiden muistot hän tarjoo seuraavana päivänä, lepyttääkseen julmettuneita jumalia, parasta tuoretta hummeria, mitä suinkin voi saada."

Konduktööri oli sillä välin lävistänyt matkaliput. Heti hänen mentyään otti varatuomari Mossgord pitkän sikaarin taskustaan, haisteli sitä hyväillen, leikkasi huolellisesti kärjen, pisti suuhunsa ja raapaisi tikun.

Muuan hapankatseinen herrasmies oli istunut vastapäätä ja jännittyneesti tarkannut näitä valmistuspuuhia. Akkunan ääressä istui kaksi naista, nuorempi ja vanhempi. Herrasmies oli vaihtanut ymmärtäviä katseita näiden kanssa, ja koko kolmikko tuijotti nyt Mossgordiin, niinkuin tämä olisi ollut ilmestyskirjan peto. Aikoiko hän todellakin sytyttää…

Mossgord raapaisi tulta. Nyt oli hetki tullut. Hapankatseinen herra kävi aivan ihmisystävälliseksi. Hänen piirteisiinsä tuli jotakin lapsellisen myötämielistä ja hyvää tarkoittavaa. Hän suoristi ryhtiään ja sanoi arvokkaasti:

"Anteeksi, hyvä herra, mutta minun on pakko teidän tähtenne kiinnittää huomiotanne siihen, että tämä on tupakoitsemattomien vaunuosasto."

Ei ole mikään sen masentavampaa kuin joutua kiinni tupakan polttamisyrityksestä vaunussa, missä se on kiellettyä. Olet iloinnut odotettavasta nautinnosta, olet istunut ja tunnustellut pientä pyöreätä sikaaria, joka uinui niin viattomana kotelossaan; olet ottanut sen esille, hyväillyt sitä aivan kuin se olisi pieni lapsi, olet mielikuvituksessa antanut sen suloisen tuoksun kulkea läpi koko hermostosi… ja silloin kuuluu vieras ääni, joka äkkiä ja karkeasti repii rikki kauniit unelmasi, ja siinä sitä sitten istut kuin kiinni saatu ja vaarattomaksi tehty rikoksentekijä, jota inhoten ja säälien katsellaan, kurkussasi tunne sellainen, niinkuin se olisi sisäpuolelta katettu hiekkapaperilla.

Mutta Mossgord sytytti aivan rauhallisesti sikaarinsa. Hän imaisi pari haikua, seurasi silmillään sinistä savua, joka ilkamoiden kiiri vaunun kattoa kohti, ja sanoi sitten kohteliaalla äänellä:

"Kiitän teitä sydämellisesti tiedonannostanne, mutta minun on myönnettävä, että minä olin siitä selvillä jo aikaisemmin."

Yrmeä herrasmies tunsi silmissään pyörryttävän. Eikö hän ollut tässä todistajana röyhkeään ja raakaan rikokseen kaikkia jumalallisia ja inhimillisiä lakeja vastaan?

"Niin, mutta…" kivahti nainen, "silloin ehkä olette myöskin niin hyvä ja panette pois sikaarinne."

Mossgord veti syvän ja onnellisen haiun ja katsoi hellästi sikaariin.

"Ei pälähdä se päähäni. Minusta on mieluista istua tupakoitsemattomien vaunuosastossa. Siellä ei häiritse oman, todella ensiluokkaisen sikaarinsa tuottamaa nautintoa se, että on pakko olla seurassa, missä puolitusinaa muita mieshenkilöitä istuu ja löyhyttelee inhoittavia kaalinperäpötköjään ja pieniä, happamia jalkahikipiippujaan."

"Niin, mutta — niin, mutta — tuo on sentään ennen kuulumatonta röyhkeyttä."

"Minä vastaan seurauksista. Tämähän on pikajuna, joten se ei pysähdy ennenkuin kahden tunnin perästä, ja sillä ajalla olen minä jo ennättänyt aikapäiviä polttaa sikaarini loppuun."

"En ole koskaan kuullut moista hävyttömyyttä."

"Tunnutte olevan ihmeissänne menettelytavastani. Se on minusta aivan luonnollista. Joka tapauksessa olisi minusta ikävää, jos te eroaisitte minusta katkerin tuntein. Oikeastaan pidän sangen paljon ulkomuodostanne. Te ehkä voisitte paremmin ymmärtää minua, jos tietäisitte, minkälainen on tämä sikaari, jonka kanssa tässä työskentelen, haanko luvan tarjota teille?"

"Ette, sitä te ette saa!"

"Te kieltäydytte luultavasti senvuoksi, että te ette tahdo polttaa sitä täällä vaunussa. Mutta teidän ei tarvitse hävetä, vaikka pistätte sen taskuunne."

"Soisin näkeväni teidät hirressä killumassa."

"Siinä ette ole oikein suopea. Mutta ehkä en minäkään olisi sen ystävällisempi, jos joku rohkenisi tupakoida täällä vaunussa minun läsnäolossani."

Ja hän nojautui taaksepäin ja katseli hymyillen ohikiitävää ystävällistä, viatonta maisemaa, yhä pölläytellen ilmaan pieniä villavia sauhuhattaroita.

IV.

Parin tunnin kuluttua he saapuivat siihen pieneen yhteiskuntaan, missä heidän tuli siirtyä Skogstoftan paikallisjunaan.

Skogstofta-radan asema oli kaupungin toisessa päässä; sinne oli ehkä noin neljännestunnin kävelymatka. Mutta Mossgord kuului raskaaseen kuormastoon, hänen olisi ollut mahdoton kävellä niin pitkälti.

Kun hän asemalla esitti otettavaksi ajoneuvot, syntyi siellä suuri hämminki. Sellaista ei ollut koskaan kukaan tiedustanut, sanoi rautatievirkamies, ja hänen ilmeensä näytti pyrkivän purkautumaan sanoiksi: "Jumalan kiitos, me vielä elämme kumminkin pienessä siveellisessä yhteiskunnassa."

Mossgordin täytyi jäädä istumaan odotussaliin siksi aikaa, kun Matts

Brille ja Petter Witt lähtivät kaupungille ajoneuvoja hakemaan.

He kyselivät ihmisiltä, jotka tulivat kadulla vastaan. Vastaus kuului, että se tuskin kävi tänään laatuun. Ajuri Hansson, joka muutoin olisi kai voinut auttaa, oli antanut molemmat vaununsa suuriin, ylhäisiin häihin, ja kaupungin toinen ajuri, herra Pettersson, nukkui tavallisesti päivällisuntaan pitkään maanantaisin, ja sattumalta oli tänään maanantai. Hänen ei ollut senvuoksi tapana ottaa tehtäväkseen mitään suurempia töitä sinä päivänä.

Mutta he olivat nyt vannoneet, että heidän tuli saada vaunut, ja senvuoksi sopineet, että kumpikin heistä menisi omalle suunnalleen ja ottaisi kulkuvehkeet, mitkä vain tielle sattuisivat.

Tuloksena oli, että Matts Brille toimitti paikalle teurastajan rattaat, joilla makasi vasikka olkialustalla, ja Petter Witt toi turvekuorman. Molemmat ajomiehet olivat suostuneet tekemään pienen kierroksen, kun heille luvattiin runsaat juomarahat.

Päätettiin, että Mossgordin tuli sijoittua teurastajanrengin viereen, mutta sitten selvisi, että istuinlauta oli liian kapea. Hänen täytyi senvuoksi asettua vasikan viereen oljille, kun taas hänen matkatavaransa pantiin turvekuormalle.

Matts Brille ja Petter Witt täydensivät kulkuetta jalkamiehinä. Tämä kulkue lienee herättänyt hiukan huomiota kaupungissa, varsinkin kun Mossgord ja vasikka joutuivat riitaan paikasta oljilla.

Saavuttiin Skogstofta-radan asemalle minuuttia aikaisemmin kuin junan tuli lähteä.

Mutta mitään junaa ei näkynyt. Ei myöskään mitään matkustajia. Ainoina elollisina oli paikalla koira ja muuan naishenkilö, joka istui asemakonttorissa kutomassa villaröijyä.

Matts Brille naputti oveen ja astui sisään. Petter Witt ja Mossgord pysähtyivät ovelle. He olivat kaikki jäykkinä kunnioituksesta.

"Anteeksi, rouva. Me tahtoisimme kernaasti puhua asemapäällikön kanssa."

"Asemapäällikkö", sanoi nainen suloisesti hymyillen, "olen minä."

"Vai niin! Ehkä sitten voimme saada tietää, milloin juna 1 ja 20 lähtee?"

"Se ei jouda lähtemään ennenkuin noin tunnin perästä. Skogstoftan apteekkari on tänä päivänä kaupungissa. Meillä on tapana mielellämme hieman odottaa, kun yleisö sitä pyytää, jotta he ennättäisivät tehdä ostoksensa."

Nyt otti Mossgord puheenvuoron.

"Minun täytyy pitää tätä menettelyä aivan laittomana. Aionkin senvuoksi sähköteitse valittaa liikennepäällikölle ja pyydän näin ollen teitä ilmoittamaan, missä sähkölennätinasema on."

"Sähkölennätinasema — — se on tässä, minä hoidan sähkötystä."

"Siinä tapauksessa pidän parempana lähettää vakuutetun kirjeen. Ehkä tahdotte olla niin hyvä ja sanoa minulle, missä postikonttori on."

"Se on myöskin tässä; minä olen sekä asemapäällikkö ja postimestari että sähköttäjä. Mutta teidän ei tarvitse kirjoittaa eikä sähköttää, minä tapaan liikennepäällikön hyvin usein, hän on nimittäin minun mieheni. Minä voin kyllä sanoa hänelle."

"Taitaa olla turha valittaa", sanoi Petter Witt. "Ja kun meillä ei ole niin peräti paha kiire, niin sillä ei ole juuri väliäkään."

"Jos muuten olisin tullut ajatelleeksi, niin olisinhan voinut tarjota hänelle pari prosenttia perinnöstäni, se olisi kyllä jouduttanut asiaa", arveli Matts Brille.

Vähitellen alkoi kumminkin syntyä asemalla eloa. Muuan asemamies sukelsi esiin pakkahuoneesta, missä hän oli nukkunut päivällisuntaan. Aivan kamalasti haukotellen asteli hän hakemaan vanhan nilkun hevosen tallista ja antoi sen vetää ensin molempia henkilövaunuja ja sitten tavaravaunua eli siis koko junaa muutamia kertoja edestakaisin asemahuoneen edessä.

Tämän tehtyään hän meni sisälle, otti toisen takin ja lakin ja ilmestyi sitten esille kaksinaisessa osassaan, junankuljettajana ja lämmittäjänä.

Hän astui veturitalliin, ja pian kuultiin sellaista puhkumista kuin olisi puolitusinaa höyrykattiloita samalla kertaa yhteisestä sopimuksesta ruvennut koettelemaan, kuinka paljon ilmaa niillä oli keuhkoissaan.

Oli kerrassaan arvoitus, kuinka tämä veturi saattoi aikaansaada niin tavattoman metelin. Kun se lopultakin ilmaantui näkösälle, havaittiin sen olevan vanhanpuoleinen hiukan synkännäköinen kappale, joka nikotellen ja huokaillen vieri kiskoja pitkin kuin sairas kana tuulessa.

Mutta lopulta oli kumminkin kaikki valmiina lähtöön. Apteekkari ja muut matkustajat istuivat vaunuissa, sillä paitsi Matts Brilleä ja hänen molempia ystäviään oli näitä muuan vanha akka, tupakkapuruja syljeksivä nuorukainen ja vanha juusto.

Veturinkuljettaja, muutti päähänsä konduktöörilakin ja lävisti matkaliput, jonka jälkeen hän uudelleen muuttui veturinkuljettajaksi ja kiipesi koneelleen. Asemapäällikötär vaihtui postimestariksi ja antoi veturinkuljettajalle postin, jonka tämä pisti taskuunsa.

Sitten näytti siltä kuin olisi tämän virkailijattaren vallannut suuremmoinen haltioittuminen. Ensin kalkutti hän myrskykelloa niinkuin olisi ollut kysymyksessä kutsua kokoon lippujen alle kaikki asekuntoiset miehet puolen penikulman päästä, huiskutti sitten mielenosoituksellisesti punaista lippua, samalla kun hän teki uhkaavia liikkeitä kaikilla ruumiinjäsenillään ja päästeli villejä huutoja, kalkutti vielä kerran myrskykelloa, otti viimein huilun ja puhalsi valittavan sävelen.

Kävi kuitenkin selville, että tämä oli Skogstofta-radan tavallinen lähtömerkki. Vähitellen pääsi juna liikkeelle.

Se tapahtui säälittävästi ja läpitunkevasti piipittäen, ja juna heittelehti, hyppi ja vapisi liiasta ponnistuksesta ja hermostumisesta, ennenkuin vetovoima vaikutti pyöriin lopultakin siinä määrin, että ne tekivät muutamia heikkoja liikkumisen yrityksiä. Parin minuutin perästä pysähdyttiin jälleen.

Matts Brille pelkäsi rautatieonnettomuutta ja pisti päänsä ulos akkunasta.

"Mikä on hätänä?" huusi hän eräälle miehelle, joka seisoi ja mullitti perunoita pellolla.

"Ei mitään muuta kuin että hänen pitäisi nousta mäkeä", vastasi mies sävyisästi; "hänen tarvitsee saada hiukan vettä ja hiiliä ruhoonsa, jaksaakseen siitä kunnolleen suoriutua."

Miehen selitys osoittausi aivan oikeaksi. Joka kerta kun junan tuli nousta mäkeä, pysähtyi kone, sai hiiliä ruhoonsa ja jatkoi sitten — vikisten kuin olisi henki ollut kysymyksessä.

Meidän kolme matkustajaamme, jotka yhdessä Skogstoftan apteekkarin kanssa istuivat ainoassa junaan kuuluvassa toisen luokan vaunussa, olisivat levollisin mielin mukautuneet näihin pieniin pysäyksiin, ellei vaunussa olisi ollut viidettä matkustajaa: tuota vanhaa juustoa.

Kauvan istuivat he ääneti haistellen, ja katselivat moittivasti apteekkaria. Lopuksi osoitti Mossgord juustoa ja sanoi:

"Ei ole mikään erittäin hauska matkatoveri, tuo tuolla."

Apteekkari hymyili kohteliaasti.

"Ei, sitä ei voi sanoa."

"Se olisi ollut pantava tavaravaunuun."

"Niin olisi pitänyt tosiaankin tehdä."

"Se olisi oikeastaan heitettävä ulos akkunasta."

"Oh, se ei kyllä olisi ihan oikein."

Hän sanoi tämän levollisesti, mutta varmasti. Ja samalla tuntui

Mossgordista, että apteekkari loi terävän ja uhkaavan katseen Matts

Brilleen ja Petter Witteen aivan kuin olisi epäillyt, että nämä

ryhtyvät tuohon jyrkkään menettelyyn.

Eipä kannata liian paljoa hänen kanssaan riidellä, ajatteli piskuinen varatuomari.

Nyt kiemursi juna pois tuolta hieman jokapäiväiseltä ja laakealta seudulta, mitä se tähän asti oli kulkenut, tullessaan meren rantaan. Niin, tuollahan oli Juutinrauma! Se ilakoitsi ja keinuili niinkuin tuhannen vallatonta merenneitoa olisi leikkinyt kyyhkystä ja haukkaa sen sinisen hunnun alla. Ah! raitis merentuuli tuntui aina vaunun sisälle saakka. Kunpa siellä ei vain olisi ollut tuota kirottua juustoa.

Tuokion kuluttua he saapuivat metsään, missä kasvoi korkeita, neitseellisiä, solakkarunkoisia, harmaapintaisia pyökkejä. Olisi voinut vannoa, että mikään juna ei koskaan ennen ollut levittänyt tänne likaisen harmaita savupilviään, niin viattoman puhtaalta ja suloiselta tuntui täällä kaikki.

Laiskat, mustat metsäetanat makailivat suurin joukoin kiskojen välissä ja tuumivat, että jos kaikki junat olivat niinkuin tämä, niin eipä todellakaan kannattanut kadehtia ihmisiä liikennevälineiden suunnattomasta edistyksestä.

"Minä en lainkaan pelkää asettua poikkiteloin kiskoille", sanoi muuan julkea etana ja ojensi näkyviin tuntosarvensa. "Voi niin mainiosti nähdä junan, kun se tuolla yrittää mäkeä ylös, ja silloin on hyvää aikaa siirtyä pois tieltä."

Metsän loppuessa ilmestyi näkyviin komean herraskartanon tornin huippu. Suurten, vihreänharmaiden viljavainioiden keskellä oli vastamaalattuja talonpoikaistaloja liuskakattoineen, ja tuolla näkyi muuan kirkko rauhallisen punaisine tornineen, ympärillään joukko pieniä vaatimattomia taloja puutarhatilkkujensa lomassa.

Matts Brille osoitti kädellään. "Tuo on varmasti minun herraskartanoni, tuo tuolla. Minusta tuntuu niinkuin tuntisin sen eräästä näköalakortista."

Metsä ja meri vaihtelivat alati herraskartanoiden ja kylien ja talonpoikaistalojen kanssa. Äkkiä päästi kone muutamia sydäntävihlovia ulvahduksia, se keikkuili, pysähtyi ja vapisi koko ruumiiltaan sekä sylki tulta ja savua kuin itse paholainen. Olisi saattanut luulla, että sen viimeinen hetki oli tullut, nähdessään sen siinä seisovan ja valittavan.

Mutta vähitellen pääsi se jälleen liikkeelle. Se laahusti, ponnistaen viimeiset voimansa, muutamia satoja metrejä eteenpäin, ulvoi taaskin ja pysähtyi sitten pienen vajan eteen, joka oli varustettu kyltillä, missä ilmoitettiin, että tämä oli Skogsteftan asema.

Meidän kolme matkustajaamme ja apteekkari astuivat ulos.

"Te unohdatte juustonne", sanoi Petter Witt apteekkarille.

"Juustoni! Ei, Jumalan kiitos, se ei ole minun juustoni. Se on varmasti tuon herran", ja hän osoitti Matts Brilleä.

Samassa tuli se tupakkapuruja syljeksivä nuorukainen, jonka he olivat lähtiessä nähneet, ja otti juuston.

"Onko se teidän juustonne?" kysyi Petter Witt.

"On, varmasti se on minun. Arvelin, että se voi olla niin mukavasti toisen luokan vaunussa; eihän sitä yleensä oikein viitsi pitää siinä vaunussa, missä itse istuu."

Ja hän keikahutti juuston selkäänsä ja lähti rauhallisena ja tyytyväisenä matkaansa.

V.

Sillävälin eleli Munksholman omistajatar onnellisessa tietämättömyydessä siitä vaarasta, mikä häntä lähestyi.

Taikkapa — onnellisenako? Saattoiko yleensä mainita tätä käsitettä yhdessä neiti Josefina Munkin kanssa? Ah ei, onnellinen hän ei ollut. Sillä jos onnea on olemassa, niin se asustaa kunkin omassa mielessä, ja neiti Josefinalla oli raaka ja tyly sielu. Vain hyvin harvoin pääsi aurinko sinne sisälle, ja silloin hän ei tahtonut itse sitä tunnustaa.

Muuten arveli ehkä yksi ja toinen, että hänelle oli ollut onni myötäinen — jopa tavattoman suuressa määrin.

Aikoinaan saadessaan sen tiedon, että hänestä oli tullut Munksholman omistajatar, hän asusti pienessä talossa Österbron osassa Kööpenhaminaa. Hän eli ruokavieraita pitämällä, söi margariinia ja käytti hansikkaita, joiden sormenpäät olivat auki. Lieneepä myöskin ollut joku juttu onnettomasta rakkaudesta… Sanalla sanoen, Josefina Munkia saattoi pitää elämän laitapuolelle joutuneena.

Ei ollut helppo sanoa, mitenkä oikeastaan oli. Hän oli aivan varmasti kerran ollut hauskannäköinen eikä suinkaan epämiellyttävä. Mutta me ihmiset olemme niin lyhytnäköisiä! Kun vastoinkäymiset tulevat, ei mieleemme juohdu tuon kaiken selväksi aiheeksi se, että sarja pieniä tilapäisiä asianhaaroja satuttautuu yhteen suututtamaan meitä. Jos joku tyhmyri tekee vararikon, ovat olosuhteet maailman kauppamarkkinoilla hänet siihen pakoittaneet. Jos joku pappi ei saa kuulijoita, niin häntä vastaan on kääntynyt ajanhenki, jonka kanssa hänen on kamppailtava jättiläismäisessä yksinäisyydessään. Jos joku neitonen ei saa miestä, niin yhteiskunnalliset olosuhteet ne estävät miehiä menemästä naimisiin.

Niin, toisinaan myöskin taivas itse kokoaa voimansa yksinomaan vain sitä varten, että voisi suututtaa pikkuihmisiä.

Neiti Josefinakin etsi syytä huonoon onneensa siitä, että elämä oli järjestynyt kehnolle kannalle. Hän oli köyhä, ja hän syytti siitä lakia, joka salli kaiken perheomaisuuden keräytyä muutamien harvojen käsiin. Hän oli pettynyt rakkaudessa — luonnollisesti sen vuoksi, että miehet olivat itserakkaita ja siveellisesti turmeltuneita, kuten koko ajan henki muutenkin kirjallisuuden ja alkoholin vaikutuksesta.

Hän ei kumminkaan ollut niitä, joissa tyytymättömyys puhkee julki. Katkeruus miessukupuolta kohtaan oli tehnyt hänestä naisliikkeen harrastajan, mutta hän ei kyhännyt mitään kirjoitelmia sanomalehtiin eikä pitänyt mitään esitelmiä. Ei ollut hän myöskään jäsen missään yhdistyksessä. Hän oli naisasian ajaja vain omissa pienissä huoneissaan Österbron kulmalla. Täällä istui hän ja kävi yrmeäksi, ryppyiseksi ja yksinäiseksi kuin vanha huuhkaja.

Ja kun hän sitten kohtalon oikusta äkkiä joutui tilanomistajaksi, oli jo myöhäistä; katkeruus oli häneen imeytynyt. Hän muutti äänensä vielä hieman voimakkaammaksi ja totutteli käyttämään karskia komennussävyä, joka täydellisesti lannisti jokaisen, ken vain oli hänestä riippuvainen. Vieraat pitivät häntä varsin mielenkiintoisanakin. Hän oli niitä, jotka voivat olla niin epämiellyttäviä, että jurous tuntuu vain naamarilta, jonka alle he koettavat peittää sydämensä hyvyyden.

Suurta tilaa johti hän aivan kuin se olisi ollut hänen piskuinen vanhanpiian-taloutensa Österbron kulmalla. Hän sekautui kaikkiin yksityisseikkoihin ja luonnollisestikin joutui petetyksi suuremmissa asioissa. Hän ei luottanut kehenkään palvelijoistaan, ei kehenkään muuhun paitsi tilanhoitajaan, joka oli ollut siellä jo kamariherran ajoista lähtien. Saattoi tapahtua, että hän nousi keskellä yötä katsomaan, paloiko lamppu renkituvassa.

Mutta yksi asia vaivasi varsinkin ensimäisinä vuosina hänen ajatuksiaan. Ja se oli kysymys, kelle tila joutuisi hänen kuollessaan.

Hänellä oli ainoastaan yksi sukulainen, sisarenpoika, mutta heidän välinsä olivat jo vuosia takaperin rikkoutuneet. Syynä oli se, että hän oli pettänyt suvun jalot perinnäistavat ja ruvennut käsityöläiseksi. Hän oli nimittänyt tätiänsä vanhaksi hermopotilaaksi; nyt oli hän seppämestarina eräässä pikkukaupungissa ja naimisissa entisen mestarinsa tyttären kanssa.

Ei luonnollisestikaan saattanut tulla kysymykseen, että tila ja omaisuus siirtyisivät hänelle, ja "vanha hermopotilas" tuumi kauvan testamentata kaikki hyväntekeväisyystarkoituksiin. Mutta sitten tuli hän muistaneeksi koko joukon ihmisiä, joiden kanssa hänen oli mahdoton sopia ja jotka silloin saisivat hyötyä tästä hänen teostaan, ja sepä tässä vielä puuttuisi.

Hän mietti tätä niin kauvan, että hän lopulta sai sappitaudin. Sappitauti oli syynä, että hän joutui kööpenhaminalaiseen sairaalaan, ja siellä häntä hoiti tohtori Möller.

Tohtori Möller oli ainoa ihminen, joka pitkään aikaan oli osoittanut tuolle katkeralle vanhallepiialle hiukan ystävällisyyttä, ja muuten oli hän mies, joka itsekin kyllä saattoi tarvita lähimäisen tukea. Hän oli leski, ja velkoja hänellä oli yli korvien. Nämä velat hän oli hankkinut antamalla nimensä takuuseen hyville ystäville. Hänellä oli pieni tytär, jonka epävarma tulevaisuus tuotti hänelle ainaisia huolia.

Tämän kuuli neiti Josefina ja sai päähänpiston.

"Teidän pitäisi antaa hänen tulla hiukan minun luokseni Munksholmaan", hän sanoi. "Olen usein ajatellut, että saattaisi olla hauskaa, jos talossa olisi nuori tyttönen."

Muutama päivä myöhemmin tapahtui Helga Möllerin tulo Munksholmaan.

Aluksi neiti Josefinan vieraana, sitten jonkunlaisena seuranaisena.

Niin valoisa oli tuon nuoren tytön hymy, niin helskyvä hänen naurunsa, että ei edes neiti Josefina saattanut sitä vastustaa. Helga Möller alkoi pian vetää vertoja tilanhoitaja Krappillekin neiti Josefinan vaikutusvaltaisena seuralaisena. Ja kumminkin oli Krapp aina tähän asti ollut ainoa ihminen, joka oli saattanut iloita hänen suosiostaan.

Paria vuotta myöhemmin otti neiti Munk Helgan ottolapsekseen ja määräsi hänet perijäkseen. Hän otti vastatakseen tohtori Möllerin veloista siten, että lupasi maksaa ne vähitellen muutamassa vuodessa, jos hän yhä edelleen oli tyytyväinen Helgaan.

Vain yhden ehdon hän pani tähän lupaukseen: Helga ei saanut mennä naimisiin. Ei koskaan! Niin pian kuin kasvatusäiti oli kuollut, oli hänen otettava nuori tyttö kasvatikseen, jonka tuli vuorostaan periä kaikki taas hänen jälkeensä — samoilla ehdoilla.

Näin piti Munksholman kulkea perintönä puhtaalta neitseeltä toiselle. Miesten saastuttavat kädet eivät saaneet koskaan kajota tähän omaisuuteen.

Tämän ehdon kuullessaan Helga hiukan miettivästi nyrpisti pientä pystynenäänsä. Sen jälkeen kun hän pari vuotta sitten oli ollut kihloissa erään kimnasistin kanssa, oli tosin hänen sydämensä ollut vapaa, mutta joka tapauksessa! Tämähän oli melkein samaa kuin mennä luostariin.

Kuitenkin: kun hän oli hieman ajatellut asiaa, myhäili hän valoisaa hymyänsä ja myöntyi.

Neiti Josefina oli niin voimakkaasti valaissut hänelle miessuvun alhaisuutta, että mahdollinen avioliitto tuollaisen pahantekijän kanssa vähitellen alkoi näyttäytyä hänelle hyvin epäilyttävässä valossa. Ja onnen kultakiilto houkutteli häntä.

Hänet sidottiin ankarilla velvollisuuksilla. Jos hän meni naimisiin, niin oli hän samassa hetkessä menettänyt perintöoikeutensa ja hänen isänsä sai itse selvittää velkansa niin hyvin kuin taisi.

Mutta tästä ehdosta ei saanut kukaan muu mitään tietää, paitsi kasvatusäiti, kasvattitytär sekä tilanhaltija Krapp, joka asiakirjan laati. Ei edes tohtori Möller saanut asiasta vihiä.

Täten tultiin siihen, että Helga Möller, jonka nimi tästä lähtien tuli olemaan Helga Munk ja jonka tuli sanoa neiti Josefinaa tädikseen, vannoi pysyvänsä naimattomana kuolemaansa saakka.

Hän taisteli urhokkaasti karkoittaakseen mielestään pois ne kevättunteet, jotka toisinaan hänet valtasivat ja tekivät hänet raskasmieliseksi. Ja kun hän ei koskaan tullut tavanneeksi nuoria miehiä ja vain harvoin nuoria tyttöjäkään, ei hänellä ollut mitään syytä kehittää naisellista miellyttämiskykyään. Hän sai jotakin miesmäistä tapoihinsa, ja hän käytti mielellään voimasanoja. Hän ratsasti hajareisin, poltteli pitkiä sikaareja ja kiroili kuin mies. Häntä nimitettiinkin paikkakunnalla "neiti Munkin pojaksi."

VI.

Petter Wittin ja Matts Brillen oli täytynyt nukkua huonekumppanuksina ensimäinen yönsä Skogstoftan kestikievarissa. Oli vain yksi ainoa yhden hengen huone vapaana, ja sen oli Mossgord itsellensä vallannut.

"Minä kuorsaan niin hirveästi", selitti hän. "Kerran, kun oleskelin Sveitsissä, joutui koko hotelli jaloilleen. Luultiin lumivyöryn uhkaavan, kunnes havaittiin, että jyty kuului minun huoneestani."

Matts oli ensimäinen riisuutuessa ja sänkyyn mennessä.

Mutta hän oli tuskin ennättänyt keikauttaa koipensa yli laidan ja vajota pielusmereen, ennenkuin hän ponnahti ylös karjuen.

"Sängyssä ei ole pohjaa", hän huusi, "minä putoan läpi! — Minä putoan läpi!"

Petter Witt tutki asiaa.

"Kyllä hiidessä, täällä on pohja. On vain hieman runsaammin makuuvaatteita kuin mihin sinä olet tottunut."

Ja lähemmin tarkasteltaessa kävi selville, että vuoteeseen kuului:

Yksi heinäalusta.

Yksi vieterialusta.

Yksi kova pohjapielus.

Yksi pehmeä pohjapielus.

Yksi paksu patja.

Yksi ohut patja.

Yksi jalkapielus.

Yksi jalka-alunen.

Yksi korokepielus.

Muutamia huopapeitteitä.

Yksi iso päänalunen.

Yksi pieni päänalunen sitä lajia, joka käpristyy kokoon ja muodostaa ulkonevia korvakkeita, kunnes nukkuja viimein johonkin aikaan yöstä sydäntyy sättimään vuoteen laatijaa, kohoutuu istualleen ja paiskaa alusensa sivulle, osaten luonnollisesti johonkin särkyvään ja sitten kirottuaan uinahtaen uudestaan.

Tämän selvittyä, oli Matts äkkiä nukahtanut.

Mutta kaikeksi onnettomuudeksi hän näki unta, että hän oli veturi, yksi tuon pienen paikallisradan hengenahdistusta potevista. Veturi oli rakastunut lentokoneeseen, joka kierteli ihan kohdalla yläilmoissa. Veturi oli aivan kuin hulluna rakkaudesta, se suhisi hyväillen ja käytti vääntökampiaan vinhalla vauhdilla, samalla kun se levitti ympärilleen tukehduttavaa vanhan juuston hajua. Ja paremmaksi selvyydeksi honotti Matts Brille kuten vilustuneet urut ja potki vimmatusti jalkapalloa pieluksilla.

Mutta lopulta tahtoi veturi itse olla lentokoneena, ja silloin pyörähti Matts sängystä aika jytinällä, ja Petter Wittin oli täytynyt pitkän aikaa olla polvillaan pelkässä paidassaan ja autella häntä keräämään sirpaleita vesikarahvista ja siihen kuuluvasta lasista, porsliinisesta kynttiläjalasta ja hänen kellonsa lasista, jotka tavarat kaikki olivat olleet hänen sänkynsä vieressä.

Seuraavana aamuna nousi Petter Witt aikaisin ylös.

Hän hiipi alas tarjoiluhuoneeseen. Siellä käyskeli piika siivoamassa.

Tämä aivan peljästyi nähdessään, että yksi vieraista oli jo jalkeilla.

Petter Wittin täytyi vedota kaikkeen herttaisuuteensa, ennenkuin sai

palvelijattaren hankkimaan hiukan kahvia ja purtavaa.

Kun immyt oli kumminkin varsin sievä, ei tässä tarvittu mitään suurta ponnistusta.

Oi kuinka ihana oli aamu!

Pihan ruohokentät kimmelsivät kasteessa kuin timanttimyymälä.

Savutorvista kohosi sauhu kohtisuoraan taivaalle.

Ulkohuoneen katolla käyskenteli kissa ja katseli lintuja ilmeellä, jonka piti näyttää viattomalta ja uneksivalta. Ja hämähäkit kehräsivät loistavaa silkkikudosta; sitten ne istuivat rakastuneina odotellen kärpäsiä, joiden kunniaksi tuo ilmava huntu kudottiin.

Kestikievarin isäntä näyttäytyi eräässä akkunassa. Hän oli puettu raidalliseen villapaitaan ja samallaisiin alushousuihin; aamuryypyn hiukaisu oli hänet ajanut ylös sängystä.

Petter Witt kysyi häneltä; kuinka pitkälti suunnilleen saattoi olla

Munksholmaan.

"Oh, se on varmaan niinkuin Pyöreästätornista pääsiäiseen", sanoi isäntä. "Mutta jos te kuljette läpi metsän, niin se ei ole niin kaukana, ja tie on, jos niin saan luvan sanoa, kurainen, jos sen voi löytää, mutta sitähän ei voi."

"Silloin en usko, että kuljen läpi metsän."

"Niin, voitte tehdä niinkuin tahdotte. Mutta silloin teette viisaimmin, jos poikkeette vasemmalle, kun tulette aidalle saakka, toisin sanoen — teidän tulee oikeastaan kääntyä oikealle. Ja aidan tunnette taas siitä, että siellä istuu kivitasku ja huipahuttelee pyrstöään."

"Kuulkaas nyt, sanokaa minulle, isäntä, kuinka monta tuikkua te olette näin aamutuimaan naukannut?"

"En ainoatakaan, mutta eilisiltana viisi."

"Lienee parasta, että menette ja otatte päivällislevon mitä pikimmin."

"Niin, mutta minun täytynee ensin syödä iltaista, vai kuinka? Hyvää huomenta — terveisiä kanalle!"

Ja isäntä meni sisään ryyppyä hakemaan. Kissa kehräsi, hämähäkit pitivät lemmenkujerrusta ensimäisten kärpästen kanssa.

Mutta Petter Witt asteli yli tuoksuvien niittyjen.

VII.

Hän oli heittäytynyt pitkäkseen niitylle alhaalla rannassa. Pieni puro kiemurteli notkeana kuin tarhakäärme ruohikon poikki. Se porisi ja kuiskaili niin iloisesti kuin sillä olisi ollut peräti tärkeä ja hauska salaisuus, jota se oli kovin halukas kertomaan.

Salaisuus sillä ehkä onkin, ajatteli Petter Witt. Eipä tiedä, mitä kauniita metsätaruja se onkaan kokenut ja vielä joutuu kokemaan.

Hän poimi kevätesikoita, punaisia ritarinkannuksia ja lemmikkejä, pisti ne napinläpeen, pani pystyyn maalaustelineen, asetti sille kankaan ja alkoi maalata. Aihe syntyi itsestään. Aivan vieressä juoksi puro erääseen salmen lahdelmaan. Toisella sivulla pistäysi niemi esiin, ja siellä kohosi Munksholman herraskartano tuuheiden pyökkien vartioimana. Ja kaiken tämän vehmauden keskestä nousi korkealle tornin huippu sinertävänä aamun autereessa.

Tuo on siis Matts Brillen linna, ajatteli Petter Witt. Se näyttää niin espanjalaiselta.

Espanjalaiselta! Niin, mutta eikö ilmalinna olekin sekä ranskan- että englanninkielellä "espanjalainen linna!" Chateaus d'Espagne! Castles in Spain.

Ja Petter Witt hyräili pikku laulelmaa:

"Ma uljaasta linnasta unta näin: eli aartehissa vain nainen ja kissa, ja kellari täynn' oli viinejäin — nuoruuteni kultalinnan näin.

Edestakaisin etelään ja pohjoiseen menin maailmalle, nyt taivasalle minut uuvutti etsintä pettyneen — jäi linnani etelään ja pohjoiseen.

Eteeni jo nous' usein loistossaan se linnani suuri, taas mahtava muuri unen virtaan vajosi varjonaan — oli loitolla linnani loistossaan.

Oli linnani rakettu Espanjaan, kesän aamuruskoon, unihaaveen uskoon, ikionnen rantahan rauhaisaan, — mun linnani kuului Espanjaan."

Niin, tuonpa satulinnan hän maalaa! Mitäpä se merkitsi, että vain kunnialliset tanskalaiset pyökit sitä ympäröivät? Kohotessaan tuolla ylhäällä, se katseli häntä niin julkeasti, että hän tunsi siirtyneensä siihen Sevillaan, jota hän ei ollut koskaan nähnyt. Hän tuijotti tummien silmien tulikehiin… hän kuuli kastanjettien napsahtelevan… hän tunsi suloisen ja juovuttavan viinin istuttavan salaisuuksiaan aivoihinsa…

Sittemmin kertoessaan ystävilleen näistä mielikuvista hän lisäsi, että ne olivat syntyneet hänen syventyessään taiteilijatehtäväänsä. Toiset olivat kumminkin niin ymmärtämättömiä, että väittivät hänen nukahtaneen ja nähneen unta tästä kaikesta.

Sen verran onkin varmaa, että hän äkkiä oli olevinaan härkätaistelussa. Toreadorilla oli Matts Brillen hahmo, hän taisteli jättiläismoisen teräväsarvisen härän kanssa, ja hänen luomensa hehkui kuin tulinen hiili. Joka hetki pisti härkä pitkät sarvensa hänen lävitsensä, mutta siitä hän ei välittänyt yhtään mitään. Hän ärsytteli vain yhä härkää keihäällään ja vannoi kyllä saavansa sen masennetuksi.

Petter Wittin herätti tästä unesta kiivas tuuppaus, kahina ja naisen kiljahdus. Sitten hän tunsi putoavansa syvälle, ja jotakin märkää roiskui hänen ympärillään. Härkä oli kai äkkiä päässyt tunkeutumaan pois arenalta ja syössyt katsojien joukkoon.

Mutta mitä tämä oli? Eikö hän todellakin nähnyt edessään sarvipäistä hirviötä, joka seisoi puuskuen aivan hänen kasvojaan vasten! Hän itse makasi seljällään purossa, ympärillä uiskentelivat hänen maalaustuolinsa, hänen maalaustelineensä, kankaansa, värilautasensa, siveltimensä ja värinsä, hänen päivänvarjostimensa, piippunysänsä ja hattunsa.

Hän parahti täyttä kurkkua: "härkä, härkä!" — kömpi puron toiselle rannalle ja aikoi paeta päätäpahkaa, pelastaakseen uusista hyökkäyksistä.

Mutta samassa helähti tytön ääni:

"Älkää ollenkaan peljätkö! Se on vain lehmä… Se säikähtyi, ja sitten… mutta tämähän on kauheata!… tämähän on ihan hirveätä…"

Witt katsahti hirviöön… Se oli todellakin lehmä. Se seisoi muljottaen häneen suurilla surumielisillä silmillään, ilmeisesti peräti kauhistuneena siitä Jerusalemin hävityksestä, minkä oli aiheuttanut, ja kykenemättömänä käsittämään, mitenkä se oli tapahtunut.

Mutta nyt kiintyi Wittin huomio nuoreen tyttöseen, jonka äänen hän oli kuullut.

Tämä oli ratsastusmatkalla. Hän istui miehen tavoin hevosen selässä, joka nelistäen kiiti niittyä pitkin. Hän oli puettu mustaan samettipukuun, jockeylakkiin, viittaan, väljiin housuihin ja kiiltonahkaisiin saappaihin. Hänestä itsestään sai Petter Witt aivan hätäisen kuvan: kaksi ruskeata palmikkoa, kirkkaat, siniset silmät, auringon paahtamissa ja hiukan pisamaisissa kasvoissa pieni varma nenä, vartalo rento ja täyteläinen.

Yhdellä hyppäyksellä antoi ratsastaja hevosensa loikata puron yli ja pudottausi sitten alas satulasta.

"Ei, enpä ole koskaan nähnyt moista", hän huudahti nauraen ja itkien. "Mitä nyt olenkaan saanut aikaan! Lähdin liikkeelle vain asteluttamaan hiukan Attilaa — seisotko siinä hiljaa, tyhmä hevonen! Se ei saa nähdyksi kauran hituakaan, heti pyrkimättä sitä pureksimaan — läksin vain antamaan Attilalle hiukan liikuntoa ja sain päähäni yrittää esteratsastusta. Minä annoin sen hypätä lammikon yli tuolla — mutta en nähnyt, että siellä seisoskeli muutamia lehmiä märehtimässä. Attila syöksi suoraan niiden joukkoon ja ne, hitto vieköön, täyttä laukkaa kaikille suunnille, — yksi niistä pillastui tänne niitylle, ja silloin… teidän on todellakin annettava anteeksi."

Viimeiset sanat puristausivat kuuluviin naurunpuuskasta, jota hänen oli mahdoton hillitä. Mutta Petter Witt ei ollut kovinkaan hilpeällä tuulella; hän hosui vettä, kädet olivat täynnä mutaa, ja panamahattu matkasi parhaillaan kiitävän puron mukana.

Nuori nainen näki sen.

"Mutta hyvä Jumala, teidän hattunne!" Ja siinä silmänräpäyksessä hän kiirehti sitä tavoittaman, laskeusi vatsalleen puron poikki ja onki sen ylös.

Hän pisti sen Wittin päähän niin likomärkänä kuin oli sen vedestä nostanut.

"On parasta, että saatte sen päähänne, muutoin voisitte vilustua."

Petter Witt oli ottanut yltään viitan ja kiersi siitä vettä.

"Tämä oli tosiaankin kerrassaan tukalaa", murisi hän, "kerrassaan tukalaa." Ja hän lisäsi jotakin pillastuvista hevosista ja hulluista ratsastajista; hän oli muka luullut olevansa Tanskassa eikä Etelä-Amerikan pampaskentillä.

Hänet keskeytti nuori nainen.

"On selvää, että minä korvaan teille kaiken, mitä teiltä on tärveltynyt. Tottahan toki sen teen! — Mitä olette kadottanut? — Värejä, kankaan — kalliita tauluja ehkä?"

Wittin ääni kävi hieman sävyisämmäksi.

"Ka, mitään korvaamatonta vahinkoa ei tässä liene sentään tullut… ne voidaan kyllä onkia uudelleen ylös."

Neitonen asettui jälleen samaan asentoon kuin aikaisemmin, kääri toisen hihansa ja alkoi koota purosta Wittin maalausvehkeitä.

Mutta tätä ei Petter Witt voinut rauhallisesti katsella. Hänpä siis neitosen viereen, ja niin makasivat he siinä molemmat ja onkivat väritötterön tuolta, märän kangaskappaleen täältä, kunnes Witt lopulta oli tietävinään, että pelastustyö oli suoritettu loppuun.

Witt oli nyt päässyt sovinnollisemmalle mielelle.

"Minä vain säikähdin niin julmasti", hän sanoi. "En ollut lähtenyt maalaamaan vesiväritaulua."

"Mutta teiltä on varmastikin hyvin paljon mennyt pilalle. Ja teidän hienot vaatteenne… lopultakaan ette saa yhtään häpeillä, vaan sanokaa, kuinka suureksi arvioitte vahingon. Nimeni on Helga Munk, minä asun tuolla ylhäällä."

Hän viittasi siintävään kartanontorniin, ja Petter Wittin silmät suurenivat. Hän oli siis Munksholman perijätär! Häneltä siis olivat Witt ja hänen matkatoverinsa tulleet omaisuutta riistämään.

"Mutta kuulkaahan", alotti neiti Munk jälleen. "Tepä ette saakaan nyt heti juosta tiehenne. Teidän on ehdottomasti saatettava minua kotiin, jäädäksenne aamiaiselle. Olen varma, että tilanhoitajalla on vaatekappaleita, jotka voitte lainata siksi aikaa kun omanne kuivavat. Niin pian kuin voitte jälleen ottaa ne yllenne, valjastamme hevosen vaunujen eteen ja kyyditsemme teidät kotiin. Te asutte luonnollisesti Skogstoftan kievaritalossa."

"Niin — mutta…" Witt epäröitsi suostua tarjoukseen. Toiselta puolen tämä oli kyllä erinomainen tilaisuus, hänen päästäkseen tutkimaan vihollisleiriä. Mutta toiselta puolen ei häntä ollenkaan miellyttänyt ottaa vastaan vieraanvaraisuutta näiltä naisilta, ollessaan vastapuolen palveluksessa.

"Älkää nyt yrittäkö mitään vastaväitteitä. Ellette tahdo ottaa vastaan tarjoustani, niin minun on uskottava, että te vieläkin olette minulle suutuksissanne. — Saatte kernaasti ratsastaa Attilalla, jos luulette voivanne sitä hallita. Se on tavattoman säyseä, mutta ollessaan hyvällä tuulella, kuten tänään, se voi saada mitä hullunkurisimpia päähänpistoja. Väliin se äkkiä äityy teutaroimaan ja potkimaan taaksepäin kuin järkensä menettänyt, ja silloin saattaa sen hillitseminen käydä hyvinkin työlääksi… Mutta, ihme ja kumma, mihin se nyt onkaan hävinnyt?"

"Luulenpa melkein, että se juoksee tuolla kaukana." Petter Witt osoitti pellolle, missä ruskea hevosenselkä näkyi liikkuvan korkean laihon sisässä.

"No, mutta katsokaapas tosiaankin… No niin, joku rengeistä saanee sen kiinni ja ottaa sen hoivaansa… Niin, minä en, ikävä kyllä, siis voikaan tarjota mitään ratsastustilaisuutta, herra…"

"Maisemamaalari Petter Witt."

"Vai niin, teidän nimenne on Witt? Niin, herra Witt, meidän pitänee näin ollen kävellä. Mutta aamiainen teidän on saatava. Tulkaa nyt, niin esittelen teidät tädilleni."

VIII.

"Krapp… hra Krapp!"

He olivat pistäytyneet tilanhoitajan asuntoon, joka oli herraskartanon siipirakennuksessa. Sisällä oli hyvin siroa: valkoiset, hieman liian usein pestyt akkunaverhot, koreat hyvin hoidetut ruukkukasvit ja häkissä kanarialintu. Olisi saattanut luulla, että täällä asui joku vanha neiti. Mikään ei muistuttanut miesväkeä; ei näkynyt piippuhyllyjä, ei metsästysvehkeitä.

Helga oli tullut sisälle kuin myrskytuuli ja tuonut mukanaan Petter Wittin. Hänen heleä äänensä kajahteli niin, että kanarialintu hypähti peljästyneenä korkealle. Vähän ajan perästä vastasi hiljainen ääni makuukamarista:

"Kyllä, neiti Helga, tulen heti."

"Saattepa nähdä hauskan kekkulin", sanoi Helga heidän odotellessaan. "Tehkäämmekin pikkuista pilaa hänelle. Teidän on oltava mitään huomaamatta ja myönnyttävä kaikkeen, mitä minä sanon."

Samassa ilmestyi tilanhoitaja Krapp huoneeseen. Hän oli todellakin ihmeellinen olento, pieni, leveä ja villainen. Ei ainoastaan hänen päänsä ollut peittynyt vaaleaan, villaiseen tukkaan ja samanlaiseen rehevään leukapartaan, vaan luonto oli istuttanut häneen pikku töyhtöjä kaikkialle, missä vain oli tilaa. Hänen kulmakarvansa olivat villaiset, korvista kasvoi villatukkoja, samoin sieramista. Hänen lyhyet, leveät kätensäkin olivat runsaalla karvaoraalla. Hänen sinisissä, hyväntahtoisissa koiransilmissään oli vähätuloisten ilme, ja puhuessaan hän useinkin tuntui kääntyvän itseensä pikku hymähdyksillä. Hän ei ollut viittäkymmentä vanhempi, mutta hänen hiljainen, vaatimaton olemuksensa sai hänet vaikuttamaan iäkkäämmältä.

"Ajatelkaas, Krapp", huusi Helga hänen korvaansa, "tämä herra on maisemamaalari Witt; olen korjannut hänet merestä."

"Hm, hm, mitä neiti Helga sanoo?"

"Sanon, että olen onkinut hänet merestä. Hän oli eräässä aluksessa, joka teki haaksirikon tuolla niemen luona. Koko väestö, johon kuului kahdeksan miestä, villakoira ja neekeri, hukkui heti. Hra Witt oli laivassa matkustajana; hän yksinään pelastui."

"Sehän oli kauhea onnettomuus."

"Mikä? Sekö, että herra Witt pelastui?"

"Ei, luonnollisesti, mutta että nuo toiset…"

"Niin, ja tiedättekö, mitenkä tämä onnettomuus tapahtui, Krapp?… Kapteeni oli saanut näkyviinsä tuollaisen linnunpelättimen, joita täti on teidän tahdostanne asettanut tuonne rantametsän laitaan. Hän luuli sitä merimerkiksi, ja niinpä — rauskis vain!"

Krapp oli karahtanut kasvoiltaan aivan tummanpunaiseksi.

"Silloin minun täytyy todellakin sanoa, että se oli kerrassaan välttämätöntä. Linnut tekivät niin tavatonta vahinkoa laihossa…"

"Oh, teidän tulisi hävetä, Krapp, kun idarratte lintuparoilta muutamaa jyväistä. Kuka sanoo, ettei niillä ole samaa oikeutta Jumalan lahjoihin kuin teillä ja minulla? Nyt näette seurauksen: puoli tusinaa ihmisiä on hukkunut, ja minä olin mennä samaa tietä. Tulen aivan rauhallisesti Attilalla ratsastaen, näen hra Wittin taistelevan aalloissa — ja molskis! minä mereen!"

"Helga-neiti ei kuitenkaan näytä kastuneelta." Hän katseli epäillen.

"Minä tietysti riisuin sukat ja kengät ja annoin sitten Attilan ottaa minut selkäänsä… oh, te tietysti olisitte mieluummin nähnyt, että sekä hra Witt että minä olisimme sinne jääneetkin. Kun minut olisi sitten kannettu kotiin kuolleena — sinisenä — vesi tiukkumassa kaikista huokosista — silloin olisitte kyllä oikein iloinnut työstänne."

Krapp oli käynyt aivan kalpeaksi, ja hänellä oli kyyneleet silmissä.

"Minä vakuutan teille, neiti Helga, että jos joutuisin kokemaan tuollaista, se olisi hm, hm, surullisin päivä elämässäni."

Hänet keskeytti helähtävä nauru.

"Hän uskoo sitä, taivas auttakoon minua, hän uskoo sitä!… Oi, kuinka rakastan teitä, hra Krapp, kun uskotte kaikki, mitä teille syötetään. Ei, hra Witt on vain pudonnut ojaan. Hän istui maalaamassa, ja Attilan säikähdyttämä vanha lehmä ryntäsi kaatamaan hänet ja hänen maalaustelineensä ja kaikki. Ja nyt on teidän lainattava hiukan kuivia vaatteita hänen pukeutuakseen, kunnes omat vaatteensa kuivaavat. Sitten tulette molemmat aamiaiselle, ja sen jälkeen ehkä herra Wittiä huvittaa nähdä vanhojen hammastikkujen kokoelmaa."

"Niin, olletikin ensimäinen löytö on arvokas", sanoi Krapp esitelmöivällä äänellä. "Jos aukaisette Fournsau'n kirjoittaman teoksen 'Historie des moeurs du XVIII siecle, tome 16' [18. vuosisadan tapojen historia] hm, hm, niin tapaatte 235. sivulta seuraavan lausunnon: 'Tästä tavattomasta hienostumisesta huolimatta puuttui siihen aikaan sellaisiakin välineitä, joiden nykyään katsotaan kuuluvan jokaisen välttämättömiin tarpeisiin. Kampojen ja hiusharjojen käytön tunsivat vain korkeimmat piirit, ja hampaiden hoito oli vielä aivan kehdossaan; sellainen koje kuin hammasharja oli hyvin vähän tunnettu, mutta hammastikku ei lainkaan.' Nyt olen minä kuitenkin huomannut…"

"Niin, kiitos, hyvä Krapp, mutta tällä hetkellä emme ole niin paljoa kiintyneet hammastikkuihin kuin siihen, että niille annetaan jotakin kaivettavaa. Sitäpaitsi hra Witt vilustuu tuossa seistessään. Nyt jätän herrat kahden kesken ja toivotan pikaista jälleennäkemistä — hyvästi siksi aikaa, hyvät herrat."

Petter Witt jäi yksikseen tilanhoitajan kanssa. Hänessä oli herännyt jonkunlainen epäluulo pientä, kumartelevaa herrasmiestä kohtaan. Hra Krappilla oli omituinen säyseä ja anteeksipyytävä hymy, joka näyttäysi tuuhean parran takaa, ja äsken, hänen kuullessaan Helgan tehneen hänestä pilaa, se levisi yli hänen kasvojensa, niin että hän muistutti janoista koiraa, joka irvistelee aurinkoa kohti. Tuolla tavoin hymyilevät ihmiset eivät ole minun mieleisiäni, ajatteli Petter Witt.

Krapp johti hänet makuukamariinsa.

"Minulla on muuan musta puku, hm, hm. Se ehkä sopisi hra maisemamaalarille varsin hyvin, vaikka me olemmekin hieman erilaiset varreltamme. Mutta ensin on meidän pakko hankkia muutamia alusvaatteita."

Petter Witt puki ylleen vaatteet. Takki oli musta, melkein papillista kuosia; lisäksi kuului pukuun mustat samettiliivit ja housupari, joka varmasti oli liian lyhyt tilanhoitajalle itselleenkin. (Ihmeellistä, ajatteli Petter Witt, tuntuupa siltä kuin muutamien ihmisten mielestä olisi siveellistä ja rehellistä kulkea liian lyhyissä housuissa.)

Petter Wittillä päättyi näiden housujen verhoava vaikutus heti polven alapuolelle; hihat ulottuivat hädin kyynärtaipeeseen saakka, ja liivit yrittivät turhaan yhtyä housun kauluriin.

Mutta sensijaan oli puvussa aivan ylenpalttisesti leveyttä. Se pullotti laskoksilla sekä edestä että takaa.

"Minä muistutan sirkustemppuilijaa", tuumi Petter Witt, kun hän tutki itseään kuvastimessa. "Mutta tähän saapi tyytyä, ja kannattaa olla hyvilläänkin."

Krapp tarkkasi hänen kasvojensa vaihettelevaa ilmettä tutkivin katsein.

"Luonnollisesti eivät nämä vaatteet ole sellaisia, joissa hra maisemamaalarin on tapana kulkea. Minähän olen jo pian vanha mies, hm, hm, joten yleensä pukeudun hiukan porvarillisesti ja vaatimattomasti."

"Oh, mikäpä tässä, hra Krapp! Vika ei ole niin suuresti teidän räätälinne kuin kaiken Luojan, jolta olemme saaneet niin erilaisen rakenteen. — Täällä on taskussa joku paperi. Kenties sitä ei kannata säilyttää."

Hän oli ottanut esiin kokoontaitetun paperin ja ojensi sen tilanhoitajalle, joka otti sen hätäisesti kiittäen ja laski kirjoituspöydälle. Hän oli käynyt aivan punaiseksi. Petteristä tuntui niinkuin tuossa paperissakin olisi ollut jotain villaista.

Kun nyt vain Matts saa laillisen omistusoikeutensa täytäntöön, silloin on tuon vanhan syntisen loppuhetki lyönyt. Niin, niin kyllä, ukkoseni. — Hän oli mutissut tämän puoliääneen mielensä keveydessä.

"Ei mitään kiittämistä", virkkoi vähäkuuloinen kohteliaasti kumartaen. "Onhan luonnollista, auttaa lähimäistänsä tapaturman kohdatessa. Nyt pyydän teitä vain suodaan minulle anteeksi, että hetkiseksi pistäydyn hiukan siistiytymään."

Hän katosi makuukamariin. Oven avautuessa tuulenpuuska lennähdytti lattialle paperin, jonka hän oli vastikään laskenut kirjoituspöydälle.

Petter Witt otti sen ylös ja aikoi panna takaisin pöydälle, mutta muutti sitten mieltään ja pisti sen taskuunsa.

En lue sitä, hän ajatteli, mutta olen varma, että siinä on jotakin metkua. Kun hän sitten kerran tapaa sen tämän taskusta ja muistaa minun niissä kulkeneen, saa hän edes pienen, terveellisen säikähdyksen. Ja sen suon hänelle kernaasti.

IX.

Heidän astuessaan metsästysmuistoilla koristettuun eteistupaan otti heidät vastaan ankara koiran haukunta. Iso, musta villakoira säntäsi heitä vastaan. Se kyyristyi kokoon kiukusta; näytti siltä kuin olisi iso musta villalankakerä kierinyt eteenpäin lattialla nopeasti kuin pikajuna.

"Rasmus! Rasmus!" — Helga ilmestyi arkihuoneesta; "makaamaan siinä!… Kas niin, no, no…! Älkää välittäkö siitä, pohjaltaan se on aivan säveä. Se on vain niin tunnollinen, että haukkuessaan panee koko sielunsa tehtävään. Mutta käykäähän nyt sisälle, niin esittelen teidät tädilleni."

"Mutta minä en ole oikein esitettävässä kunnossa."

"Kyllä vainkin, te näytätte ihan muhkealta. Voimmehan olla olevinamme naamiaisissa."

Avarassa, korkeassa arkihuoneessa, jonka kalustuksena oli vanhoja jykeviä huonekaluja ja jäykkiä perhetauluja, istui neiti Josefina kokoonkäpristyneenä ja villahuiviin kietoutuneena, ikäänkuin hän olisi mieluummin tahtonut piiloutua siihen menneeseen aikaan, joka huonetta hallitsi. Hän oli keskimittainen ja hieman koukussa; leveissä, hiukan veltoissa kasvoissa pisti ensimäisenä silmään iso kyömynenä.

"Kuulin, että olette pudonnut veteen", hän sanoi. "Niin, enkö ole sanonut, että kerran käy hullusti. Ihmiset eivät tahdo pysyä siellä, missä tie tai polku kulkee. Aina sitä pitää kiipeillä ja juoksennella vuoria ja mäkiä. Kukaan ei ajattele maaperän epävarmuutta. Olen ennustanut sen päättyvän siihen, että joku vielä putoo jokeen."

"Niin, mutta, täti hyvä, hra Witt ei kiipeillyt lainkaan. Minähän olen sanonut, että hän istui aivan rauhallisesti maalaamassa."

"Sen pahempi vielä. Mitäpä ei silloin voisikaan tapahtua, jos hän alkaisi kiipeillä kuin apina. Saattepa nähdä, että jos vielä kerran menettelette siten, te hukutte."

"Nyt, täti hyvä, arvelen, että meidän olisi annettava hra Wittille hieman aamiaista."

"No niin, suvaitkaa tulla. Me emme ole ryhtyneet minkäänlaisiin puuhiin, sillä meillä ei tavallisesti koskaan ole vieraita. Mutta te saatte kai syödyksi sianlihaa."

He menivät ruokailuhuoneeseen. Iso vadillinen kyljyksiä höyrysi pöydällä.

"Mitä tämä merkitsee, kuka määräsi vasikanlihan käytettäväksi?"

"Minä käskin, täti hyvä. Arvelin hra Wittin tarvitsevan hiukan hyvää lämmintä ruokaa."

"Niin, sinähän aina teet mielesi mukaan. — Sen olisi muuten oikeastaan pitänyt jäädä meille päivälliseksi. Nyt en tiedä, mitä siksi saadaan. — Mitä te muuten hommailette? Minusta tuntui Helga sanoneen, että te maalaatte."

"Niin, teidän armonne, minä olen maisemamaalari."

"En ole mikään teidän armonne. — Vai niin, te olette maisemamaalari?

Sanonpa teille, että minun mielestäni nykyään tuhritaan pelkkää roskaa.

Eihän edes voi nähdä, mitä tuollaisen maalauksen on määrä esittää."

"Taiteessahan kaikki riippuu taiteilijan persoonallisuudesta."

"Persoonallisuudesta? Jopa nyt jotakin! Mutta nähkääs, minun kantani on se, että kun maksan jostakin taulusta, niin minä tahdon, että sen tulee myöskin olla jonkin näköinen."

"Tilanomistajatar ostaa kai paljonkin tauluja?"

"En, sepä vielä puuttuisi."

Hän selvitteli yhä mielipiteitänsä taiteesta. Lopulta Petter Witt närkästyi.

"Niin", hän sanoi, "saatan oikeastaan varsin hyvin ymmärtää, että ihmiset voivat käydä kärsimättömiksi, kun he eivät kykene erottamaan, esittääkö taulu tyrskyjä auringon noustessa, vaiko punamulta-astiaa. Senvuoksi olenkin minä ottanut käytäntöön sen tavan, että kiinnitän tauluihin pieniä lappuja, joihin on kirjoitettuna esimerkiksi näin: näköala naurispellosta, taustalla pyökkimetsä, oikealla osuusmeijerin savupiippu. Polkua pitkin saapuu meijerikkö uudessa pyhäpuvussaan."

"Kas, sepä ei ole hullumpaa. Sietäisi vain selitellä enemmänkin!"

"Vielä parempi olisi ehkä, jos me taidemaalarit voisimme sopia siitä, että käyttäisimme samoja värejä samoihin esineihin. Joka kerta kun meidän esimerkiksi olisi maalattava kuusi, ottaisimme me värin tuosta pöntöstä, ja kun meidän taas olisi maalattava kasvismaa, niin pistäisimme siveltimemme toiseen pönttöön. Yleisö voisi itse valita värit, ennenkuin me alkaisimme taulua maalata."

"Vai niin, te teette pilaa minusta, huomaan minä! Teidän ijällänne pitäisi muuten kuunnella, kun vanha ymmärtäväinen väki puhuu."

Oli rajuilma nousemassa. Mutta hra Krapp, joka koko keskustelusta oli ymmärtänyt vain niin paljon, että oli kysymys taiteesta, esti sen. Hän virkkoi äkkiä lempeästi hymyillen:

"Niin, minäkin pidän paljon tauluista. Varsinkin vanhemmalla ijällä, hm, hm, kun ihminen ei paljoakaan liiku mukana elämässä, ne tuntuvat ihan siunaukselta. Ne ikäänkuin tuovat luonnon ihailtavaksi seinien sisällä."

"Oh, hän on oikea vanha suunsoittaja", huudahti neiti Josefina, ja tilanhoitaja vastasi:

"Eipä toki, kiitän, hm, hm, nyt otan vain pienen juustovoileivän lisää."

Ei ollut kovinkaan helppo pitää keskustelua vireillä. Mieliala oli hiukan repeytynyt, kuten Petter Witt lausui. Ja niin pian kuin kävi sopivaksi, hän huomautti, että häntä sanomattomasti huvittaisi nähdä tuota kuuluisaa hammastikkukokoelmaa.

Tilanhoitaja ei väsynyt selittelemään. Hän piti erityisen esitelmän joka numerosta. Hänen haastelunsa oli pikku sivistyshistoria entisen ajan ihmisistä ja asioista.

Mutta Petter Witt kuunteli enemmän niitä lyhyitä huomautuksia, joilla

Helga keskeytteli tätä tieteellisyyttä.

Lopulta he joutuivat taaksepäin niihin aikoihin, jolloin ei ollut mitään hammastikkuja. "Renessanssin rikkaiden ja varakkaiden herrojen ja naisten elämässä", sanoi Krapp, "ei puhtaus voinut olla suinkaan korkealla kannalla. Hiukset pantiin kyllä siroihin kierteisiin ja kyhmyihin, mutta nuo ihmiset olivat kuin valkaistut haudat. Varmastikin on heidän helmivalkeiden hampaittensa raoissa ollut paljon vanhaa ja tympäisevää ruuanjätettä."

"Helmivalkeat hampaat lienevät kuitenkin houkutelleet suudelmia", tokaisi Petter Witt ja katsahti Helgaan.

Mutta Helga punastui ja vastasi lyhyesti: "Tarvitseeko muka välttämättömästi suudella?" niin torjuvalla äänellä, että Witt tuumi: heipä vain, enhän ole sanonut, että tässä oli kysymys meistä kahdesta.

Sitten lähtivät he puistoon ja pistäytyivät lopulta talliin, missä Helga tunsi jokaisen hevosen ja meni useimman pilttuuseen, mainiten niitä nimeltään. Ja Petter Witt kuunteli hänen raikasta, hyväilevää ääntään, ja hän toivoi saavansa kulkea täällä koko päivän, kuunnellakseen sitä sydämensä virkistykseksi.

Lopulta täytyi hänen kumminkin lähteä. He tulivat arkihuoneeseen, hänen sanoakseen hyvästi neiti Josefinalle.

"Teidän vaatteenne eivät ole vielä kyllin kuivat", sanoi Helga, "mutta tehän voitte ottaa vaipan Krappin pyhätamineiden päälle, ja me voimme lähettää omanne sitten illalla majataloon. Nyt annan valjastaa Attilan, ja minä kyyditsen teidät Skogstoftaan."

"Jos kyyditsemistä tarvitaan, niin sen voi Jöns Petter tehdä", sanoi neiti Josefina. "Sinua ja Attilaa ei voi lähettää, te olette yhtä hulluja molemmat Lopuksi vielä katkaisette niskanne."

"Minunhan syytäni oli, että hra Witt joutui puroon; senvuoksi tahdon minä myöskin viedä hänet kotiinsa vahingoittumattomana."

"Silloin on joka tapauksessa Hans valjastettava vaunujen eteen. Attilaa sinä et saa. Minä en tahdo tietää mitään ruumiintarkastuksista ja hautauksista tai että täällä juostaisiin kuulustelemassa ja pöytäkirjoja, pitämässä."

Hans osoittausi jo melkoisesti elähtäneeksi nelijalkaiseksi, joka liian helpoilla päivillä ja liikanaisessa vapaudessa olleena oli kerrassaan menettänyt velvollisuudentuntonsa. Jo ponnistautuessaan pihan yli valjastettavaksi se rasittui siinä määrin, että leveitä hikijuovia läikkyi sen pakahtuvilla kupeilla.

Helga maiskautteli kieltänsä, äänsi: tkah — tkah! ja läiskytteli ruoskalla. Mutta se ei vaikuttanut vähintäkään Hansiin. Se seisoi ja katseli kohti taivasta ajatuksiinsa vaipuneena. Se tuntui tuumivan kauan ja vakavasti, ennustiko pieni, harmaa pilvenhattara tuolla ladon yläpuolella sadetta vai menisikö se mahdollisesti ohi. Perusteellisesti aprikoittuaan tätä seikkaa se kuolasi ja ajatteli näköjään lähteä laskeutumaan päivällislevolle. Joka tapauksessa se astui vaunut perässään pihan keskellä olevalle ruohokentälle aivan kuin etsiäkseen sieltä itselleen sopivaa makuupaikkaa.

Mutta nyt kävi Helga kärsimättömäksi, ja ruoskansiima joka tähän asti oli vain vinkunut ilmassa, sattui Hansin lihavaan selkään?

Hans käänsi päätään ja katsoi häneen kuin olisi tahtonut sanoa: "sitäpä en tosiaankaan olisi sinusta uskonut", jonka jälkeen se yhä valmisteli lepohetkeään.

Mutta kun lyönnit jatkuivat ja nyt myöskin tuli ruoskan varsi käytäntöön, huomasi Hans, että hänen oli alistuttava ylivoimaan.

Tällä hevosyksilöllä oli kuitenkin erittäin laaja sisäinen elämä. Ja sellainen tehtävä kuin vaunujen vetäminen ei pitkääkään aikaa voinut sen ajatuksia kiinnittää. Toisinaan se vaipui tuumimaan jotakuta tärkeätä ongelmaa. Silloin se pysähtyi, sieppasi ruohotukon suuhunsa ja tuijotti ilmaan, ja jälleen lähtiessään liikkeelle se tempausi lyhyeen laukkaan. Se oli itse keksinyt tämän tavan. Se ei nähtävästi olisi muuta toivonut kuin saada heittäytyä pitkäkseen, eikä se juossut sen nopeammin kuin että lehmä levollisesti kulkien olisi helposti voinut pysyä mukana.

X.

Mutta Helgalla ei tuntunutkaan olevan suurempaa kiirettä. Sillä päästyään peräti hetkellisiin tuloksiin ensimäisissä yrityksissään hän jätti Hansin omille oloilleen. Hän ja Petter Witt istuivat pakisten kaikesta mahdollisesta.

Nyt he olivat saapuneet metsään. Vaunut vierivät hitaasti ja suruttomasti eteenpäin, isot laiskat kärpäset surisivat peljästyneinä ylös maasta, ja huomatessaan Hansin lihavan ruumiin ne hurmautuneina syöksyivät suuremmoiselle juhla-aterialle, joka niille näin odottamatta tarjottiin.

Hans-parka huiskutteli epätoivoissaan häntäänsä, mutta nuo kaksi nuorta ihmistä eivät välittäneet hänen kärsimyksistään. Heidän sydämeensä tulvi vaikutelmia metsän solakkain ja viileiden pyökkien juhlatunnelmasta. He olivat yhtäkkiä käyneet harvapuheisiksi, Helga varsinkin. Mutta siitä huolimatta tuntuivat heidän ajatuksensa askartelevan toisissaan, ja ainakaan ei heiltä liiennyt mitään huomaavaisuutta vanhalle lihavalle hevoselle, joka taisteli kirottujen kärpästen kanssa.

Petter Witt sai keskustelun jälleen käyntiin. Hän oli istunut ajatellen sitä merkillistä seikkaa, että hänen päämääränään oli auttaa Matts-ystäväänsä riistämään tämä nuori tyttö irti siitä rikkaasta kehyksestä, jonka vanha herraskartano, sen puisto ja metsät loivat hänen raikkaalle kauneudelleen. Nyt oli hänen hankittava varmuus siitä, oliko tämän sydän kiintynyt kaikkeen tähän, vai olisiko tappio tälle yhdentekevä. Hän kääntyi Helga-neitiin ja virkkoi:

"Kaunista metsää! Se kuuluu kai Munksholmaan?"

"Niin", myönsi Helga, "kaikki kuuluu Munksholmaan. Metsä täällä, ja viljavainiot aina toiselle puolen Skogstoftaa."

Mutta hänen äänessään ei sointunut mitään iloa.

"Te olette onnellinen ihminen, neiti Munk. Mutta siitä huolimatta en tiedä, kadehdinko teitä."

"Ihmisen ei sovi koskaan toista kadehtia."

"Ei, mutta — minä en edes tiedä, vaihtaisinko osaani teidän kanssanne."

"Miksikä ette? Te sanotte tuon aivan niinkuin te halveksisitte kaikkea tätä. Minun mielestäni on ihanaa olla rikas."

"On monenlaista rikkautta. Te olette tilan perillinen, — mainion tilan ja ehkä vielä loistavan omaisuuden, mutta minä olen koko maailman perijä!"

"Ne ovat suuria sanoja, hra Witt."

"Niin, sitä ei voi kieltää. Mutta ettekö ole huomannut, että me taiteilijat olemme aina äärettömän itseluuloisia? Meidän itseluottamuksellamme ei ole minkäänlaisia saavutuskyvyn rajoja."

"Oh, minun mielestäni on hyvinkin selviä rajoja — ainakin osalle taiteilijoita."

"Ei oikeille. Taiteilijan tulee näyttää muille ihmisille, kuinka rikasta ja suurta elämä on — niin, ja myöskin kuinka vaikeata on elää! Kuinka voisi hän silloin asettaa itselleen mitään rajoja."

Helga läiskäytti ruoskansiiman Hansin selkään.

"Mutta minä en ole mikään taiteilija. Minulla ei ole mitään näytettävää kanssaihmisilleni, minä tahdon vain mielelläni saada elämältä niin paljon kuin mahdollista, ja minä inhoan köyhyyttä. Minä olen nähnyt, kuinka se on kuluttanut kunnon isäni ja tehnyt hänen olemassaolonsa ilottomaksi. Minä tiedän, että se tekee mielen raskaaksi ja elämän harmaaksi. Koettakaa te tehdä se kauniimmaksi niille, joilla on varaa välittää taiteesta. Minä ehkä voin sen tehdä keveämmäksi muutamille köyhille raukoille, joilla ei ole vaatteita ruumiinsa verhoamiseksi eikä mitään vatsansa täytteeksi! Katsokaa, senvuoksi on ihana omistaa rahoja! Ja senvuoksi olen minä iloinen ja kiitollinen, kun olen niitä saanut."

Hän oli puhunut niin kiivaasti, että kyyneleet puhkesivat esiin hänen silmistään, ja oli aivan luonnollista, että Petter Witt laski kätensä hänen käsivarrelleen, vastatessaan:

"Hyvä neiti Munk, käsitän kyllä varsin hyvin, mitä te tarkoitatte. Mutta minä en usko ihmisen voivan tehdä mitään todellista hyvää — ja siellä, missä sitä parhaiten tarvitaan — ellei hän omassa elämässään ole oppinut tuntemaan rakkautta. Niin, minä tarkoitan sitä ikivanhaa, mieletöntä rakkautta sellaiseen yksilöön, jonka me asetamme kaikkia muita ylemmäksi! Siitä lähteestä johtuu lempeys koko ihmiskuntaa kohtaan. Ja senvuoksi ei olekaan alotettava elämäänsä ryömimällä uunin nurkkaan eikä annettava itseänsä ravita muiden ansaitsemilla rahoilla. Ei, ihmisen on mentävä ulos maailmaan! Ihmisen tulee kokea leipänsä suolaantumista kyynelillä, muutoin hän ei tunne taivaallisia voimia… Mutta nyt olette ehkä suutuksissanne minulle…?"

"En, enpä tosiaankaan — mutta — tehän nyt olette pian perillä?"

Hän oli pysäyttänyt Hansin, joka heti alkoi riipiä seljapensaan lehtiä ja kukkia. Hänen äänensä värähteli hiukan.

"Ja te aiotte jättää minut tähän? Te olette joka tapauksessa vihoissanne minulle."

"En en suinkaan, mutta… minä en mielelläni tahdo ajaa majataloon saakka — ihmiset katselevat — ja täti…"

Ei olekaan monta, joille niin vastenmielisesti soisin mielipahaa kuin teille, sen sanon, vaikka nyt olemme toisemme tunteneet vasta yhden päivän. Mutta saanen kai luvan sanoa: näkemiin?

"Kyllä, — toivoakseni — mutta me elämme niin itseemme sulkeutuneina, ja tätiä ei ole helppo…"

"No, antakaamme sitten kohtalon ratkaista asia. Ja minä sanon teille vain hyvästi, neiti Munk — ja kiitos tästä päivästä!"

"Kiitos itsellenne, hra Witt, ja hyvästi!"

Helga käänsi Hansin takaisin, ja tämä hölkytteli pois. Mutta Petter Witt jäi paikalleen ihmeissään ja hieman nuorena sydämeltään, ja katsoi ja katsoi, kunnes sekä hevonen että vaunut hävisivät metsän hämärään.

Silloin tuli Witt katsahtaneeksi itseensä ja muisti, että hän seisoi keskellä maantietä pukeutuneena tilanhoitaja Krappin mustaan vaateparteen, jossa housut olivat liian lyhyet ja liivit kohousivat ylös, ja sitäpaitsi päällystakin asemasta kietoutuneena matkavaippaan.

Tässä asussa hän asteli kievaritaloon.

Samana iltana ilmestyi muuan poika Munksholmasta ja toi hänen pukunsa ja maalausvehkeensä. Witt istui teepöydän ääressä, kun poika saapui, jonka vuoksi hän pyysi tätä viemään tavarat huoneeseensa ja ottamaan niiden sijaan tilanhoitajan vaatteet.

Tullessaan sitten omaan huoneeseensa hän näki, että poika oli tyhjentänyt Krappin puvun taskut ja pistänyt niiden sisällön pöydälle. Joukossa oli pari pientä esinettä, jotka todellakin kuuluivat Petter Wittille, ja myöskin se salaperäinen lappunen, jonka hän oli ottanut lattialta tuulen puhaltamana.

Petter Witt pisti sen kirjekuoreen ja kätki matkalaukkuunsa.

Jo kolmannen kerran tänään tuo kohtalo sen minun käsiini, ajatteli hän. Näyttää siltä kuin tässä olisi joku tarkoitus. Olkoon nyt tuolla niin kauan, kunnes tapaan tilanhoitajan.

Mutta kotonansa Munksholmassa kulki tilanhaltija Krapp etsien ja etsien.

Missähän se onkaan? Voin panna pääni pantiksi, että minä laskin paperin kirjoituspöydälle… tuulenhenkäys lienee sen puhaltanut alas… entä jos Helga saa sen nähdäkseen! Mitähän hän silloin ajattelee minusta raukasta?

XI.

Ensimäiset päivät kuluivat Skogstoftan majatalossa toimettomuudessa. Bertil Mossgord vietti enimmäkseen päivät pitkät puutarhan ainoassa riippumatossa. Matts Brille istui vieressä ja pohtien, miten alottaisi sotaretkensä. Petter Witt harhaili ympäristössä aiheita haeskelemassa.

"On valmistauduttava tuohon suureen työhön", sanoi Mossgord, — "itseensäsyventymisen ja whiskyn avulla."

"Seutu lienee hyvin kaunista, pitäisi nähdä sitä."

Mossgord käänsi hitaasti päätään ja katsoi ihmeissään häneen.

"Minun käsitykseni mukaan on tuo niin sanottu luonnonkauneus keksitty vain sitä varten, että rikollisesti tehtäisiin elämä happamaksi ihmisille, jotka muuten voisivat elää levossa ja huolettomina. Eihän ole, jumal'avita, ainoatakaan kunnollista ravintolaa maaseudulla, lähitienoon ylpeilemättä jostakusta suuresta nähtävyydestä. Ja paneppa merkille, kaikki nuo vesilammet ja pyökkipuistikot, joiden verrattomuutta on ylistelty, ovat aina puolen tai kokonaisen penikulman päässä. Marssit sinne läähättäen kuin pikajunan veturi. Tai istut kantotuolissa ja annat huonosti kasvatettujen mukuloiden potkia jalkojasi. Ja minkä vuoksi? — Saadaksesi lopulta hikeä valuen katsella jotakin moskaa ja uskotella itsellesi ja muille älyttömille, että siitä todella nautit ja että sinulla on hauskaa."

"Niin, mutta — niin, mutta, kun minä nyt kerran tulen tämän herraskartanon omistajaksi, niin tuleehan minun hieman tuntea seutua. Minun on myöskin pakko perehtyä maanviljelykseen. Nykyään en osaisi eroittaa nauriita kaalista."

"Tuo on vanhentunut ajatuskanta, että maanviljelijä muka tarvitsee kaikkea tuollaista kuollutta tietoa. Ei, maanviljelijän tulee kulkea kädet taskussa ja tirkistellä taivasta kohti katseella, joka on samanlainen kuin sairaalla krokotiililla kuun paisteessa, ja sanoa, että näyttää niinkuin tulisi sade, ja juuri nyt kun hänen pitäisi saada lanta kotiin vedetyksi tai kun lampaat saavat penikoita. Ja hänen täytyy osata pelata nakkia ja marjaasia korteilla, jotka liimautuvat toisiinsa kiinni ahkerasta käytöstä, ja sitten täytyy hänen kyetä juomaan puolikas punssia tyhjään vatsaan. Tuo toinen — että tulisi tuntea viljalajit toisistaan tai nähdä hevosesta, onko se soimenpureksija tai pillikeuhkoinen taikka vauhko — sellainen oli kyllä tarpeellista ennen vanhaan. Nyt on meillä tietääkseni maanviljelysneuvojat ja muut sellaiset. — Mutta enpäs tässä turhaan innostu. Nyt on aamiaisaika, ja on parasta järjestää aina niin, että on täydessä henkisessä ja ruumiillisessa hyvinvoinnissa aterialla ollessaan."

Aamiaispöydässä osoittikin Mossgord kerrassaan suuremmeistä sotaherran taitoa. Yhdellä ainoalla salamannopealla silmäyksellä hän oli saanut täyden kuvan pöydästä ja tehnyt sotasuunnitelmansa. Hän näki, että savustetut lohipalat olivat helposti voitettavissa. Oli vain puoleksi niin monta viipaletta kuin pöytävieraita oli. Ja mitä ankeriashyytelöön tuli, niin se ei varmasti koskaan ennättäisi häneen saakka. Hän huomasi myöskin, että kolme paistettua munaa pöydän toisessa päässä neitseellisessä yksinäisyydessään uneksi yhtymyksestä kinkun kanssa, jota varten ne olivat määrätyt. Kun näki hänen iskevän loheen, samalla kun hän sai paistetut munat kiertoliikkeeseen, ottaen myöskin rohkealla rynnäköllä ankeriashyytelön naapurinsa käsistä, joka juuri odotteli saavansa sitä tarjota rinnallaan istuvalle naiselle — se oli kuin olisi saanut nähdä Napoleonin lyövän yhden sotajoukon, kääntyäkseen heti toista vastaan, voittavan myöskin sen ja sitten salaman nopeudella heittäytyvän kolmannen kimppuun. Mossgord oli syömätaituri. Vuosikausien uutteralla harjoittelulla oli hänen vatsalaukkunsa kehittynyt siinä määrin joustavaksi, että sen talteen mahtui tavattomat määrät ruoka-aineita, jotka olisivat halkaisseet vähemmin tottuneen vatsan. — Aterialta päästyään hän viipymättä heittäytyi uudelleen riippumattoon. Hänen vieressään oli whiskypullo. Suupielessä riippui iso karkeatekoinen havannasikaari. Hän joi lasistaan kaksi siemausta, levitti sitten nenäliinan kasvojensa peitteeksi ja vaipui syviin mietteisiin.

"Tekee mieli muistella, mitä kaikkea on syönyt."

Matts Brille alkoi käydä kärsimättömäksi. Hän oli kerännyt tarkkoja tietoja päärakennuksesta, Munksholman viljelyksistä, maan laadusta, karja kannasta, palvelijoista sekä siitä, kuinka paljon meijeristä saatiin voita, ja häntä kiusasivat nyt ajatukset, kuinka hän saattaisi tätä kaikkea hoidella, sitten kun ne joutuivat hänen haltuunsa. Uhraisiko hän enemmän maanviljelykseen vaiko karjanhoitoon? Olisiko edullista ryhtyä pitämään sikoja vai pitäisikö kenties perustaa raakasokeritehdas?

"Minähän en voi mitään päättää varmasti", hän valitteli, "ennenkuin itse pääsen tuonne ja saan nähdä kaikki. Sinun sietäisi syödä hiukan vähemmän, Mossgord. Tuollainen ahmiminen laimentaa toimintakykyä."

"Kievarinisäntä on ollut usein hyvässä hiprakassa viime aikoina. Kolmasti päivässä — se on hänen pikku ohjelmansa. Senvuoksi kuormittaa hän aamiaispöytänsä harvinaisen ja liikuttavan puolustelevasti. En voi kohdella mies-parkaa niin kovasydämisesti, että hylkisin tuollaista huomaavaisuutta."

"Ja minun on siis odotettava, kunnes hänen sopii lopettaa juopottelunsa. Hiisi vieköön, enköhän tarjoa hänelle jotakin prosenttia, jotta hän kiirehtisi. Ei ole ketään, johon voisin luottaa! Petter Witt esimerkiksi, mitä hän hommailee? Häntähän ei näy koskaan."

Niin, mitä teki Petter Witt? Hän ei ollut puhunut matkatovereilleen mitään käynnistään Munksholmassa, mutta jos he olisivat häntä vakoilleet, olisivat he saaneet nähdä, että hän asteli joka päivä herraskartanoon päin.

Hän saattoi istua tuntikausia maalaustelineensä ja kankaansa takana.

Mutta hän ei maalannut, ei ainakaan mitään mainitsemisen arvoista.

Metsän linnut lentelivät hänen ympärillään. Ne hyppelivät oksalta oksalle, panivat untuvapäänsä kallelleen ja katselivat häntä viisailla, pyöreillä kivihiilisilmillään.

"Piip, piip, mikä on tuo jättiläinen? Piip, piip, mitähän tuo täällä istuskelee, hänhän ei tee mitään? Piip, piip, mitähän tuommoisiin ihmisaivoihin mahtuu?"

Niin, herra tietäköön. Petter Witt tiesi itse varsin hyvin, että hän esiintyi kummallisesti ja järjettömästi. Hän istui tuolla metsän sisässä useita tunteja joka päivä, tavoittaen näkyviinsä erästä vaaleata pukua.

Vaaleata pukua, joka eräänä päivänä oli välähtänyt hänen katseensa ohi harmaiden pyökkirunkojen välissä ja jonka hän toivoi alati tulevan takaisin.

Toisinaan luulikin hän näkevänsä siitä vilahduksen. Silloin hän saattoi lyödä telineensä ja maalilaatikkonsa kokoon ja lähteä sitä takaa ajamaan, ja hän pikemmin juoksi kuin käveli, hän tunki orjantappurapensaisiin, repien kätensä veriin, ja hän uskaltausi mättäille, missä maa keinui jalkain alla ja ruskea sohjo lotisi kengissä.

Mutta vain yhden kerran hänen onnistui nähdä se vaalea puku.

Se tapahtui eräänä päivänä auringon ollessa laskemaisillaan, kun hän asteli tietä pitkin ja oli jo jättänyt kaiken toivon. Silloin näki hän sen tulevan poikki tien niin läheltä, että sen kantajan oli mahdoton kulkea hänen ohitseen häntä huomaamatta. Hän kiiruhti paikalle, mutta perille päästessään hän ei tavannut siellä ketään. Ja puun latvassa istui metsäkyyhkynen kuhertaen vahingoniloisena.

XII.

Kievarin isäntä oli lopettanut juopottelunsa. Hän kuljeskeli nyt hätäräsilmäisenä ja itkeä tihrusteli, lihaansa ja aamiaispöytää kiduttaen.

Mossgord ilmoitti olevansa valmis ryhtymään asioihin. Kysyttäessä vastasi Petter Witt, että hän oli odottanut koko ajan.

Matts Brille oli sensijaan joutunut onnettomuuteen, — hän oli rakastunut.

Rakastunut juuri nyt, kun ratkaistavana oli tehtävä, joka vaati kylmää järkeä, lujia hermoja, täydellistä itsehillintää! Ah — juuri hän, joka viime rakkauspulastansa — seitsemännestätoista — suoriuduttuaan oli vakuuttanut, että hänen eroottinen tunteensa oli nyt loppuunkulunut, hänen sydämensä kuin kaskimaa.

Hänen hellyytensä esine oli tällä kertaa neiti Tuttan Matthisen, muuan nuori, jonkun verran kalvetustautinen nainen, jolla oli hiukan liian pieni nenä, liian pitkä ylähuuli, hieman liian suuret hampaat ja paljonlaisesti alaleukaa. Hän oli saippuatehtailijan tytär, tuntui jossain määrin varakkaalta ja oleksi Skogstoftan majatalossa tädin kaitsemana, osittain päästäkseen kalvetustaudistaan, osittain unohtaakseen erään meriväen luutnantin.

Neiti Tuttan oli hyvin runollinen luonteeltaan, ja Matts Brille sepitti runoja otsansa hiessä. Enimmäkseen kuitenkin suorasanaisia runoja. Loppusointujen keksiminen puristi runoilijan tunteita kuin kureliivinä.

Niinpä löysi neiti Tuttan Matthisen eräänä päivänä seuraavan runon pistettynä ovensa avaimenreikään.

Pöydän ääressä näin minä sinut —

ääressä ruuan proosan —

puremassa valkeilla hampaillasi

tomaatti- ja munaa voileipää.

Ja nostit korallihuulillesi

lasissa pilsner-juomaa.

Tuona hetkenä toivotin minä —

oi sinä, jota salassa lemmin —

ah oisinpa ollut se voileipä,

taikkapa tomaatti, vaikkapa muna,

tai edes lasina

pilsner-juoman kantaja…

— — — — —

Mutta se minä en ole.

— — — — —

Ei, se minä en ole.

Siksipä aattelen:

jospa saisin nähdä sun —

en ruokapöydässä,

vaan keskellä ruusujen —

ruusujen — ruusujen —

ja aina nähdä sinut

ijankaikkisesti,

kunnes ruusuista tuoksuu kuolema,

ja sinä itse

olet imenyt muuttumisen suuren ja pyhän

puhtaaksipesun

ja juovuttanut minut kuin kämmekän hunaja.

Neiti Tuttan ei ymmärtänyt runosta juuri mitään, mutta hän ei voinut sitä lukea tuntematta vähitellen jonkunlaisia meritaudin oireita. Tämä johti ajatukset meriluutnanttiin, ja hän joutui oikeaan mielentilaan. Seuraavana päivänä hän teki itsellensä aamiaispöydässä tomaateilla ja munilla päällystetyn voileivän, ja sitten puraistessaan sitä hän loi Matts Brilleen viehkeän katseen.

Tämä johti peittelemättömään armasteluun. Täti hankki tietoja Matts Brillestä. Ne eivät olleet varsin lupaavia, hän oli vain filosofian kandidaatti ja — köyhä. Mutta kun Matts Brille oli ankarimman vaitiololupauksen ehdolla uskonut neiti Tuttanille salaisen perintöoikeutensa Munksholmaan ja tämä taasen puolestaan heti saattanut asian tädin tietoon, kävi täti lempeämmäksi ja asettui siitä hetkestä lähtien hyväntahtoiselle puolueettomuuden kannalle.

Matts Brille puolestaan neuvotteli Mossgordin kanssa.

"Sinähän olet hullu", sanoi tämä paljon koeteltu ystävä; "kuinka voitkaan olla rakastunut tässä hemmetin helteessä?"

Eräänä päivänä, kävellessään neiti Tuttanin kanssa, kertoi Matts Brille olevansa taitava purjehtija, ja neiti Tuttan vakuutti, että hän rakasti purjehdusretkiä; hän oli vähällä lisätä, että hänellä oli niin monta mieluista muistoa sellaisista retkistä meriluutnantin ajoilta.

Matts Brille käytti tilaisuutta hyväkseen.

"Ettekö tahtoisi purjehtia kerran minun kanssani, neiti Tuttan?" Ja hän loi neitoseen sellaisen silmäyksen, joka aina kirkasti hänen kasvojaan silloin kun hän sai pelissä hyvät kortit. "Uskaltaisitteko luottaa minuun, jos pyytäisin…?"

"Kyllä, kyllä uskaltaisin, Brille! Teidän kanssanne uskaltaisin purjehtia minne tahansa."

He kävelivät tovin äänettöminä rinnakkain. Oli iltapuoli päivää; ilma oli täynnä raskasta, kosteata lämpöä. Hyttynen oli innostunut hartaaseen tehtävään nuoren naisen selässä. Purema kihelmöi. Hän koetti salaa päästä siihen kohtaan käsiksi päivänvarjonsa varrella, ja hänen katseensa oli silloin vähemmän hellä.

Mutta hän antoi anteeksi hyttyselle ja katseli haaveksien Matts

Brilleen.

"Tiedättekö, herra Brille, minä olen paljon miettinyt sitä seikkaa, että kun te kerran tulette tilanomistajaksi, niin täytyy teillä olla myöskin vaakuna! Ettekö te olekin oikeastaan aatelista sukua?"

Tätä ei Matts Brille ollut ennen tullut ajatelleeksi. Mutta häntä innostutti se aatos sanomattomasti.

"Kyllä", hän sanoi. "Munk-suku, jonka nimen aion omaksua, on aivan varmasti aatelia. Aivan varmasti. Kristian IV, te tiedätte kyllä — Kristine Munk — Eleonora Kristine Ulfeld…"

"Ja Birgitta Göye, eikö totta?"

"Kyllä." (Siitä viisi, ajatteli Matts Brille, tulkoonpa hänkin mukaan päällepäätteeksi). "Niin, Birgitta Göye myöskin tavallansa."

"Mutta silloinhan teillä täytyy olla vaakuna — esimerkiksi vaunujenne ovissa, kuten muillakin. Munkien vanha vaakuna — minkälaiseksi te sen luulette?"

"Minä luulisin melkein paremmaksi suunnitella oman vaakunan."

"Ja minkälainen se olisi?"

"Jos purjehdusretki huomenna — jos…?"

"Jos purjehdusretki huomenna…?"

"Jos purjehdusretki huomenna — täyttää ne toiveet — joita minä — uneksin — neiti Matthisen — niin siinä vaakunassa olkoon keskellä täysin purjein liitelevä vene."

Neiti Tuttan painoi päänsä alas, hänen kalvetuksensa hävisi ruusuhohteeseen.

Ja Matts Brillen sielussa syntyi runo, jonka otsikko kuului: "Onneni venho". Sen hän aikoi antaa neiti Tuttanille, heidän seuraavana aamuna kelluessaan peilikirkkaalla salmella, rauhassa kahden kesken, ilman muita todistajia kuin aurinko ja hyväilevä kesätuuli.

"Paisuvin purjein", kuiskasi neiti Tuttan haaveillen, "silkkipurjeet kultaisessa mastossa…"

"Niin, ja vene suuntaa kulkunsa kukkien koristamaa rantaa kohti."

He astelivat kotiin sanoista tyhjinä, mutta sydän täynnä tunteita ja odotuksia.

"Vielä yksi asia, neiti Tuttan, — vielä yksi asia", sanoi Matts Brille, kun he erosivat. "Me laskemme maihin jossakin Falsterin rannalla ja syömme päivällisen siellä, niin olen ajatellut. Mutta — ettekö ole sitä mieltä, että meillä pitäisi olla mukanamme täältä hotellista lähtien aamiaisvasu?"

"Kyllä! Ja siinä kananpoikia."

"Eikö totta, se olisi hirmuisen hauskaa — te ja minä…"

"Niin, kuinka hauskaa saattaakaan tulla! On aivan kuin…"

"Kuin mitä?"

"Kuin — me olisimme mies ja vaimo."

Mutta kun neiti Tuttan lausui nämät viimeiset sanat, oli hän jo portaiden puolitiessä omaan huoneeseensa menossa.

Petter Wittille ja Mossgordille ilmoitti Matts Brille:

"Minä aijon huomenna pikku purjehdusretkelle. Ylitse Falsterin puolelle tervehtimään erästä vanhaa koulutoveria, jolla on pieni maatila siellä. Mutta teidän ei tarvitse tulla mukaan. Hän on hyvin omituinen ja ihmisarka. Hän varmasti peljästyisi pahanpäiväisesti, jos me tulisimme niin mieslukuisina."

"Hän aikoo lähteä tytön kanssa", sanoi Mossgord Petter Wittille, kun Matts Brille oli lähtenyt. "Minä voin nähdä hänen luomestaan, että hän valehteli. Luomi oli sinipunaa. — Minne hän nyt lähti?"

Petter Witt katsahti akkunasta: "Alas rantaan."

"Sitten hän menikin kalastajan luo venettä vuokraamaan. — Siis me lähdemme mukaan tuolle purjehdusretkelle."

"Eiköhän se näyttäisi hieman tungettelevalta?"

"Voimmeko me rauhallisesti katsella, että hän kaiken tämän rakastelutouhun vuoksi unohtaa velvollisuutensa ja vie meiltä sen prosentin, joka meille on laillisesti tuleva? Sitä paitsi arvelen minä, että on kerrassaan ihanaa loikoa purjeveneessä sillä aikaa, kun toiset hoitelevat peräsintä ja purjeita. Sellainen ruumiinharjoitus sopii minun rakenteelleni."

"Hän ei mitenkään suostu ottamaan meitä mukaansa."

"Sen voimakkaammin vaikuttaa häneen havainto, että me tulemme joka tapauksessa. Anna minun järjestää asia. Huomenna lähdemme merelle."

XIII.

"Hei", tuumi Matts Brille seuraavana aamuna herätessään "Ihanampana ei luonto olisi koskaan voinut tervehtiä rakkauteni syntymäpäivää! Taivas heloittaa sinisenä kuin armaani silmät; aurinko loistaa kuin suuri onnenraha! Kun me, Tuttan ja minä, piakkoin purjehdimme selälle, huojuttelee heikko tuulenväre puiden lehtiä, ja silloin tuntuu tuhannen pikku lemmenhaltijaa lymynneen kaislistoon kuiskimaan: 'Onnea, onnea!'"

Maakauppiaalta oli hän edellisenä iltana ostanut parin valkoisia housuja ja sinisen lakin, jossa hohti kolme kullattua kruunua. Lisäksi oli hänellä yllään sininen takki, punainen kaulahuivi ja valkoiset kangaskengät.

Hän oli näköjään kuin ikänsä kaiken ulapoilla viettänyt.

Hänellä oli taskussaan runo "Onneni venho" sirosti puhtaaksi kirjoitettuna. Koko yön oli hän istunut sitä sommitellen, ja se oli tuottanut hänelle monta huolta.

Mutta nyt olikin siinä loppusoinnut niinkuin muissakin runosepityksissä. Häntä itseänsä miellytti erityisesti viimeinen säkeistö; tässä verrattiin hänen rakastettuansa tuuleen, joka pullisti purjeita.

Ma korvas juuressa kuiskailen: Oot onneni tuuli sä herttainen. Oi purppuraruusua rohkenen anoa ja sinua morsiamekseni sanoa, kun onnemme venhoa ohjaten vain me riemuitsemme: "Ma armahan sain!"

Aamukahvia, juodessa oli hänen määrä tavata neiti Tuttan, ja huoneeseen tullessaan hän tunsi silmiänsä häikäisevän. Hän ei ollut milloinkaan nähnyt neitoansa niin lumoavana. Tällä oli yllään kermankeltainen puku, joka sopi mainiosti hänen kalvettuneeseen hipiäänsä. (Ah, kalvetustautikin kaunisti häntä! Brille oli jo ajatellut sepustaa runon "Valkoinen hirveni", tai "Valkea liljani.") Pienen pieni nenä oli päiväpaisteen hivelemänä saanut elämänhaluisen hohteen, jonka hyvänä täydennyksenä hänen vyössään loisteli iso tummanpunainen piooni.

Brille tempausi väkisinkin koholle tuoliltaan ja huudahti:

"Totta tosiaan, neiti Matthisen, jopa te tänään olette viehättävä!"

Mutta hän ei huomannut, että pöytäliinan nurkka oli sotkeutunut hänen sääriinsä. Noin äkkiä kavahtaessaan seisaalle hän kaatoi kahvikupin, ja sen sisältö läikähti hänen valkoisille housuilleen.

Neiti Tuttan kirahti: "Voi taivas!" Ja Matts Brille seisoi suruissaan katsellen vaaleanruskeata tahraa.

"Näissä minä en vähään aikaan voi näyttäytyä", hän huokasi.

Mutta hänen teki mielensä siunata tapaturmaa, kun neiti Tuttan itse lähti hänen kanssaan keittiöön yrittämään hangata pois laikkua. Kuinka herttaisen kainosti hän kävikään käsiksi valkoisen kankaan liepukkaan — kuinka suloisen innokkaasti hän hieroikaan ja saippuoi ja kostutteli, kunnes koko housunlahe oli likomärkä ja kahvitahra levinnyt muistuttamaan Europan karttaa.

"Ei se sentään näy lähtevän", sanoi neiti Tuttan ja hymyili säälivästi.

"Kuivanakin se varmaan jää näkyviin."

Matts Brillen täytyi siis mennä muuttamaan housuja. Heti senjälkeen he astelivat alas rantaan, Brille tummansinisissä housuissa, mutta molemmat täysin onnellisina.

Brillellä oli eväskori käsivarrella; leivonen liverteli. Koirat haukkuivat; siellä täällä pistäysi miehen alku liian lyhyeksi käyneessä koltissa talonpoikaistuvan ovesta esille.

"Kalastajaapa" oli pienen kallion takana. Sinne päästiin erästä onkalotietä. Matts Brille ja neiti Tuttan kävelivät haastellen aamuhetken tenhoavasta tunnelmasta ja siitä viehätyksestä, jota tällainen tuttavallinen seurustelu tuotti ollessaan vapaata äänekkäistä saattajista.

Mutta äkkiä he kuulivat raikkaasti helähtävän: "Hyvää huomenta". Ja kaksi hahmoa sukelsi esiin ojasta, huudellen yhä: "Hyvää huomenta! Hyvää huomenta!" kunnes viimein lauloivat sitä säveljaksona: "Kas hyvää huomenta! Kas hyvää-huomenta! Kas hyvää-huomenta! Kas hyvää-huomenta!"

Matts Brille seisoi kankeana kuin tikku, painautuneena onkalotien uomaan, ja hänen luomensa paisui julmasti, muistuttaen sinivuokkoa. Neiti Tuttan oli tahtomattaan tarttunut hänen käsivarteensa.

"Mossgord ja Witt! Mitä herran nimessä te tahdotte?"

"Lähteä purjehtimaan sinun kanssasi, veikkonen!"

"Kenen kanssa?"

"Sinun kanssasi!"

"Se ei käy laatuun."

"Oh, sinä ajattelet ystävääsi maanviljelijää, jota aiot lähteä tervehtimään, mutta ei hän niin pahasti pelkää ihmisiä!"

"Ei ole tilaa, neiti Matthisen tulee mukaan."

"On toki, seitsemän, kahdeksan henkeä vähintään mahtuu purteen! Neiti kenties pistäytyy viereisille jonkun ystävättärensä luo?"

"Niin — hm — neiti aikoo mennä tervehtimään erästä ystävätärtään."

"Ja pelkääkö sekin ihmisiä?"

"Ei — ei aivan — mutta —"

"Neidin ystävätär ei pelkää ihmisiä; no, sepä hauskaa, se, silloin me kaksi tulemme neidin saattajiksi. Sinä voit laskea meidät maihin, missä tahdot. Sillaikaa kun sinä käyt tapaamassa arkaa ystävääsi, saatamme me neitiä hänen seuranhaluisemman ystävättärensä luo. Mikä tuossa on? Sinulla on totisesti eväsvasu matkassa."

"Ei se mikään eväsvasu ole. Se on neiti Mathisenin vasu — neiti pitää siinä nypläystyötänsä."

"Se lienee suuri homma?"

"Niin, se on — sänkypeite."

"No, kun neiti nyt saa meistä seuraa, ei hänen tarvitse nypläillä. Me tulemme kyllä kolmisin toimeen keskenämme, eikö totta, neiti?"

"Sanonpa teille jotakin. Minä suorastaan en huoli teitä mukaan. Neiti Matthisen on hyvin arka merellä, ja hän ei uskalla tulla, jos veneessä on enemmän väkeä kuin kaksi, ja… Ei, tämäpä oli hävyttömintä, mitä olen kokenut!"

Viime huudahdus johtui siitä, että Mossgord vähääkään välittämättä Matts Brillen vastaväitteistä oli mennyt venelaiturille ja siitä heilahtanut tuhtolaudalle. Petter Witt seurasi kintereillä. Vene oli vallattu.

Joko oli purjehdusretki kokonansa jätettävä tai oli mukauduttava välttämättömyyteen.

"Enpä tiedä, neiti Matthisen", virkkoi Matts Brille mielenliikutuksesta väräjävällä äänellä, "haluatteko näissä oloissa lähteä purjehdusretkelle? Olen tuskin nähnyt mitään karkeampaa, ja nuo kaksi vekkulia ansaitsisivat, että me antaisimme heille läksytyksen jäämällä kotiin."

"Eikö se teidän mielestänne näyttäisi hieman omituiselta?" sanoi neiti Tuttan aivan tulipunaisena. "Ihmiset voisivat luulla, että minä… että te ja minä…

"Olette oikeassa! Aivan oikeassa! On tapauksia, jolloin hienotuntoisten ihmisten ei auta muu kuin mukautua ilkimysten hävyttömyyteen. Onneksi voimme osoittaa koko esiintymisellämme, kuinka syvästi me halveksimme heitä."

Hän ojensi neiti Tuttanille kätensä, ja jäykän arvokkaina astuivat he venheeseen. Eväsvasu asetettiin peräkannen alle.

Matts Brille hoiti purjeita, ja Petter Witt kävi peräsimeen. Hän ei ollut kuitenkaan täysin tyytyväinen esittämäänsä osaan.

"Me kaksi voimme toki autella mukana jotenkuten", hän sanoi.

Mossgord istui puhellen neiti Tuttanille, kuinka iloissaan Matts Brille näkyi olevan, kun hän aavistamattaan sai molemmat parhaat ystävänsä purjehduskumppaneikseen.

"Hänen on niin vaikea tulla toimeen ilman meitä, kunnon pikku Mattsin. Jos jonkun nuoren neitosen mieleen joskus juohtuisi mennä kihloihin hänen kanssaan, niin hän saa silloin meidät molemmat kaupanpäällisiksi. Mutta eipä siitä juuri ole vaaraa. Naisten tenhoajaksi ei häntä voine sanoa."

Nämä sanat nostattivat Mattsin kasvoille uhkaavan ilmeen. Neiti Tuttan istui selin häneen. Brille saattoi näin ollen mielitiettynsä näkemättä ilmaista katkerintakin kiukkua katsannollaan.

Mutta Mossgord ei ollut millänsäkään.

"Ei käy kuitenkaan sanominen, että hän ei ole pannut parastansa. Tuolla kunnon veikolla on uusi rakkausseikkailu kerran kuussa. Ja kesällä, kun päivät ovat pitkät, hän ehtii suoriutua kahdestakin."

Matts Brillen kasvot eivät tästä suinkaan leppyneet. Mutta hän päästi muutamia käheitä kurkkuääniä, joiden piti olla naurua.

"Höh, höh, höh — onpa hyvä, että teet pilasi niin karkeaksi, ettei voi syntyä epäilystäkään sen merkityksestä. Muutoin saattaisi uskoa — hö, hö, ho — eikö totta, neiti Matthisen, muutoin saattaisi luulla — höh, höh, höh — että hän on ihan tosissaan…"

"Vaaditaan myös rohkeutta mennäkseen naimisiin hänen kanssaan", pitkitti Mossgord järkähtämättömän levollisesti; "hän kuorsaa, nähkääs, siinä määrin, että hänen täytyy aina asua erittäin vankasti rakennetuissa taloissa, jotta ne eivät sortuisi hänen päällensä."

Matts Brillen hilpeys yltyi yhä. "Höh, höh, höh! Se on vain leikkiä, vain — höh, höh, höh…"

"Tietenkin se on vain höh, höh, höh! Mutta oikeinpa teet siinä, Matts, että ajattelet vanhaa ystävääsi, jota nyt menemme tervehtimään."

"Oh, arvaat kyllä, että sekin on leikkiä."

"Vai niin, vai leikkiä? Kiitos vain, mutta sellaisia juttuja osaamme me itsekin sepustaa! Niinkuin me emme olisi tienneet, että tuo vanha ystävä kulkee hameissa! Sinullahan on mielitietty Falsterilla, senkin Don Juan! Niin pian kuin olet päässyt meistä eroon, kiiruhdat tietysti hänen luokseen."

Tämän julkean syytöksen vaikutus oli tavaton. Matts Brille, joka piteli purjeen jalusnuoraa, päästi sen kädestään. Vene kiepahti ympäri, pisti keulansa aaltoihin ja alkoi täyttyä vedellä. Neiti Tuttan sinkosi tässä tempaisussa tuhdolta suoraan Petter Wittin syliin. Tältä heltisi peräsimen varsi, ja vene alkoi pyöriä kuten koiranpenikka, joka kieppuu häntäänsä tavoittaen.

Pahimmin kävi Mossgordin. Töytäyksessä oli hän pudonnut veneen pohjalle. Siellä hän makasi nyt likomärkänä vedessä, ja hänen ympärillään uiskenteli kaksi kananpuolikasta, hummerirasia, voikuppi, kymmenkunta leivänpalaa sekä kirjava valikoima pehmeäksi keitettyjä munia, makkaroita, maksapasteijaa, olutta, sokeria, kermaa ja kahvia ynnä kaikkea muuta hyvin järjestettyyn aamiaiseen kuuluvaa.

"Mitä tämä on?" huohotti hän. "Sanotko sinä tätä nypläystyöksi?"

Matts Brille ei vastannut. Hän oli jälleen nopeasti tarttunut jalusnuoraan ja saanut veneen kölillensä.

"Neiti Matthisen, ettekö tahtoisi käydä peräsimeen! Emme voi uskoa sitä kellekään noista herroista… Petter Witt, ammenna vettä venheestä! Ammenna hemmetissä, sen verran kykenet toki auttamaan! Mossgord kai pystyy omin neuvoin pääsemään jaloilleen!"

Mossgord oli varsin kylmäverisesti jäänyt makaamaan ja katseli ihmeissään ympärilleen. Huomatessaan, ettei kukaan tullut hänen avukseen, hän ryömi hitaasti ja laiskasti takaisin tuhdolle, puisteli märkiä vaatteitaan ja loi kaihomielisen silmäyksen ruokatavaroihin.

"Sääli hyvää ruokaa", hän pahoitteli. "En todellakaan uskonut, että meillä oli aamiainen mukanamme; luulin poikkeavamme maihin syömään. Mutta hummerit toki voidaan pelastaa. Periaatteellisesti en tosin muuten mielelläni syö säilykehummeria, mutta poikkeustapauksessa…"

"Älä huoli vaivautua! Hummeri tulee kyllä syödyksi ilman sinun apuasikin — peräsin ylähangan puolelle, neiti — ei, noin! Ylähanka on oikeanpuoleinen laita… Witt, voit tulla tänne ja ottaa jalusnuoran hoitoosi!"

Petter Witt totteli äänettömänä. Matts Brille oli äkkiä tullut määrääjäksi. Sillaikaa kun Petter Witt hoiteli jalusnuoraa, hän kokosi pelastettavaksi kelpaavat ruoka-aineet. Ja niistä riitti kahden hengen runsaaksi aamiaiseksi.

"Vapautappa neiti peräsimestä, Mossgord! Tehkää niin hyvin, neiti! Luullakseni on noille herroille kylliksi, kun saavat katsella aterioimistamme."

XIV.

He olivat purjehtineet tunnin verran. Matts Brille oli sovittanut itsensä ja neiti Tuttanin siten, että purje eroitti heidät kahdesta matkustajastaan. Valkoisen purjekankaan takana saattoivat he istua jutellen melkein yhtä hyvin kuin olisivat olleet kahden kesken.

Mutta Mossgordin kasvoilla kuvastui levottomuuden ja huolestuksen ilme, jollainen oli muutoin vierasta hänen järkkymättömälle luonteelleen. Viimein hän virkkoi:

"Anteeksi, että kysyn — milloin laskemme maihin?"

"En tiedä. Kenties parin tunnin kuluttua."

"Parin tunnin! Ei käy laatuun!"

"Miksikä ei kävisi laatuun? Se olisi hauska tietää."

"Tietysti senvuoksi, että meidän täytyy saada aamiaista."

"Sepä ei ole minun asiani. Me, jotka olemme veneen vuokranneet, olemme murkinoineet."

"Niin, mutta me toiset? Kuules nyt, Matts hyvä, oleppa nyt hieman sävyisä ja esiinny kuten tosikristityn tulee. Sinä et suinkaan tahtone pakoittaa kahta rakasta ystävääsi istumaan täällä menehtymässä nälkään ja janoon."

"En tiedä muuta neuvoa kuin että sinä ja Petter vedätte pitkää tikkua, kumpi teistä on teurastettava ja syötävä."

"Sinun pitää nyt poiketa rantaan ja laskea meidät maihin, kuuletko."

"En voi, Mossgord hyvä, en voi. Ranta on kovin laakaa tuolla… Vene saattaisi tarttua pohjaan. Mutta tehän voitte uida — se on erinomaista voimistelua — vain neljännesvirsta rantaan."

"Sitä me emme halua, senkin aasi."

"No, se on teidän asianne."

Oltiin tovi vaiti. Mossgord näytti loukatulta epäjumalan kuvalta, eikä

Petterkään voinut kieltää tuntevansa kiihtyvää hiukaisua.

Mossgord sai käsiinsä hummerirasian. Siinä oli muutamia jätteitä, jotka hän kopeloitsi kokoon. Petter Wittillä oli makeisia matkassaan. He tyhjensivät koko laatikon. Lopuksi he saivat kumpikin suuhunsa sikaarin — noita karkeatekoisia mossgordilaisia — pureksivat niitä surumielisinä, sytyttivät ja sauhuttelivat niinkuin olisivat tavoittaneet pöllähdyksistä ravintoa.

"Varmastikin olen laihtunut vähintään kilon", huokasi Mossgord. "Ei käy helpoksi päästä takaisin entiseen painoonsa. Tämä retki koituu kalliiksi."

Matts Brille ilmestyi purjeen alta näkyviin.

"Tämä on ihana purjehdusretki, eikö totta?"

"Kuule nyt sydämesi ääntä, Matts", pyysi Petter Witt.

"Mossgordhan kuolee nälkään."

Matts Brille hymyili.

"Olemme tulleet pikku lahdelle. Täällä on muutamia venelaitureita, laskeaksemme maihin, ja erinomainen majatalo lähellä — kuuluisa ruokapaikka! Mossgord, veikkoseni — onko minulla mitään mielitiettyä Falsterilla?"

"Sehän oli pelkkää pilaa, senhän tiedät!"

"Niin, mutta minähän olen kovin vaihtelevainen. Kukaan ei tahdo mennä naimisiin kanssani. Kuorsaan — antaudun uuteen rakkausseikkailuun kerran kuussa. Minun sietänee vilvoitella itseäni pitemmällä purjehdusretkellä."

"Lopeta jo! Sinä olet miesten parahin! Sinun uskollisuutesi ystävänä, uskomattoman sitkeä kiintymyksesi niihin, joista olet kerran alkanut pitää, sinun ylväs ja suopea luonteesi, nehän kaikki ovat tunnettuja tosiasioita. Ja sinäkö kuorsaisit! Ha, ha, ha — sinä, joka nukut kuin kielo — milloin ylipäätänsä nukutkaan. Sillä me olemme viettäneet yhdessä useita öitä, jolloin sinä…"

"No, no, älä nyt liioittele!"

"Sanalla sanoen, Petter Witt ja minä olemme yhtä mieltä siitä, että tyttö, joka kerran saa sinut mieheksensä voi katsoa itsensä onnelliseksi. Hö, hö, hö! Eikö totta, Petter?"

"Ho, ho! Siispä käännymme! Vasempaan peräsin neiti — lujasti vasempaan! Neiti Matthisen ja minä olemme muuten ajatelleet joka tapauksessa poiketa täällä maihin."

XV.

Paikkakunnalla, jonne he nyt olivat tulleet, muisteltiin sittemmin, että sikäläisessä kievaritalossa oli kerran muuan lihava kööpenhaminalainen herrasmies yksinään syönyt kokonaisen kinkun. Kenties se oli totta; ainakin myönsi Mossgord sinä päivänä saavuttaneensa syöntiennätyksen.

Sillävälin Matts Brille ja neiti Tuttan astelivat polkua pitkin harmaanvihreiden vainioiden välissä, kunnes saapuivat pienelle vihreälle niitylle kiviojan partaalle.

Ojan kivitystä kiipeili vihreä karhunmarjapensas viattomine valkoisine kukkineen. Pikkuinen nenäkäs pihlaja, joka varmastikin oli itse kylväytynyt karuun maaperään, kumartui noiden kahden nuoren yli aivan kuin kuuntelemaan niiden haastelua, — ja heijasti elämäniloa punaisista marjatertuistaan.

Matts Brillen oli ollut heti otettava taskustaan runonsa "Onneni venho", ja hän lausui sen nyt tunteellisesti ja pontevasti. Paperi oli tosin käynyt laikulliseksi suolavedessä, ja varsinkin olivat sanat: "ma armahan sain" haalistuneet valtavaan tahraan, joka ulottui melkein koko sivun yli. Mutta Brillestä se tuntui tulvivan rakkautensa vertauskuvalta.

Ja kun hän kysyi neiti Tuttanilta, huoliko tämä runosta näin huonossakin kunnossa, säilyttääkseen sen muistona sepittäjästä ja näistä hetkistä, — silloin neiti Tuttan otti sen ja pisti miehustansa sisäpuolelle sekä palkitsi runoilijaa säteilevällä katseella. Ja neiti Tuttan sanoi, ettei hän ollut koskaan kuullut tai lukenut mitään niin kaunista. Eikä hän ollut koskaan aavistanut, että Matts Brillellä oli sellainen runosuoni — tai oikeammin, hän oli kyllä kenties aavistanut, mutta hän ei olisi voinut uskoa, että hra Brille osasi kirjoittaa niin — tai — niin, hän ei oikein tiennyt mitä hra Brille olikaan tarkoittanut tai ollut tarkoittamatta.

Tämä päättyi siihen, että neiti Tuttan ihan hukkui suloiseen hämmennykseen, ja Matts Brille käytti tilaisuutta lausuakseen runonsa uudelleen. Hän osasi sen ulkoa, mutta neiti Tuttan veti käsikirjoituksen esiin ja seurasi sormellaan rivi riviltä.

Ja sitten? Niin, ainoana todistajana esiintynyt pikku pihlaja ei liene ollut oikein taattu salaisuuksien säilyttäjä. Kuinka olisi muutoin voinut tulla ilmi, että Matts Brille nyt katsoi otolliseksi suudella neiti Tuttania? Mitä välitti hän neiti Tuttanin typistyneestä alahuulesta tai hieman liian pitkästä ylähuulesta? Hän suuteli ja tunsi suudelmiinsa vastattavan, ja kumpainenkin leijui siihen taivaaseen, missä elämän pienet vajavuudet ja virheet katoavat.

Mutta äkkiä kavahti neiti Tuttan seisaalle: hän oli tuntenut pihtihännän — niskassansa, luullakseen. Pihtihännät olivat inhoittavimpia ja iljettävimpiä hyönteisiä, mitä hän tiesi, ja ellei hän saisi sitä pois, kuolisi hän kauhuun. No, Matts Brillen täytyi aukaista muutamia hakasia, ja hän ei löytänyt mitään pihtihäntää, mutta sensijaan hän painoi pari suudelmaa valkoiselle, hieman luisevalle kaulalle.

Joka suutelon välillä kirkaisi neiti Tuttan ja kielteli:

"Äsh ei, älkää nyt, hra Brille!" mutta hra Brille ei hellittänyt. Ja he olivat kovin onnellisia.

* * * * *

Myöhemmin he päivällisellä majatalossa tekivät sovinnon Petter Wittin ja Mossgordin kanssa. Kumpainenkaan ei puhunut siitä, mitä oli tapahtunut niityllä, mutta ainakin Petter Witt huomasi heidän silmiensä loisteen ja teki omia johtopäätöksiään.

Samassa hänen ajatuksensa siirtyivät Helga Munkiin ja tämän vaaleaan pukuun, joka aina hävisi puiden väliin, ja hän vannoi itsekseen vielä tavoittavansa sen, vaikka hänen pitäisi viettää vuosikausia tuolla metsässä kuin lumottuna ritarina.

Ja hän nousi puhumaan innostunein sanoin rakkaudesta. "Rakkaus", hän haastoi, "opettaa linnut laulamaan. Rakkaus kehittää taiteilijat luomaan teoksiaan. Rakkaus saa meidät tekemään suurimmat hullutuksemme, suorittamaan mainehikkaat urotyömme. Se nostattaa meidät itsemme yläpuolelle ja avaa taivaan portit. Minä juon sen maljan! Ne, jotka tuntevat rakkauden merkityksen, eivät anna toisten koskettaa huulillaan lasia, josta ovat juoneet rakkauden maljan."

Hän sinkautti lasinsa huoneen nurkkaan pirstaleiksi. Neiti Tuttan ja Matts Brille nousivat innostuneina tekemään samaten, ja heidän katseensa osuivat yhteen.

Mutta Mossgord vain särpi viininsä rauhallisesti ja kaatoi lasiinsa yhä lisää.

Kun heidän sitten tuli illalla palata kotiin, lepäsi meri nukahtaneena, peilikirkkaana ja hiljaisena kuutamon läikkeessä, joka kuvavirtana välkkyi sen kalvossa. Tuntui vain heikkoa tuulenvärettä, ja vene lipui verkkaan ja aivan äänettömästi eteenpäin. Suurine purjeineen se muistutti jättiläismäistä yöperhosta.

Mutta he eivät olleet ehtineet puolitiehenkään matkaa, kun tuli ihan tyven. Ei päästy paikalta mihinkään. Oli tartuttava airoihin.

Mossgordinkin täytyi soutaa. Hän pani närkästyneesti vastaan, mutta hänet uhattiin laskea maihin muka läheiselle asumattomalle saarelle, missä hän sitten menehtyisi nälkään ja janoon.

He soutivat rakkoja käsiinsä. He soutivat hartiansa helliksi ja turvonneiksi. Ja vähitellen taukosi puhelu. Kuului vain kiukkuisen kiivaasti vedeltyjen airojen siukumista.

Ja sitten katosi kuu. Yö kietoi kostean, harmaan vaippansa huvimatkailijain ympäri. Matts Brille tuli ajatelleeksi, että hän ehkä sittenkin oli suunnitellut päivänsä tyhmästi.

Ja neiti Tuttan oli alkanut säikkyä. He olivat kerran nähneet pari laivan sivulyhtyä tuikahtavan esiin ihan lähellään, ja nyt istui neiti Tuttan tuskitellen yhteentörmäyksen vaaraa. Äkkiä veti Matts Brille airot veneeseen.

"En oikein tiedä, missä olemme. Näinköhän soudamme väärään suuntaan!"

"Sepä kaunista! Eikö sinulla ole kompassia?"

"Ei."

"Eikä mitään juotavaakaan?" Tämä oli Mossgordin valittava ääni.

"Ei yhtään pisaraa."

"Mitä kello on?"

"Hiukan yli kahdentoista. On parasta ankkuroida tähän, kunnes aamu valkenee."

He alkoivat puhella, mutta tuulettomalla säällä tuntui olevan sama vaikutus keskusteluun kuin purjeisiin; se herpautui.

Niinpä ojentausivat he kaikin veneen pohjalle ja levittivät purjeet ylitseen. He aikoivat nukkua.

Mutta mikä ääni kohosikaan Matts Brillen puoliavoimilta huulilta ja vähitellen kiiri kirkasta vedenkalvoa pitkin kuin myrskyn kohina? Mossgord, joka itse kuorsasi, heräsi ja tuuppasi häntä kylkeen. Petter Witt töykkäsi häntä myöskin. "Sinä kuorsaat, Matts, sinä kuorsaat! Etkö voi olla hiljaa, senkin nauta?"

Mutta Matts Brille kuorsasi yhä; häntä tyrkittiin taas, eikä siitä ollut apua.

Vain yksi ei häntä tyrkkinyt. Mutta itse hän sai sitä kovemman kolauksen sydämeensä. Siis hän todellakin kuorsasi! Mossgord oli puhunut totta. Mutta entä se kaikki muu? Falsterilla asuva mielitietty, ja hänen rakkautensa huikentelevaisuus…?

Ja veneen hiljalleen keinuessa alallaan ja Matts Brillen jyrisevien kuorsausten kaikuessa koetti neiti Tuttan turhaan sovittaa noita soraääniä "Onneni venhoon", jonka kauniit sanat vieläkin soivat hänen sielussaan.

XVI.

Niin pian kuin sumuisen punainen aamuaurinko ensimäisellä valoviirullaan ilmoitti uuden päivän koittaneen, herätti Matts Brille toverinsa ja komensi: "Airot ulos." He näkivät nyt ihan edessään Munksholman ympäristön metsät mustana muurina.

Mutta yhäti oli tyventä, ja työlääksi kävi saada yön kangistamat ja kipeät lihakset toimintaan. Mossgord kieltäysi kerrassaan soutamasta. Mieluummin he saivat menetellä hänen suhteensa miten tahtoivat, heittää hänet mereen tai sitoa mastoon tai antaa hänelle kaivovettä juodakseen tai heitellä häntä tyhjillä olutpulloilla. Hän ei taipunut koskemaankaan airoihin.

Matts Brille yritti ehtimiseen tavata neiti Tuttanin katsetta. Mutta neiti Tuttan ei tiennyt, mistä se johtuikaan — nyt tässä aikaisessa aamunkoitteessa ja heidän kaikkien maattua tuolla veneen pohjalla purjeen alla — häntä hävetti katsoa Brilleen.

Ja hän ei voinut unohtaa, että Brille joka tapauksessa oli kuorsannut.

He lähestyivät rantaa. Munksholman metsään pisti pieni lahti. He aikoivat mennä siellä maihin.

Mutta äkkiä kuului kovaa rausketta kölin alta. Veneen keskikohta kohoutui, ja keula painui syvälle hiekkaan.

He olivat juuttuneet lujasti karille parinsadan kyynärän päässä rannasta. Samalla oli alkanut tuulla. Muutamia maininkeja vyöryi lahdekkeella, ja sellainen aalto oli siepannut veneen selkäänsä ja nostanut sen matalikolle.

He kyllä sauvoivat, hikoilivat ja noituivat, mutta mikään ponnistelu ei auttanut heitä liikkeelle.

"Tämä ei kelpaa", virkkoi Petter Witt viimein. "Venettä on kevennettävä. Minä olen kyllä valmis kahlaamaan tai uimaan rannalle."

"Vene keventyisi enemmän, jos Mossgord lähtisi", arveli Matts Brille.

Mutta Mossgord vakuutti, että hän ei ikinä laskeutuisi mereen. Hänellä oli ainakin kymmenen eri tautia, joista kukin riitti hänet tappamaan, ja kaikki kymmenen käyttäisivät varmasti tilaisuutta, jos hän taipuisi noin päättömään tekoon. Niinpä täytyi Petter Wittin lähteä. Neiti Tuttanin kääntäessä selkänsä hän riisuutui, kääri kokoon vaatteensa ja astui yli laidan. Pidellen vaatemyttyä korkealla päänsä päällä kahlasi hän maata kohden. Vesi ei ulottunut missään rinnan puoliväliä ylemmä; piankin oli hän maissa ja täysissä pukeissa. Vene ei kuitenkaan tuntunut riittävästi keventyneen. He sauvoivat yhä hiestyksissään. Lopulta olivat he ankarassa työssä kaikki kolme. Neiti Tuttan ja Matts Brille sauvoivat kumpikin airoilla, ja Mossgord työnsi kumpaakin takaa yhtaikaa.

Mutta mitä…? Neiti Tuttan kääntyi vielä kerran selin, ja Mossgord alkoi riisuutua. Hän pysähtyi tuon tuostakin tekemään vastaväitteitä vilkkaasti liikehtien. Mutta vaatekappaleet karisivat yksitellen, — ensin takki, liivit, housut, kengät, sitten poimupaita, paksu harmaa villapaita, siihen kuuluvat alushousut, vatsavyö, pari harmaita villasukkia.

Ja Mossgord seisoi tuossa pallonpyöreänä ja valkoisena kuin iso munavaahtoleivos. Vain valkoisen lakkinsa oli hän jättänyt päähänsä ja heittänyt hartioilleen vatsavyön, jottei vilustuisi.

Mutta vielä oli tehtävä muutamia ennakkovalmistuksia Ensin pisti yksi varvas ulos, sitten koko sääri. Vilkkaasti väiteltyään Matts Brillen kanssa loiskahti lopulta koko mies veteen.

Veneen nyt loitotessa hän alkoi rämpiä maata kohden, arasti tunnustellen jaloillaan joka askeltansa.

Taivalta oli vielä noin seitsemän syltä, kun hän menetti jalansijansa, horjui, pudotti vaatemytyn ja kaatui ulvahtaen pitkäkseen, veden roiskuessa ympärilleen.

Yrittämättäkään nousta hän jäi virumaan matalassa vedessä ja potki, pärskyi ja aivasteli, sai vettä suuhunsa ja huusi apua. Häntä innostuttaakseen Petter Witt heilutteli hattuaan ja hurrasi kolmasti pitkään ja kolmasti lyhyeen.

Mutta Mossgord ei lainkaan välittänyt tästä suosionosoituksesta. Sitten vähitellen päästyänsä jaloilleen ja saatuansa syljeksityksi pari litraa vettä hän ensi sanakseen karjaisi: "Pöllö!"

Äkkiä kahisi vesaikko Petter Wittin takana, niinkuin olisi iso tiikeri työntymässä kaislikkoon. Voimakas naisääni huusi:

"Mitä julkeattekaan tehdä? Ettekö tiedä, että uinti on täällä kiellettyä? Ettekö osaa lukea?"

Petter Witt tunsi äänen. Siellä oli itse neiti Josefina Munk. Nyt vasta hän näki, että ihan vieressä oli naulattuna taulu, johon oli kirjoitettu: "Uiminen kielletty".

Mutta vedessä seisoi Mossgord. Kaikki hänen tavallinen varmuutensa oli mennyttä. Peljästyksissään hän oli ottanut lakin päästään ja koetti verhota alastomuuttaan vaatemytyllä, jonka oli siepannut vedestä. Varmistuttuansa siitä, että iso tiikeri oli jälleen kadonnut viidakkoon, hän rohkeni kahlata maihin, pukeakseen märät vaatteet ylleen, ja lähti kotiinsa majataloon, yhä kiivaasti noituen Petter Wittiä.

Koko sen päivän hän oli vuoteen omana. Seuraavana päivänä tuli hän ryömien aamiaispöytään. Hänen lihavuutensa oli saanut vihertävän vivahduksen kuin homehtuva juusto, ja hänen yskänsä muistutti nälistyneen ketun haukuntaa.

"Olen pelkkä varjoni", ähki hän. "Olen saanut äh — vilustuksen — möh, hrömen, öhö, öhö — vilust — hrakk, hrakk, pthyi — vilustuksen, hemmetissä, niin että kapakoitsija voi nyt huoletta antaa koiralleen lomaa, sillä minä kyllä peloitan maankiertäjät, jos niitä tänne tulee."

Matts Brille oli tulta ja tappuroita, kuullessaan puhuttavan, että neiti Josefinakin oli ollut mukana aamuisessa näytelmässä.

"Nyt", hän sanoi, "nyt on meillä tilaisuus, joka antaa meille kaikki voiton mahdollisuudet! Meidän on lähdettävä herraskartanoon pyytämään neiti Munkilta anteeksi! Sillä tavoin saamme jalkamme oven sisäpuolelle, ja niin pitkälle kerran päästyämme —"

"Minä luulin, että sinun ajatuksesi olivat toisella suunnalla", sanoi

Petter Witt. "Neiti Matthisen."

"Ole vaiti! Onko hän mikään nainen? Aamulla — soutaessani häntä tänne satamaan — minut ihan tenhosi luonnon kauneus. 'Ihanaa', sanoin, 'ihanaa! Katsokaas aurinkoa — vettä — sinitaivasta!' Mutta mitä hän vastasi? 'Minä tahdon kotiin nukkumaan, hra Brille. En ole saanut unen hiventäkään silmiini! — Te kuorsasitte niin kauheasti veneessä.' Onko hän mikään nainen? Onko hän — onko? Ei, kiitos, siitä sukupuolesta olen saanut tarpeekseni! Sen sanoinkin hänelle. Ja tänä iltana hän matkustaa."

"Se olikin parasta, mitä hän saattoi tehdä, saadaksemme Munksholman jutun käyntiin. Hänelle pitäisi oikeastaan antaa prosentti pikaisesta paljastautumisestansa."

"Prosentti! Sen hän voisi kernaasti saada, mutta sydäntäni ei koskaan."

XVII.

Kuinka oli Helga Munkin laita? Hänessä oli tapahtunut muutos. Hän ratsasti nykyään hyvin harvoin liikkeelle, ei enää sadatellut eikä polttanut pitkiä Sikaareja.

Ei, nyt oli tullut kirjojen vuoro. Hän tahtoi oppia tuntemaan maailmaa, ja siinä hän otti kirjat avukseen. Hän luki kaikkea, mitä käsiinsä sai. Pahaa ja hyvää, tyhmää ja viisasta sekaisin. Ja hänet täytti samanlainen tietämättömän pelko kuin kokelaan, joka sukelluskellossa lasketaan meren pohjalle.

Tuollaisiako ihmiset olivatkin! Noinko he tunsivat! Noinko he puhuivat ja toimivat! Oliko tuo todellista — tuo voimakkaiden ja ihmeellisten intohimojen myrskyisä vaihtelu? Oliko hänessä samoja mahdollisuuksia? Kävikö hänenkin sielussaan tuollaisia vaarallisia maininkeja — syvällä sopukoissa, missä hän ei itse kyennyt niitä vallitsemaan? Vai kehittyikö sellaista vasta vuosien mukana?

Hän kysyi neiti Josefinalta. Neiti Josefina vastasi, että se oli vain lorua ja teeskentelyä. Kirjojen sepittäjillähän täytyi olla jotakin täytettä teoksiinsa.

Eräänä päivänä häädettiin muuan palvelustytöistä kartanosta rakkausjutun takia. Hän oli käyttäytynyt alhaisesti ja kehnosti, sanoi neiti Josefina.

Helga ajatteli Kaarinin lempeitä kasvoja, hänen ystävällisiä harmaita silmiään, hänen ujoa esiintymistänsä. Oliko mahdollista, että tuollaiseen ulkonaiseen kunnollisuuteen saattoi piiloutua kehnoa halpamaisuutta?

Hänen täytyi saada lähempi selko asiasta. Ja eräänä sunnuntaina, kun neiti Josefina oli kirkossa, hän lähti Krappin luo.

Krapp istui kumartuneena tähtikartan yli. Tähtitiede oli hänen monia mielitekojaan, ja hän oli juuri saanut käsiinsä erinomaisen tutkielman muutamista Kravun sikermän uusista kiertotähti-löydöistä.

Mutta tulijan nähdessään hän pani tähtikartan pois, ja kiharaisen parran takaa tunkeusi leppeä hymy näkyviin.

"Kas vain, tännehän tulee tosiaan hienoja vieraita!"

"Krapp, mitä rakkaudella ymmärretään? Sanokaa, Krapp!" Hän oli huutanut kysymyksensä Krappin korvaan, ja tilanhoitaja oli istunut valmiina vastaanottamaan hänen sanansa niin kiitollisen hyväntahtoisena kuin vähäkuuloiset useinkin antautuvat keskusteluun.

Mutta asian kuullessaan hän säikähtyi ja punastui hiusmartoa myöten.

"Rakkaudella? Niin, on tosiaankin vaikeata — hm, hm — vastata siihen.

Miten on neiti Helga johtunut sellaisiin ajatuksiin?"

"Täti on ajanut Kaarinin pois rakkauden tähden. Hän sanoo, että

Kaarinin rakkaus on alhaista ja huonoa. Minkävuoksi se oli sellaista?"

"Sitä on minun kerrassaan mahdoton sanoa. Jos neiti Helga välttämättä tahtoo tietää sellaisista asioista, niin teidän on paras puhua niistä tätinne kanssa."

"Kyllä kannattaisi! Hänen tapansa selitellä — sen tunnen. Älkää suinkaan kuvitelko, että minä olen niinkuin tytöt teidän nuoruudessanne. Niille voi syöttää joutavaa lorua, mutta minä olen selvillä yhdestä ja toisesta seikasta, nähkääs. Olen lukenut paljon ja — tuuminut paljon. Minun tarvitsee vain kuulla teidän ajatuksenne sentähden, että tiedän teidät ihmiseksi — teidän oma sisäinen ajatuksenne — rakas, hyvä Krapp."

"Minun ajatukseni — mistä sitten, neiti Helga?"

"Hyvä Jumala, rakkaudesta luonnollisesti. Onko täti mielestänne oikeassa, väittäessään sitä heikkoudeksi ja luonteenlujuuden puutteeksi, että antaa — tuon tunteen vallata itsensä? Katsokaas, minähän olen paljon lukenut nykyaikaisesta naisesta. Ja onhan selvää, että itsenäinen olemus voi aina löytää jonkun arvokkaan elämäntehtävän. On muitakin kutsumuksia kuin ruokkia lapsia ja kutoa sukkia. Mutta onhan miehilläkin elämäntehtävänsä, ja kuitenkaan eivät he luovu rakkaudesta — sanokaa, minkätähden me naiset emme siis myöskin voisi rakastaa ja silti olla ihmisiä?"

Hän oli tarttunut tilanhoitajan takinrinnukseen ja huutanut hänen korvansa juuressa. Nyt hän seisoi punaisena ja innostuneena odottaen vastausta.

Mutta Krapp kaikkosi hänestä ja alkoi hypistellä tähtikarttaa.

"Hm, hm — pikku neiti Helga-parka! Niin, pikku neiti Helga-parka."

"Minkätähden säälittelette minua? Sanokaapas, Krapp, minkätähden?" Ja hän karttoi Krappin katsetta. "Siksikö, että — minun on täytynyt luvata olla menemättä naimisiin?"

Krapp tuumi kotvasen.

"Ei, en siksi, vaan syystä että te kyselette niin paljon sellaisia seikkoja, joihin ei kukaan muu kuin te itse voi vastata. Se osoittaa minulle, että te ette tunne itseänne täysin varmaksi."

"Tahdotteko vastata minulle kysymykseen, johon te voitte vastata — ja ainoastaan te? Jos te rakastaisitte onnettomasti, niin toivoisitteko silloin, että te ette koskaan olisi oppinut tuntemaan, mitä rakkaus on?"

Krapp silmäili Helgaa kirkkaalla ja levollisella katseellaan.

"En, neiti Helga — en, sitä en tekisi. Minulla kenties on se tunne, ja olen aina tiennyt, että se ei johtaisi minua mihinkään onneen. Mutta minun olisi mahdoton toivottaa sitä pois elämästäni. Se on antanut minulle syvän ja vakavan sisällyksen, ja kun täältä kerran erkanen — kun olen ulkopuolella kaikkien maallisten toivomusten ja — hm — halujen, tiedän sen tunteen silloin esiintyvän onnenani."

Helga huokasi.

"Minusta tuntuu — että se onni — kun kaikki on kuitenkin loppunutta…" Hän reipastausi ja kohotti päätänsä. "En muuten paljoakaan usko niin sanottuun suureen rakkauteen! Järjetöntähän on yhtäkkiä kiintyä vento vieraaseen ihmiseen siinä määrin, ettei luule voivansa elää ilman häntä."

"Niin, niin, neiti Helga, hyväpä teille, jos olisitte oikeassa!"

"Voitte olla huoletta. Minä en ole mikään sellainen. Hyvästi, Krapp, kiitos haastelustanne. Se oli hauskaa…"

Ja hän riensi pihan yli, Krappin seuratessa häntä akkunasta katseellaan, kunnes tyttö vilahti ulos portista.

Mutta toden teolla Helga uskoi enemmän kuin koskaan siihen suureen rakkauteen, ja hän pelkäsi sitä…

Niin, semmoisen kauhun hän oli saanut, että hän tuskin uskaltausi ulkosalle. Sillä se vaani heti ulkopuolella — tuolla metsässä. Siellä se istui maalauslippaineen, telineineen ja värilautasineen, ja jos se vain näki hänestä vilahduksenkaan, niin se ajoi häntä takaa läpi orjantappurapensaiden ja yli mättäiden.

Illalla istuessaan neiti Josefinan kanssa suuressa arkihuoneessa hän kysyi:

"Sanokaa minulle, täti Fiina, — Edla Munk, olikohan totta, että hän kuoli onnettomaan rakkauteen?"

"Loruja! Hän kuoli keuhkotautiin — tuberkeleihin, niinkuin nykyään sanotaan. Yksi kuolee yhdestä ja toinen toisesta syystä. Varo sinä vain vilustumasta! Nyt on aamukaste kovin runsas."

Mutta Krapp oli lopuksi päivää kerrassaan menettänyt kiintymyksensä

Kravun sikermän kiertotähtiin.

XVIII.

Heti kun Bertil Mossgordin vilustuminen oli jonkun verran tasaantunut, päätettiin tehdä ajateltu anteeksipyyntövierailu Munksholmaan.

"Nyt sinun pitää käyttäytyä säädyllisesti", muistutti Matts Brille

Mossgordille.

"Et saa juoda itseäsi humalaan, jos siellä tarjotaan väkeviä", lisäsi

Petter Witt.

"Et nukahtaa istualle."

"Etkä laisinkaan kiroilla tai syljeskellä lattialle!"

"Sinun on esiinnyttävä naisasian puoltajana."

"Kuivattava jalkasi mattoon."

"Jätettävä piikatytöt rauhaan."

"Luuletteko, että me saamme mitään syödäksemme ja juodaksemme siellä?" kysyi Mossgord.

"Ainakaan et sinä. Jos sinulle jotakin tarjotaan, niin on viisainta, että vain kiität. Se vaikuttaa edullisesti."

Paremman tehon toiveissa he olivat vuokranneet kestikievarin vaunut. Mossgord oli pukeutunut mustaan pitkään takkiin, päässä hänellä oli korkea hattu ja käsissä vaaleat hansikkaat. Hän näytti peräti juhlalliselta.

"Minusta tuntuu kuin olisin vielä kerran pääsemässä ripille", hän sanoi.

Heidät otti vastaan Rasmus-koira, jolle tuli vastustamaton halu käydä hampaistaan riippumaan Mossgordin takinliepeisiin. Mossgord asteli hermostuneesti edestakaisin ja yritti pitää sitä itsestään irti pienillä varovilla potkuilla. Näytti siltä kuin hän ja Rasmus olisivat pujottelehtineet kuviotanssissa.

"Kas niin, pikku koira, kas niin", haasteli hän suostutellen. "Kas niin, koiraseni. Pieni, soma vou, vou, niin! Osaako se pikku haukku istua?"

Mutta Rasmus ei varmastikaan osannut istua. Se kieppui yhä ympärillä ja haukkui vimmatusti, ollen vähällä niellä itsensä pelkästä raivosta. Vasta kun tallirenki hotaisi sitä ruoskalla, se hiukan tyyntyi.

"Se lienee tyhmä koira", arveli Mossgord hengästyneenä. "Muuten tiedän varmasti, ettei ole mitään parempaa keinoa koiran tasaannuttamiseksi kuin saada se istumaan. Jos se onnistuu, niin voi olla aivan huoletta. Mutta tuo hurtta oli kaikkea sivistystä vailla."

Heidän täytyi odottaa hetkinen neiti Josefinaa. Tämä näyttäysi viimein pukeutuneena vanhaan mustaan silkkileninkiin. Se oli hänen vastaanottopukunsa. Hän tunsi, että se tuotti arvovaltaa.

He nousivat kaikki kolme ja kumarsivat, kun hän astui huoneeseen. Ja Matts Brille esitteli itsensä kandidaatti Brilleksi, historiantutkijaksi.

"Ystäväni ja minä", hän sanoi — "hra Witt, jonka neiti tunteekin, ja varatuomari Mossgord — tulemme pahoittelemaan — ä-ä-äh — ikävää — ä-ä-äh — kohtausta, joka sattui pari päivää sitten."

Kohtauksen päähenkilö mutisi jotakin, että se ei ollut tosiaankaan mieluisa. Huoneen kaikki akkunat olivat ilmanpitävästi suljetut, ja hän kylpi hiessä. Korkean hattunsa hän oli laskenut erään kuvapatsaan päähän sohvan viereen, jolle hän oli istuutunut. Patsas esitti erästä manalle mennyttä Munkia — kankipalmikkoista vanhaa ja synkkää herrasmiestä, joka oli ammoin ollut isäntänä Munksholmassa. Ja oli vaikea ratkaista, kumpi oli surullisemman ja katuvamman näköinen, Mossgordko vai tuo elähtänyt tekotukan käyttäjä.

Kun erinäisten selvitysten jälkeen neiti Josefinalle lopultakin valkeni, mitä kohtausta herrat oikeastaan niin pahoittelivat, tuntui hän ottavan anteeksipyynnön suopeasti vastaan.

"Niin, minähän näin, että joku oli vedessä, eikä aina voi huomata eroa ihmisen ja elukan välillä", hän sanoi. "Täällä muuten juoksee niin paljon nuorta väkeä uimassa, ja minä olen sanonut heille, että minä en tahdo mitään tietää moisesta sikamaisuudesta."

"Minä en ui koskaan", vakuutti Mossgord, "mutta katsokaas, olin joutunut veteen tapaturmaisesti."

"Eikähän tuo kylmässä vedessä pulikoiminen voi olla hyödyllistäkään, mutta nuoret tietysti aina uskovat olevansa viisaimpia."

"Lääkärit sentään myös väittävät sitä terveelliseksi", huomautti Matts

Brille.

"Lääkärit!" vähäksyi neiti Josefina; "ovatpa nekin oikeata valioväkeä. Täällä makasi äskettäin muuan muonamies ja kuoli sormeensa tulleesta ajoksesta."

"Ja se tapahtui tohtorin takia?"

"Hän ei antanut tuoda tohtoria. Ei, ei, hän sanoi, tohtori kenties vain vie käsivarren, ja jos kerran on kuollakseen, niin minkäs sille mahtaa. Niin, kyllähän ne tohtorit tunnetaan."

"Tänne tulee kai paljon matkustajia, jotka mielellään katselisivat tilaa ja puistoa?"

"Kyllä, ja niistäkös on kiusaa. Äskenkin kävi täällä muuan kaupittelemassa rotanloukkuja. Hänen mentyään huomasimme, että hän oli käynyt sikotarhassa ja maalannut viikset kaikille porsaille."

Mossgord puuttui jälleen puheeseen.

"Niin, sellaisiahan ne ovat. Minun vanhempieni luona kävi kerran eräs, jolla oli hammasjauhetta myytävänä; hän varasti irtokitalaen."

"Niin, mutta juuri tuollaisethan ne nykyään vallitsevat. Muutama päivä sitten oli täällä poliittinen kokous kunnantalolla. Siellä esiintyi muuan ministeri, joka oli ollut päivätyöläinen. Eipä voi näin ollen ihmetellä, että piiat tulevat sellaisiksi kuin ovat! Tuskin viitsivät enää kauhaa liikuttaa."

"Niin, piiat!"

"Mutta lukea romaaneja ne osaavat. Heille pitää tulla omat novellilehtensä. Kauheata kerrassaan, mitä ihmiset nykyään kirjoittelevat! Minä olen ollut eräässä renkaassakin…"

"Missä?"

"Lukurenkaassa! Voi hyväinen aika, kylläpä minä luin lakia kirjakauppiaalle!"

"Mitä hän esitti puolustuksekseen?"

"Äsh, ei mitään! Minä sanoin hänelle: 'Luuletteko, että me elämme sikoläävässä? Että uskallattekin tarjota meille sellaista!'"

"Niin, pitäisi ajatella nuorisoa."

"En soisi pahimman vihamiehenikään olevan tilanomistajattarena. —

Saanko tarjota mitään virvokkeita? Hiukan vadelmamehua ja vettä?"

"Tuhannen kiitosta, kun ei vain whiskyä!"

Hän lähti itse antamaan määräystä. Hänen mentyään ovesta Mossgord otti hattunsa kankipalmikolta ja sanoi:

"Kiitä nyt vanhaa neitiä kauniisti hänen ylevistä lausunnoistaan,

Ferdinand!"

Neiti Josefina oli silminnähtävästi tullut hyvälle tuulelle, saatuaan tilaisuuden keventää sydäntänsä noille siivoille nuorille herroille. Hän tyrkytti heille mehua ja vettä; heidän piti kaikin mokomin juoda, sillä siitä ei ollut täällä puutetta.

Ja hän ei ollenkaan estellyt, kun Matts Brille esitti pyynnön, että hän ja hänen ystävänsä taidemaalari saisivat tehdä muutamia arkistotutkimuksia kartanossa. Hän kehoitti heitä vain olemaan varovaisia ja eritoten välttämään tupakoimista. Tilanhoitaja Krappin tuli pitää silmällä, että he eivät poikenneet tästä määräyksestä, ja hänen puoleensa oli heidän myöskin käännyttävä saadakseen avaimet.

Neiti Josefinan tätä selitellessä oli Mossgord anteliaasti valellut kukkaruukkua sillä vadelmamehulla, joka oli tullut hänen annoksekseen. Lopulta sitä tihkui aluslautasellekin.

Kunnon neiti joutuu ihmeisiinsä, ajatteli hän, nähdessään jo kasvienkin saattava langeta juoppouden syntiin. Se antaa hänelle aihetta moneen vakavaan tutkisteluun.

XIX.

Petter Witt oli istunut ääneti. Neiti Josefina ei ollut kääntynyt häneen, eikä hän tuntenut erityistä halua palauttaa mieliin ensimäistä käyntiään Munksholmassa.

Mutta tuokion kuluttua ajaessaan vaunuissa leveällä lehmuskäytävällä, joka johti kartanosta maantielle, hän huomasi vaalean puvun, joka silmänräpäykseksi vilahti esiin parin olkiauman takaa.

Samassa oli hän tehnyt päätöksensä. Hän sanoi toisille mieluummin kävelevänsä kotiin. Häntä halutti piirtää luonnos puistokujasta.

Mutta vaunut eivät olleet vielä kunnolleen hävinneet näkyvistä, kun hän hyppäsi ojan yli ja kapaisi juoksemaan aumoja kohti.

Hänen ehtiessään perille ei siellä kuitenkaan ollut ainoatakaan elollista olentoa. Hän juoksi aumojen taakse, niiden väliin, mutta tulos oli sama.

Tallin ovella katseli hevosrenki ihmeissään nuorta herraa, jota huvitti leikkiä piilosilla itsensä kanssa.

Mutta mitä tuo oli? Kasvismaalle johtavalla polulla loisti jotain punaista. Hän syöksähti paikalle ja huomasi, että se oli palmikkonauha.

Tässä oli siis jälki! Nopeasti joutui nauha taskuun, ja nyt hän porhalsi veräjästä kaali-, herne- ja porkkanasarkain poikki, kunnes saapui toiselle veräjälle.

Tämä johti pienemmälle pihalle, jota ympäröi neljä ulkohuoneriviä.

Yhteen näistä näki hän vaalean puvun häviävän.

Se oli komea, pitkähkö kivirakennus, portti kummassakin päädyssä. Salamannopeasti hän laski, että jos hän nyt meni sisään toisesta portista, yrittäisi vainottu paeta toisesta. Senvuoksi hän ensin telkesi lähimmän portin säpin lujalla kalikalla, jotta kukaan ei voinut päästä siitä ulos, riensi sitten vastapäiselle portille ja astui sisälle.

Kirpeä haju lemahti häntä vastaan. Hän oli joutunut sikoläävään. Toistasataa kärsää tervehti häntä pauhinalla, joka oli halkaista hänen rumpukalvonsa. Komeat tanskalaiset jouluporsaat ja puolilihavat englantilaiset siat ja tylppäkuonoiset yorkshirelaiset täyttivät ilman röhkimisellään. Onnelliset imisät, jotka lojuivat pahnoissa puolipökertyneinä äidinrakkaudesta, kuorssasivat: hrum, hrum, ja kymmenistä pienistä vaaleanpunaisista, sokerileivoksilta näyttävistä porsaista, jotka pyöriskelivät ja tunkeilivat täysinäisten utareiden ääressä, kuului lakkaamaton piipitys hry — hry — y — y! Ja vanha karju, suvun esi-isä, joka tunnustukseksi ansioistaan oli saanut tilavan yksinmaattavan karsinan, yhtyi meluun törähdyksillä, jotka tuntuivat jättiläispasuunan puhalluksilta.

Mutta Petter Wittin aistimukset kohdistuivat vain vaaleaan pukuun. Hän näki sen rakennuksen toisessa päässä röykyttävän porttia, painavan säppiä, raivoavan ja seuhtovan. Ja vasempaan tai oikeaan katsomatta syöksyi Witt suoraan päämääräänsä kohti, niin että muuan vanha sianhoitaja, joka parhaillaan laitteli isoon ammeeseen maukasta hakkelusta mädänneistä perunoista, keittiönjätteistä ja mäskistä, oli kuukertua päistikkaa ammeeseen pelkästä säikähdyksestä.

Vihdoinkin! Hän seisoi Helga Munkin edessä, joka katseli häntä samalla kertaa surullisin ja suuttunein silmäyksin.

"Neiti Munk", hän huudahti, "minun täytyy puhua kanssanne! Minun täytyy."

Mutta karsinoissa syntyi suuri hämmästys.

"Öh, öh", päivitteli muuan vanha imisä, joka oli synnyttänyt useita satoja porsaita maailmaan ja jota suunnaton makkarapaljous sai kiittää olemassaolostaan, "öh, öh, mitä voi hänellä olla neiti Helgan kanssa puhuttavaa! On hävytöntä tunkeutua tuolla tavoin kunnialliseen ja säädylliseen läävään. Röhkikää, lapseni, röhkikää! Ei ole suinkaan terveellistä teidän kuulla, mitä hän sanoo."

Ja nuoret porsaat röhkivät kaikesta sydämestään, niin että Helgan ja

Petterin täytyi huutaa lujasti, voidakseen kuulla toisiaan.

"Mitä tahdotte minusta?" huusi Helga. "Miksi ajatte minua takaa? Jos tahdotte puhua kanssani, niin voittehan tulla tätini luo."

"Minulla ei ole mitään asiaa tädillenne", karjui Petter. Witt maltittomasti; "teidän on kuultava, mitä minulla on sanottavaa! Koko onneni on kysymyksessä!"

Mutta Helga katsoi häneen surullisesti. Saadakseen sanansa käsitetyiksi oli hänen lähennettävä suunsa aivan Wittin korvanjuureen.

"Onnenneko, hra Witt! Kuinka se voisi riippua minusta! Meidän tuttavuutemmehan on niin lyhyt, ja — parasta on, ettemme enää tapaa toisiamme! Antakaa minun nyt mennä, kuuletteko!"

Hän tahtoi saada neiti Helgalle sanotuksi, että hän rakasti Helgaa, että hän — oh, hän ei osannut ajatella, niitä tyhmiä ja tulisia sanoja hän olisi tahtonutkaan lausua! Mutta siat tulivat väliin. Ne täyttivät ilman kiukustuneella hornanmelskeellä.

Mitä olisivat hänen sanansa voineet tässä vaikuttaa. Niiden oli saatava voimansa siitä, että tulvivat raikkaina hänen sydämestään; mutta päteekö yksi ihmissydän sadan kärsän röhkimistä vastustamaan?

Hän väistyi syrjään ja antoi Helgan hiipiä ohi. Raskain, murheellisin katsein hän näki vaalean puvun soluvan noiden monien karsinain riviä pitkin.

Seuraavana hetkenä tullessaan raittiiseen ilmaan hän oli lentää suoraa päätä tilanhoitaja Krappin syliin, joka seisoi ihan portin takana ikäänkuin odottamassa jotakuta.

Hän hämmästyi tapaamisesta siinä määrin, että unohti vastata tervehdykseen. Mutta niin kauan kuin hän oli tilanhoitajan näköpiirissä, oli hänellä aivan ruumiillinen tunne siitä, että tutkiva silmäpari seurasi hänen kulkuaan.

XX.

Seuraavana aamupäivänä alottivat Matts Brille ja Petter Witt Edla Munkin papereiden etsinnän. Mossgordin piti toistaiseksi pysytellä loitolla ja ilmestyä näyttämölle vasta sitten kun lainopilliset vaikeudet ilmenivät.

He olivat varustautuneet tarpeellisilla työkaluilla arkistotutkimuksiinsa. Heillä oli vasara, sorkkarauta, viila, pölyriepuja, mittanauha, suurennuslasi, muutamia käsikirjoja, joissa selviteltiin vanhoja käsialoja, kemiallisia aineita musteen koettelemiseksi sekä munia ja kaakaota siltä varalta, että työ vaatisi heitä jäämään yli ruoka-aikojen.

Siten olivat he valmistautuneet kaikkien mahdollisuuksien varalle, ja varmoja olivat he siitä, että mikään asiakirja ei voinut jäädä heiltä kadoksiin; jostakusta umpeenmuuratusta rautalippaasta se kaivettaisiin päivänvaloon ja sitten luettaisiin kaikkien taiteen sääntöjen mukaan.

Matkalla kartanoon Matts Brille selitteli, mitä hän aikoi tehdä saadessaan tilan ja omaisuuden haltuunsa.

"Jarjestänkin mallitalouden. Ulkomaalaista karjaa: kameeleja ja laumaeläimiä. Aion koetella niitä vetojuhtina. Ja koeviljelystä. Tupakkaistutuksia, kenties tee- ja kahvipensaitakin. Olen myös ajatellut maanviljelyskoulun perustamista. Ja minä rakennutan kuistin puiston puolelle. Sinne järjestän ruusutarhan. Kerran vuodessa kutsun kaikki naapurit suureen ruusujuhlaan. Kuistilla ruusumorsian pitäjän kaunein ja viattomin tyttö. Ja kaikki nuoret miehet astuvat rivissä hänen ohitsensa, hänen valitakseen niistä ritarinsa."

Petter Witt kuunteli ivallisin sydämin. Kenties tämä inhimillinen sydän olisi itkenytkin, mutta hän inhosi ihmisiä, jotka haikailivat surujaan.

"Sinä olet suuri lapsi, pikku Matts", hän sanoi. "Ja sinun sielusi on aivan kuin silmäpuoli."

"Mitä sillä tarkoitat, hä?"

"Sinä matkaat maailmaa ainaisessa herttaisessa pöyhistelyssä. Ja sinä et koskaan näe muuta kuin yhden puolen asiasta. Nyt olet tietysti sitä mieltä, että tämä meidän hommamme on kaikin puolin kunniallinen?"

"Niin, kun kartano on minun, lienee kai minulla oikeus ottaa se haltuuni."

"Kun kartano on sinun — niin, paperilapun perusteella — jonka lemmensairas tyttölapsi on kenties houreissaan kyhännyt — sinä ilman mitään tunnonvaivoja ajat maailmalle kaksi yksinäistä turvatonta naista. Lisäksi riistät ikivanhalta suvulta maatilan ja lasket rahvaanomaiset koipesi satavuotisille sohville."

Matts Brille seisahtui. Hänen katseensa oli arka, ja luomi kalpeni.

"Minusta tuntuu — kun minulla nyt on ohjelma, joka voisi hyödyttää koko maan taloutta — miksi en siis saattaisi voimaan laillisia oikeuksiani? — Ja — Munk-neidit eivät joudu kärsimään mitään hätää. Olin juuri ajatellut myöntää heille eläkkeen — määrätyn prosentin — syytingiksi sitä kai sanotaan. Saattaa sattua, että rakennutan heille kauniin ja hauskan huvilan."

"Vapautuaksesi omantunnon soimauksista!"

"Niin — voidakseni täydellä tyydytyksellä — mutta kun sinun nyt tulee heitä niin sääli, niin ihmettelenpä, että sentään olet mukana etsinnässä?"

"Olen senvuoksi, että ihminen toisinaan tuntee tarvetta esiintyä alhaisesti ja kehnosti. Me sivistyneet aikaihmiset emme tyydy repimään kärpäsiltä siipiä tai katkomaan kastematoa, nähdäksemme palasien liikkuvan. Mutta me suuntaamme julmuudenhalumme lähimäistämme vastaan kaikenlaisten verukkeiden nojalla, ja onnistuttuamme meitä kutkuttaa salainen mielihyvä."

"Mutta sittenhän" — Matts Brille seisahtui taas — "lienee parasta, että käännymme takaisin."

"Niinkö arvelet? — Minusta tuntuu parhaalta astella vain eteenpäin, alistumatta tunteellisuuteen."

He pitkittivät kulkuansa, mutta Matts Brille oli menettänyt sen lapsellisen ilonsa, jolla hän oli äsken ajatellut läheistä kartanonherruuttaan. Nyt hän hiipi työhön kuin pahantekijä.

Pihalla tuli Krapp vastaan.

"Saanko kysyä, mitä herrat oikeastaan haluavat tutkia? Te voitte saada minulta kaikkia selityksiä. Rohkenen väittää, että — hm hm — perhearkistossa ei ole montakaan paperilappua, joista minä en olisi selvillä."

"On hiukan vaikea sanoa täsmälleen — mutta…" Matts Brillen täytyi korottaa ääntänsä: "Minä sanon, että on hiukan vaikea määritellä tarkoin…"

"Miten herrat vain haluavat… Minullahan on kunnia puhutella filosofian tohtori Brilleä? Tilanomistajatar sanoi minulle nimen, mutta kun en kuule oikein hyvin…

"Nimeni on Brille, mutta minä en ole tohtori! — En ole tohtori!! — Minä sanon, että minä en ole tohtori!!!

"Niinkö! Vai niin, maisteri Brilleksi saanen siis sanoa. Tarkoitin vain, hra maisteri, että jos on joku erityinen historiallinen aihe käsiteltävänä…"

"Niin — kysymys koskee Munk-suvun historiaa — menneiltä ajoilta tietenkin."

"Niin, te luonnollisesti tiedätte, että nämä Munksholman Munkit eivät ole samaa juurta kuin tunnettu aatelinen Munk-suku. Mutta saanko kysyä, mitä ajanjaksoa te olette erityisesti aikonut tutkia? Me voimme seurata Munksholman Munkeja ajassa taaksepäin aina renessanssiin saakka. Silloin osti Jörgen Hansen Eriksdalin tilan. Hän oli matkannut vierailla mailla, ja hänen kerrottiin rikastuneen merirosvouksella, hm, hm. Hän lienee muun muassa ottanut vangiksi erään hyvin hurskaan munkin, joka osasi tehdä ihmeitä ja siten hankki luostarilleen suuret vuositulot. Jörgen Hansen vaati runsaita lunnaita, ja luostarin täytyi ne maksaa. Jörgen piti hurskasta isää sittemmin hyväntekijänään, ja kotiin palattuansa hän nimittäysi Jörgen Munkiksi, ja luostarin rahoilla ostetusta tilasta tuli Munksholma."

"Olipa hän hienotuntoinen, kun omisti tilansa munkin muistolle."

"Mitä osaa Munkien sukuhistoriasta herrat siis haluavat tutkia?"

"No — vanhan Jörgen Munkin esimerkiksi. Annan mielelläni hyvän prosentin."

"Kaikki Jörgen Munkia koskeva on täällä. Neljäs hylly, osasto IX. Siellä on tilan alkuperäinen kauppakirja, kihlakunnanoikeuden sakkotuomio toisen aatelismiehen iskemisestä kuoliaaksi tinakolpakolla, hänen virsikirjansa ja postillansa, — hm, hm, sekoitusneuvo voiteeksi, joka humalassa estää paholaista näyttäytymästä, anomus niiden naisten kurittamisesta, jotka ovat vietelleet häntä haureuteen, sekä hänen testamenttinsa ja papintodistuksensa. Jos herrat haluavat mitään muuta, niin suvaitkaa vain kysyä minulta; asun sivurakennuksessa."

"Hänellä oli omat epäilyksensä", sanoi Matts Brille, ja hänen katseensa oli tuikea. "Hänellä oli omat epäilyksensä. Näitkö, kuinka hän tähysti meitä?"

"Sinä olet hullu — tarjota hänelle prosenttia! Onneksi hän ei sitä kuullut."

"Sen tein voittaaksemme hänen suosionsa. Mutta nyt nopeasti toimeen! Kolme askelta vasemmasta nurkasta, toisen ja kolmannen hyllyn välillä, noin kolmen kyynärän korkeudella…"

Kävi kuitenkin selville, että tätä ohjetta ei ollut kovinkaan helppo noudattaa. Mikä nurkka oli vasen? Se riippui siitä, miltä suunnalta tultiin. Kolme askelta vasemmasta nurkasta — se saattoi johtaa yhtä hyvin oikeanpuoleiselle kuin vasemmanpuoleiselle seinälle siitä nurkasta, eikä tätä nurkkaakaan voitu määrätä. Ja lopuksi — mitä merkitsi toisen ja kolmannen hyllyn välillä? Hyllythän olivat telineinä keskellä lattiaa. Olivatko nuo tärkeät paperit lattialankkujen alla?

"Niitä on kerrassaan mahdoton löytää", tuskitteli Matts Brille. Hän oli mittaillut vatsallaan maaten ja niin tomuttunut, että ainoastaan luomi vielä antoi väriä kasvoille. "Mahdoton löytää. Sinä olet tietenkin väärin tulkinnut sen paperilapun."

"Salapoliisivaistoni ei yleensä petä. Mutta onhan mahdollista, että olen jättänyt vaarinottamatta jonkun yksityisseikan tai erehtynyt siitä."

He hieroivat uudelleen älynystyröitänsä; he keksivät nerokkaita ja hämmästyttäviä otaksumia; he penkoivat vuosikausien likaa saumoista. He tärvelivät kunniallisten hämähäkkien luvallista käsityötä. He ryömivät nelinkontan pimeissä nurkissa, joista vetivät esiin paksuja paperikääröjä, ja natisevilla tikkailla he keikkuivat katonrajaan asti. Mutta Edla Munkin papereista ei näkynyt jälkeäkään.

"Meidän on pakko koputella kaikkia kattoja, seiniä ja lattioita", sanoi Matts Brille. Hän oli saanut kurkkunsa täyteen pölyä ja kakisteli ja köhi vimmatusti.

"Mitä tarkoitat — koputella…?"

"Niin, kulkea ympäri ja nakutella vasaralla, äänestä tunnustellaksemme onttoa paikkaa. Onhan tila ja miljoona pelissä!"

He alottivat sen puuhan. Kalkinpölyä ja karstaa satoi heidän päällensä.

"Lopuksi vielä saamme repiä koko rakennuksen", sanoi Petter Witt.

"Nyt olemme todenneet, että täällä ei ole mitään salakammiota. Se on toki tulos! Hyvin tärkeä tulos! Paperit ovat siis toisella taholla, tahi — —"

"Tai niitä ei ole lainkaan."

"Tai ne on rikollisesti kätketty, kenties hävitetty. Jos ne on kätketty, niin täytyy joillakuilla olla… Mutta sinähän et lainkaan kuuntele, mitä sanon. Mitä sinä tuijotat?"

Hän tuli akkunan ääreen, missä Petter Witt seisoi katsellen ulos. Pihalla oli Helga parhaillaan syöttämässä Attilaa leivällä. Joka palasesta täytyi sen tehdä joku temppu, joko maata kuolleena tai nousta takajaloilleen, kun hän komensi: "allez".

Komea eläin kohotti välkkyvän ruskeata ruumistaan ja seisoi auringon paisteessa kiiltävänä, liehuvin harjoin ja etujalat iloisesti kuopimassa ilmaa, nuoren tytön leijuessa suosikkinsa ympäri, milloin nojaten solakkaa vartaloansa sitä vasten, milloin taas juosten pois, tanssien ja hyppien, tukan hulmutessa kuten kevyt pilvi pään ympärillä.

"Allez! No — kas noin! Seiso nyt! Seiso, kuuletko." Ja hevonen seisoi suorana kuin sotamies.

"Hiisi vieköön, eikö hän olekin herttainen!" sanoi Matts Brille. "Tiedätkös, Petter, yhtä hyvin voisi mennä naimisiin hänen kanssaan ja ottaa taloon tädin. Sillä tavoin me helpoimmin selviäisimme vaikeuksista. Minulle voi olla jo yhdentekevää, kenet vien vihille. Olenhan tehnyt lopputilin rakkauden kanssa."

XXI.

Petter Wittin oli vallannut järjetön uutteruus. Päivä päivältä pettyivät toiveet. Nyt olivat he jo tarkastaneet kaikki paperikääröt. Mutta kun Matts Brille pyrki jättämään sikseen, sanoi Petter Witt vain:

"Me jatkamme taas huomenna!"

Mutta työn tultua käyntiin hänen intonsa aina laimeni merkillisesti.

Enimmäkseen hän istui akkunan ääressä ja katseli pihalle. Ja kun Matts

Brille kutsui hänet takaisin velvollisuuksiinsa, istui hän tylsin

katsein selailemassa huolimattomasti, mitä ystävä hänelle ojensi.

Mutta kaikella täytyy olla loppunsa, ja eräänä päivänä selitti Matts

Brille, että nyt hän ei tahtonut nuuskia enää pitempään.

"Mossgord on tilannut Kööpenhaminasta yksityisen salapoliisin, joka ryhtyy kaikessa hiljaisuudessa tutkimaan asiaa. Siitä tulee ruma juttu, jos joku on pistänyt asiapaperit piiloon. Niin, siitä tulee hyvin ikävä juttu."

Petter sanoi kuitenkin tahtovansa yrittää vielä kerran, eikö papereita löytyisi. Ja kun Matts Brille ei suostunut enää kumppaniksi, lähti hän yksinään.

* * * * *

Hän oli istunut arkistohuoneessa tavallista pitempään. Auringon säteet lankesivat vinosti matalaan, pölyiseen huoneeseen.

Hän istuutui mielipaikalleen akkunan ääreen ja katseli ulos. Nyt oli hänellä vain pari tuntia jäljellä. Sitten ei hänellä enää ollut mitään tekosyytä vieraillakseen Munksholmassa.

Ja hän vaipui mietteisiin. Mitä tekemistä hänellä olikaan täällä? Minkätähden hän ei voinut pysyä täältä poissa? Hänhän oli kunniallisesti ja rehellisesti saanut rukkasensa. Eikö hänen siis pitänyt tyytyä siihen loppuun?

Mutta minkätähden oli Helga työntänyt hänet luotansa? Epäilikö Helga häntä? Luuliko hän rahojensa olevan houkuttimena? Sitä ei hänen tehnyt mieli uskoa. Mutta jos se oli syynä, niin täytyi jonkun salassa taistella kosintaa vastaan. — — —

Tuolla asteli tilanhoitaja Krapp aatoksissaan pihan yli ja hävisi päärakennukseen. Hänkö siten juonitteli? Vai tilanomistajatar? Vai molemmat yhdessä?

Hän aprikoitsi yhä, kunnes aivot väsyivät ja turtuivat. Mutta hän istui edelleen akkunan pielessä epämääräisin aavistuksin, että jotakin oli tapahtumassa.

Mitään mainittavaa ei kuitenkaan tapahtunut. Työrattaat tulivat kotiin pelloilta, ja sitten lehmät, lampaat ja hanhet. Rasmus-koira ilmestyi kaahaamaan hanhia, yksi näistä lensi lehmien pariin ja näistä jälleen yksi piika- ja renkiparveen, joka oli keräytynyt suuren lehmuksen katveeseen jaarittelemaan — niin, tietysti siitä, mistä tytöt ja pojat tavallisesti haastelevat suuren lehmuksen alla. Hetkisen oli piha räpyttelevien ja kaakattavien hanhien, virmapäiden lehmien, kirkuvien piikojen ja noituvien renkien sekamelskana.

Mutta nyt näyttäysi Helga ovella ja kutsui Rasmusta. Ja Rasmus löi itsensä solmuun ja laahautui vatsallaan pitkin pihaa, ylenpalttisesti huiskuttaen häntäänsä ja naamassa ilme, jonka piti kai hänen oman arvelunsa mukaan vastata sikstiniläisen madonnan lempeyttä. Ja hanhi palasi parveensa, ja lehmä meni pilttuuseensa, ja piiat ja rengit ryhtyivät jälleen keskusteluunsa lehmuksen alla ja Helga veti madonna Rasmuksen mukanaan sisälle, puhutellakseen tätä siellä kahden kesken. Ja Petter Wittistä tuntui, että hän oli jäänyt kaksin verroin yksinäisemmäksi kuin ennen.

Samaan aikaan istui tilanhoitaja Krapp neiti Josefinan luona. He puhuivat juuri Helgasta.

Krapp oli pannut merkille, että tämän silmät olivat viime aikoina olleet usein itkettyneet. Siitä oli hän ottanut aiheen puhutteluunsa. Ja vähitellen oli hänen äänensävynsä käynyt kiivaammaksi kuin tällä säyseällä miehellä oli tavallista.

"Te olette menetellyt aivan hullusti häntä kohtaan", hän sanoi. "Ei saa tehdä väkivaltaa ihmisluonnolle."

Neiti Josefinakin oli huomattavasti kiihdyksissään.

"Älkäämme puhuko luonnosta hänen ijällään, hyvä Krapp! Puuttuisipa vain, että tuollainen nuori tyttö…"

"Ihminen on nuori tyttökin."

"Nuoren tytön tulee hillitä itseään."

"Niin tulee meidän jokaisen, tarpeen tullen, hm, hm! Luulenkin Helga-neidin siihen pystyvän ja siten tekevän, milloin hän tietää sen velvollisuudekseen. Mutta sääli on häntä!"

"Säälikö?"

"Niin — sääli! Neiti sanoo kyllä aivan oikein, että paljon onnettomuuksia johtuu rakkaudesta. Mutta sadasta ihmisestä se on yhdeksällekymmenelleyhdeksälle joka tapauksessa se ainoa, mikä antaa elämälle — hm, hm — hiukkasen henkistä arvoa, hieman enemmän sisältöä kuin pelkästä syömisestä, juomisesta ja nukkumisesta lähtee."

"Jo nyt jotakin! Minäpä voin vakuuttaa teille, hyvä Krapp, että minun elämälläni on ollut sisältöä ilman tuota törkyä."

Krapp pudisti päätänsä.

"Sitä en usko, neiti Josefina Munk."

"Mitä sanottekaan, mies! Ettekö usko puhettani?"

"En, minä en usko, neiti Munk! Tällä hetkellä en puhu teille palvelijana, vaan vanhana hyvänä ystävänä. Minkä tähden emme me kaksi yksinäistä ihmistä voi olla rehellisiä keskenämme? Minä tiedän, että te sydämessänne myönnätte olevani oikeassa. Ellei meillä ole jotakuta, josta voimme pitää ja joka omasta puolestaan pitää meistä, ei elämämme ole ollut kokonaista ja täydellistä. Soisin kovin mielelläni, että te ja minä…"

"Herra armahda! Mies ei vain aikone kosia minua! Ettekö kuule, mitä minä sanon: ettehän vain yrittäne kosia minua?"

"En — sitä en toki tee. Mutta minä puhun neiti Helgan asiassa: älkää tehkö hänestä yksinäistä ja onnetonta ihmistä. Sellaisia on jo enemmän kuin kylliksi, ja hänestä tulee sellainen, jos te yhä pidätte kiinni merkillisistä ehdoistanne! — Nyt tietysti suututte minulle. Mutta mieluummin kärsin sen kuin että tuhoatte nuoren tytön elämän ja vielä omannekin."

"Omani?"

"Niin — omannekin! Tiedänhän varsin hyvin, että te pidätte tytöstä — hm, hm — omalla tavallanne. Hän on teille korvauksena siitä rakkaudesta, mitä te ette ole saanut — niin, hän on teidän elämänne ainoa sisältö. Jos hänen käy huonosti, niin ette tekään siitä lähtien enää tunne iloa."

Tilanhoitaja lähti.

Mutta ylhäällä arkistossa istui Petter Witt edelleen ja katseli ulos pihalle, missä hämärä teki tuloaan.

Ja omassa huoneessaan vietti, Helga Munk hämyhetkea omien surullisten ja tuskallisten ajatustensa vallassa.

XXII.

Vihdoin viimein tempausi Petter Witt eroon apeista aatoksistansa. Nyt oli hänen lähdettävä kotiin.

Mutta hänen tarttuessaan ovenripaan olikin ovi lukossa ja avain poissa. Ajan mentyä näin myöhäiseksi oli nähtävästi arveltu, että hän oli lähtenyt ja unohtanut sen oveen.

Mitä oli hänen nyt tehtävä? Huutaisiko akkunasta? Se herättäisi vain tarpeetonta huomiota. Ainoana keinona oli hypätä alas.

Arkistohuoneessa oli akkuna kahdelle taholle. Toinen antoi pihalle päin, toinen humalatarhaan, jota ympäröi korkea ja vankka muuri. Muurissa oli pelloille aukeava portti. Tämä muuri ja viereiset aittarakennukset olivat ainoina jäännöksinä vanhimmasta Munksholmasta. Missä nyt humalat rehoittivat, siinä oli aikaisemmin ollut osa vanhaa linnanpihaa.

Siitä portista saattaisi kyllä päästä ulos.

Petter Witt kuroittausi alas. Akkuna oli noin kuusi kyynärää korkealla maasta, mutta parin kyynärän päässä akkunalaudan alapuolella oli ulkoneva muurinkulmaus. Hän tarttui akkunakehykseen, heilautti itsensä muurinkulmalle ja hyppäsi maahan.

Hän astui portille ja koetteli sen ruostunutta rautalukkoa. Mutta se ei tikahtanutkaan. Entä aitan ovi? Sekin teljetty!

No, ajatteli hän, meidän pitänee siis yöpyä taivasalla. Tänne ei tietenkään tule ketään illalla. Mutta päivän valjetessa saanee huudetuksi luokseen jonkun ystävällisen sielun.

Hän alkoi käyskennellä humalatarhan kapeilla ja ruohottuneilla poluilla. Kuinkahan monta nuorta paria olikaan kuljeskellut täällä, missä hän nyt asteli niin yksinään, ja antanut sydäntensä huumautua muurin juurella kasvaneiden kuusamain suloisesta tuoksusta? Ah, jospa hänkin olisi saanut täällä kävellä erään toisen rinnalla! Mutta hänet oli hyljätty, ja nämä tunnit olivat viimeiset, jotka vielä viihdyttivät häntä sillä ajatuksella, että hän edes oleskeli rakastettunsa asuinsijalla.

Samassa hänen katseensa kohtasi taulun, joka oli naulattu aitanoven yläpuolelle. Siinä näkyi julistus:

PÄÄSY KIELLETTY. KAHLEKOIRAT LASKETAAN IRTI PIMEÄN TULLESSA.

Aluksi hän oli julistuksen suhteen jokseenkin huoleton. Kyllähän kahlekoirankin kanssa voi tulla toimeen. Kenties Rasmus hoiti tätä hommaa sivutoimenaan. Siinä tapauksessa tuskin oli hengenvaaraa. Rasmuksella oli enemmän suulautta kuin toimintakykyä.

Mutta hänen mielikuvituksensa heräsi vähitellen, ja hän alkoi hermostua. Rasmus ei toki sentään voinut esiintyä talon vahtina. Kun neiti Josefina otti sellaisen palvelukseensa, niin se oli kyllä otus, joka ymmärsi tehtävänsä eikä häikäillyt. Siinä tapauksessa oli asema vähemmän miellyttävä. Mitään aivan selvää käsitystä hänellä ei ollut kahlekoirien ulkonäöstä ja menettelytavasta, mutta pelkkä sana synnytti mielikuvan öisistä murhenäytelmistä, revityistä vaatteista, pureksituista jäsenistä, verestä.

Ja tämä mielikuva syöpyi yhä syvemmälle. "Pimeän tullessa" oli semmoisenaan hyvin epämääräinen käsite, oikeammiten oli pimeä jo tullut, sillä nyt oli niin pimeä kuin ylipäätänsä siihen aikaan vuodesta voi tullakaan. Mutta toiselta puolen oli ilta verrattain valoisa, ja näin ollen oli epävarmaa, milloin mylläkkää saattoi odottaa Hetki hetkeltä kävi hän levottomammaksi ja pelokkaammaksi. Mitä nyt…? Eikö tuolla aitanoven luona kahissut jotakin? Ja nyt? Eikö ovi narissut saranoillaan? Hän luuli jo näkevänsä ison, susimaisen pedon hölköttävän esille. Haukahdus — lyhyt kamppailu, ja se olisi hänen niskassaan. Ritsh — housunlahe revitty! Ratsh — pohje halki — loikkaus — ja hänestä tuntui kuin olisi hän maannut hirviön mahtavat käpälät rinnallaan ja nähnyt sen punaisen kidan, josta iso kieli riippui ahnaana, ja läähättävä hengitys oli huokuvinaan kuumana, ja siihen kaikkeen sekaantui lämpimän verenkin tihkuminen.

Mutta se oli vain säikkyvän mielikuvituksen ilvettä. Aitanovi oli yhtä taatusti teljetty kuin äskenkin, ja hän oli kuullut vain lehtien kahinaa ja tuuliviirin kitinää.

Hän pakoittausi nauramaan ääneen omalle ahdistukselleen. Mutta nauru kaikui vastaan, ja hän vaikeni äkkiä ja seisoi hetkisen hievahtamattomana, kunnes hänelle selvisi, mistä se ilkkuva "ha, ha, ha" tuli.

Ei, tätä hän ei voinut kestää; hänen täytyi pyrkiä ulos täältä. Mutta miten se kävi päinsä? Mahdotonta oli paeta takaisin arkistoon. Ei auttanut muu kuin ponnistaa muurin yli. Tämä oli neljä tai viisi kyynärää korkea, vanhoista punaisista tiilikivistä kokoonliitetty. Hän koetti kiivetä sen kuvetta, sovitellen käsiään ja jalkojaan sen rosoisuuksiin. Niin kissa olisi voinut siitä suoriutua. Mutta Petter Witt vain raapi nahan käsistään ja polvistaan.

Tuskaannus oli nyt vienyt häneltä kaiken maltin. Hän tempasi maasta humalasalon ja asetti sen vinoon muuria päästäkseen sen avulla yli, mutta salko katkesi hänen painostaan, ja hän putosi satuttaen itsensä. Hän röykytti vanhaa tammiporttia kuin hullu. Hän jyskytti aitanovea ja painoi selkänsä sitä vasten, koettaen työntää sitä auki. Mutta mikään ei onnistunut.

Sitten hän yritti reipastautua. Häpeä, Petter Witt, hän sanoi itsekseen, onko tämä mielestäsi miesmäistä? Jos sinut nyljetään, niin näytä kumminkin, että annat viedä nahkasi kunnialla.

Hän sieppasi katkenneen seipäänpuoliskon ja aikoi siten varustautuneena odottaa vihollisen tuloa, lujasti päättäen puolustautua viimeiseen asti. Hän ei liikahtaisi ennenkuin peto oli aivan lähellä. Silloin hän tähtäisi levollisesti ja varmasti, ja jymäyttäisi aseensa sen otsaluuhun.

Äkkiä ilmestyi valoisa neliö päärakennuksen mustaan päätyyn, joka näkyi aitan yli. Jossakin tämänpuoleisessa huoneessa oli sytytetty valo.

Joku asettui avoimeen akkunaan ja katseli ulos. Hän ei kyennyt eroittamaan, kuka siellä oli, kun hahmo varjosti itseänsä — ei edes voinut päättää, oliko hän mies vai nainen.

Mutta kenties hänen äänensä kantoi tuonne ylös. Ja hän alkoi huutaa:

"Olen teljetty tänne. Auttakaa minua auttakaa! Olen Petter Witt!

Maisemamaalari Petter Witt."

Hän uudisti huhuilunsa useaan kertaan. Haamu hävisi, eikä hän tiennyt, oliko hänet kuultu. Kului joku minuutti. Hänen sydämensä jyskytti ja hyppi.

Äkkiä kalahti avain aitanovessa. Se ammahti auki.

Hänet valtasi väristys.

Mitä oli tulossa…? Kahlekoirako? Niin — ei…

Kuului naisen ääni: "Onko täällä joku?" Ja nopeita askeleita — vaalea haamu… kuun metallihohteisessa kumotuksessa seisoi hänen edessään Helga!

Yllätys oli liian järkyttävä. Ylivoimaisesti tempasi hänet myrskynä valtaansa vapautuksen ilo, leimahtava rakkaus ja sen onnen kaipuu, jota hän ei enää äsken ollut uskaltanut ajatellakaan.

Hän lennähti tulijan luo ja tarttui tämän molempiin käsiin. Helgan kasvot olivat kääntyneet häntä kohti. Niiden ilme oli avuton. Ja näitä avuttomia kasvoja kohti tulvivat hänen sanansa:

"Minä rakastan teitä! Rakastan — rakastan teitä! Ettekö pidä minusta?

Ettekö, neiti Munk? En voi elää ilman teitä!"

Helga irroitti kätensä.

"Hra Witt…"

"En voi elää ilman teitä!"

"Teidän täytyy."

"Ettekö siis pidä minusta?" Hän tarttui Helgaan uudestaan.

"Teidän on päästettävä minut irti!"

"En ennenkuin vastaatte."

Pimeässä hän näki Helgan silmien loistavan vastaansa. Ne olivat täynnä tuskaa. Mutta tuskan takaa hän näki jotakin muuta — jotakin, mistä hän ei voinut erehtyä. Ei, ei mistään maailman aarteista hän nyt voinut päästää rakastettuansa, vaan päinvastoin veti häntä luokseen! Ja hän huomasi, että Helga mukautui — ei yrittänyt irtautua hänen syleilystään.

"Nyt olet minun", hän riemuitsi. "Helga! Helga!"

Mutta silloin tämä irroittausi.

"Minä en voi… Tehän ette tiedä… Voi, mitä minun on tehtävä?"

"Etkö sinä siis rakasta minua? Helga, pikku Helga, etkö vähääkään pidä minusta?"

Hänen vastauksensa oli suutelo, ja toinen — ja vielä — ja niin monta, ettei kannata niitä lukeakaan.

Lopulta riistäytyi hän irti — kolmannen kerran tänä iltana. Mitä

olikaan hän tehnyt? Rikoksen! Tämähän oli hulluutta! Ja hän pyysi

Wittiä levollisesti kuuntelemaan, minkätähden hän ei voinut lupautua

Wittille.

He kävelivät edestakaisin noilla puutarhakäytävillä, joilla niin moni nuori pari oli astellut ennen heitä ja antanut kuusamain tuoksun huumata sydämensä. Ja Helga kertoi hänelle lupauksesta, jota hän ei uskaltanut rikkoa. Perintöoikeutensa tilaan olisi hän kyllä keveällä sydämellä luovuttanut. Mutta se ei riittänyt! Hänet oli ostettu — sillä suosiollisuudella, jota hän oli jo vuosikausia saanut osakseen, niillä rahoilla, joilla hänen isänsä oli selviytynyt veloistaan, kykenemättä milloinkaan suorittamaan lainaansa takaisin. Sitäpaitsi hän tavallaan todella piti täti Josefinasta eikä hevillä suonut heidän väliensä rikkoutuvan.

Maisemamaalarikin antoi luottamuksensa hänelle ja kertoi, millä asialla hän ja hänen toverinsa olivat tulleet kartanoon. Mutta Matts Brillen perintövaatimuksista kuullessaan Helga löi kätensä yhteen ja huudahti: "Oi, kuinka täti raivostuukaan! Soisinpa, että hra Brilleä onnistaisi! Silloin ei mikään maailmassa voisi eroittaa minua rakkaasta ystävästäni."

He lohduttausivat uskottelulla, että asia oli muka johtumassa siihen loppuun. Ja Petter Witt ilmoitti nyt pyytävänsä Matts Brilleä jouduttamaan ratkaisua.

Jos Mattsin suunnitelmat raukeisivat, niin he heittäytyisivät neiti Josefinan jalkoihin. Kenties se voisi liikuttaa hänen sydäntänsä. Helgan kasvoille tuli huolestuneita ryppyjä, kun he ajattelivat tätä mahdollisuutta. Mutta vähitellen tarttui häneen Petter Wittin valoisampi katsantokanta, ja lopulta he puhellessaan johtuivat toiveisiin, jotka melkein saivat heidät unohtamaan kaikki vaikeudet. He rakensivat itselleen päiväpaisteisen ja onnekkaan tulevaisuuden. He päättivät asua Helgan linnassa tai Petterin taiteilijamajassa. Kummassakin tapauksessa he varmasti olisivat niin onnellisia kuin yksikään nuori pari ennen heitä, ja Petteristä tulisi maan kuuluisimpia taiteilijoita. Mutta kaikki hänen siveltimensä loihtima olisi vain Helgan palvomista.

Näin he haaveilivat, ja vasta aamukoitteen selkeä todellisuus palautti heidät arkielämään. Heidän täytyi lähteä kotia, Helgan omaan huoneeseensa kartanoon ja Petterin kievaritaloon. Sillä he eivät ainoastaan olleet rakastuneempia kuin muut, vaan myöskin viisaampia ja varovampia, ja tämä viisaus vaati heitä ennen kaikkea välttämään herättämästä huomiota ja toimittamasta ilkeämielisiä huhuja liikkeelle.

Heidän oli silti kovin vaikea sanoa toisilleen hyvästi. Se aiheutti monta syleilyä, ja Petter Witt oli jo moneen kertaan ehtinyt portin ulkopuolelle, mutta joka kerta hän tuli ajatelleeksi, että hänellä oli jotakin välttämätöntä sanottavaa tyttöselle, ja hän tuli takaisin ja avasi portin uudestaan.

Kun ero viimein toden teolla tapahtui, saattoi Helga häntä, ja tuo viisas ja varovainen pari kulki yhdessä ensi auringon punertamia maita pitkin kasteen kostuttamilla poluilla, kunnes saapuivat metsän reunaan, missä heidän oli epuuttamattomasti sanottava toisilleen hyvästi.

Luonnollisesti ei tämä voinut tapahtua ilman uusia syleilyjä.

Viimeisen kerran irtautuessaan hänen käsivarsistaan Helga kysyi:

"Miten sinä oikeastaan jouduit humalatarhaan? Ja minkä vuoksi huusit apua?"

Witt kertoi telkeytymisestään ja tunnusti avomielisesti peljänneensä kahlekoiraa.

Silloin Helga nauroi sydämellisesti.

"Ei meillä ole mitään kahlekoiraa! Meillä ei ole koskaan ollut sellaista. Täti on vain hyvänä keksintönään naulauttanut tuollaisia tauluja sinne tänne puistoon ja pihalle. Hän ajattelee niiden peloittavan pois varkaita, jos sellaisia pyrkii tänne. Ja näyttäähän niillä siis levänkin säikähdyttävää tehoa, mutta eiköhän tätini sentään katune sitä keinoa, kuullessaan sen toimittaneen meidät kaksi yhteen."

XXIII.

Yksityissalapoliisi oli saapunut ja asui majatalossa sanomalehtimies Hansenina. Hän kuljeskeli kokoilemassa juorujuttuja kaikista Munksholman nykyisistä ja entisistä omistajista. Sanomalehteä varten, hän sanoi. Niin, menipä hän niinkin pitkälle velvollisuutensa innossa, että kihlautui erään navettapiian kanssa, jolla oli paikka Munksholmassa, joten hänen saattoi otaksua oleskelevan keskellä tapahtumia.

Hän sai tietää kauniita juttuja. Mutta yksi rengas yhä puuttui todistusketjusta.

Petter Witt hoputti. Asia täytyi saada loppuunsa. Ja eräänä päivänä hän löi pöytään suuren valttinsa.

"Minä en lainkaan pidä tästä supinasta ja jupinasta", hän sanoi. "Jos Matts uskoo, että tila on hänen, niin on kai parasta, että hän esittää vaatimuksensa. Kyllä nyt on jo kylliksi vakoiltu ja takaportailla juonittu."

Mossgord teki omasta ja salapoliisin puolesta vastaväitteitä. "Tämä on hyvin arkaluontoinen asia", hän sanoi. Mutta Matts Brille oli alkanut väsyä. Tilanomistajan ja miljoonamiehen tulevaisuus ei enää hivellyt hänen mielikuvitustaan; hän kaipasi uusia näköaloja.

Sovittiin laadittavaksi kirjelmä neiti Josefina Munkille. Tässä ilmoitti Matts Brille hänelle, että oli syntynyt jonkun verran epäilystä neiti Munkin perintöoikeudesta Munksholman tilaan. Asianomaiset eivät olleet tahtoneet esittää vaatimuksiansa ilman varmoja todistuksia; nyt oli kumminkin ilmennyt eräitä tosiasioita, hetki oli siis tullut, ja mahdollinen perijä pyysi yksityistä keskustelua.

Helga tapasi Petter Wittin melkein joka päivä milloin alhaalla rannassa, milloin metsässä — vieläpä joskus kartanon puistossakin. Viisaan ja varovan parin onnistui täten pian päästä koko seudun juorujen esineeksi. Ainoastaan neiti Josefinalla ei ollut aavistustakaan heidän kohtauksistaan. Helgalta sai Petter Witt tietää, että kirje oli aiheuttanut neiti Josefinassa hillittömän kiukunpuuskan, kunnes hän oli joutunut vuoteen omaksi. Neiti Josefina oli määrännyt varoitustauluja naulattavaksi kaksin verroin ja käskenyt Krappin ostaa kaksi revolveria, toisen häntä ja toisen itseänsä varten. Mutta Krapp osasi rauhoittaa häntä. Vähitellen kykenikin neiti Josefina ajattelemaan asiaa toisessa valossa ja viimein suostui ehdotettuun keskusteluun.

Kohtaus tapahtui eräänä päivänä siinä herraskartanon huoneessa, jota jo ammoin oli sanottu kirjastoksi, vaikka kukaan ei ollut siellä koskaan kirjahyllyä nähnyt. Helga ja Krapp saattoivat neiti Josefinaa sinne. Musta silkkipuku kiristyi kuin panssariksi hänen suuttumuksesta paisuneelle povelleen.

Mossgord ja Petter Witt esiintyivät Matts Brillen todistajina. Petter Witt oli ennen lähtöä pistänyt taskuunsa paperin, jonka hän oli tavannut Krappin pyhätamineiden taskussa. Hän oli suoraan sanoen unohtanut sen matkakirstunsa rauhalliseen talteen. Nyt hän sen saakoon! hän ajatteli. Eipä tiedä, vaikka se voisi merkitä jotakin neuvottelujen johtamisessa onnelliseen tulokseen.

Matts Brille tiesi, että diplomaattisissa keskusteluissa käytettiin mitä kohteliaimpia sanontatapoja. Sotia voitiin julistaa, maita köyhdyttää, tuhansittain ihmisiä surmata — mutta ne, jotka vihreän pöydän ääressä pitivät ratkaisua kädessään, nimittelivät toisiaan "teidän jalosukuisuudeksenne" tai "korkeasti kunnioitetuksi ystäväkseni".

Hän puhutteli senvuoksi koko ajan neiti Josefinaa "armolliseksi neiti tilanhaltijattareksi". Ja se historiallinen selostus, jolla hän paksuun paperikääröön nojautuen koetti selittää Munksholman tilan "vallanperimyskysymystä", kuten hän sitä nimitti, oli niin akateemisen kuivakiskoinen kuin tohtorinväitös.

Mossgordin piti sitten sommitella lainopillinen esitys asiasta. Kovaksi onneksi oli hän juuri silloin nukahtanut. Kerätäkseen kestävyyttä siihen suureen iskuun, jonka hän aikoi lyödä tällä ensimäisellä "jutullaan", hän oli nauttinut tavattoman tukevan aamiaisen. Mutta hän oli arvioinut voimansa liian suuriksi, ja luonto otti nyt oikeutensa. Matts Brille koetti herättää häntä tyrkkäyksillä kylkiluihin. Mutta ennenkuin tämä hänelle onnistui, oli neiti Josefina ottanut puheenvuoron.

Hän sanoi, että tämä oli totisesti pahinta, mitä hän oli koskaan joutunut kokemaan. "Vento vieraat ihmiset tulevat tänne ja väittävät olevansa tilani perijöitä." Eikä ollut apua siitä, että Matts Brille yritti selitellä jälleen hyvin mielisteleväsi ja hoki: "mutta armollinen neiti…!" ja vakuutti kaiken olevan vain muodollisuutta — tai että Mossgord nyt lopultakin havahtuneena kuvasi pikku haukotusten lomassa, miten oli tehtävä ero tosiasian ja oikeuskysymyksen välillä: neiti Munk saattoi olla toisessa tapauksessa oikealla puolella, mutta toisessa väärällä, kenenkään kykenemättä silti sanomaan, minkä tuomion korkein tuomioistuin tällaisessa asiassa langettaisi. Neiti Josefinan täytyi saada ilmaa, silkipanssari joutui ankarien jännitysten koetukseen, kunnes hän vaipui tuolille ja nyyhkyttäen vakuutti, että kukaan ei olisi uskaltanut esiintyä tuollaisin väittein, jos hän olisi ollut mies.

Tilanhoitaja Krapp oli ottanut käsiinsä paperit, joita Matts Brille oli käyttänyt esitelmänsä tukena, ja tutkinut niitä neiti Josefinan puhuessa. Hän nousi nyt seisomaan ja sanoi kääntäen lempeät silmänsä Matts Brilleä kohti.

"Sikäli kuin olen ymmärtänyt, perustuvat hra tohtori — tai maisteri Brillen oletukset siihen lappuseen, joka on tavattu Matts Iversen-vainajan peruissa. Se viittaa muutamiin papereihin — hm, hm — joiden tulisi osoittaa, kuinka Edla Munk rakasti häntä."

"Se on tosiasia", vakuutti Matts Brille ja löi kädellään papereihin; "hän sanoo sen itse."

Mutta Krapp ei häntä kuullut. Hänen katseensa oli siirtynyt sekä Matts Brillestä että neiti Josefinasta ja leijui nyt pikku seurueen yli — kauas johonkin, mikä oli mennyttä noilta toisilta, mutta hänelle vielä kuvastui nykyisyyden varmoin ääriviivoin.

"Minä tunsin Edla Munkin", sanoi hän, "valkoisen neitsyen, joksi häntä nimitettiin. Tulin tänne tilankonttoriin aivan nuorena, vähää ennen hänen kuolemaansa. Jo lapsuudestaan hän oli kuoleman leimaama. Senvuoksi oli hänessä aina jotakin hermostunutta ja rauhatonta. Niihin muutamiin vuosiin, mitä hänellä oli elettävänä, hän tahtoi keskittää kokonaisen rikkaan ihmiselämän, kaikkine iloineen ja suruineen. Hänellä täytyi olla joku, jota hän saattoi rakastaa rajattomasti, ja sen aseman sai Matts Iversen, tullessaan tänne maanviljelysoppilaaksi. Vanha kamariherra asettui naimiskauppaa vastaan, ja siihen hänellä oli täysi syy. Matts Iversen oli tyhjäntoimittaja ja onnenetsijä."

"Niin, se on selvää", tokaisi neiti Josefina.

"Hän oli minun enoni", huudahti Matts Brille.

"Kenties ei vanhan kamariherran olisi kuitenkaan sopinut noissa olosuhteissa pysyä jyrkkänä Tytär kuihtui, eikä hänen sittemmin nähty enää koskaan hymyilevän. Tätä ei vanha kamariherra jaksanut kestää — hm, hm — ja mehän tiedämme kaikki, kuinka kävi. Hänen kuollessaan tuli Edla tilanomistajattareksi, ja niitä kahta viikkoa, mitkä hän eli isäänsä kauvemmin, ei hän viettänyt toimettomasti. Hän kirjoitti luonnollisesti heti Matts Iversenille, pyytäen tätä tulemaan kotiin. Mutta paria päivää myöhemmin huomatessaan, että hän ei voinutkaan elää rakastettunsa paluuseen asti, hän ryhtyi erinäisiin toimenpiteisiin. Hän otti ympäristöltään lupauksen, että hänet haudattaisiin muurattuun holviin, jonne hänen vanhempansakin ruumiit oli siirrettävä. Hänen viereensä oli jätettävä tila Matts Iversenin arkulle. Hän lienee tehnyt joukon muitakin säädöksiä — mahdollisesti tilan perimysoikeudestakin."

Matts Brille hypähti ylös.

"Sellaisia siis todellakin on!"

"On olemassa eräitä kirjallisia määräyksiä. Ne laati hänen sanelunsa mukaan lakineuvos Thomsen, joka oli minun edelläni tilanhoitajana. Hän ja tohtori olivat testamentin todistajina. Ainoastaan nämä kaksi saivat tietää, mitä se sisälsi. Paperit pantiin lippaaseen, joka suljettiin tilankonttorin sinetillä ja muurattiin hautaholviin. Sieltä piti Matts Iversenin itse noutaa ne palattuansa. Mutta nähtävästi hän ei katsonut asian maksavan vaivaa. Hän on kai luullut, että Edlan peitellyt lupaukset olivat vain tyhjiä sanoja."

"Hän on käyttäytynyt kuin aasi", murahti Mossgord.

"Kenties! Se selviää piankin. Jos herrat olisivat heti näyttäneet minulle tuon repeytyneen paperilappusen, niin olisin sanonut teille, että teidän oli etsittävä perhehaudasta eikä arkistosta. Todennäköisesti sopiikin Iverseniltä jäänyt avain siellä säilytettyyn lippaaseen."

"Pääseekö itse hautakammioon?" Matts Brillen luomi oli mustansininen kuin ukkospilvi.

"Voiko sinne päästä sisälle?"

"Kyllä, se on muurattu kammio, noin kaksi ja puoli kyynärää korkea, niin määräsi Edla."

"Meidän täytyy heti mennä sinne."

"Sitä minäkin ajattelin. Tosin oli Edla Munkin tarkoituksena, että kukaan muu kuin Matts Iversen ei saanut tulla lepokammioon, missä hän on nyt maannut jo monta vuotta; mutta kun Iversenin ainoa perillinen nyt pyrkii hänen oikeuksiinsa, ei minun mielestäni meidän sovi asettua vastustamaan. Neiti Josefina Munk ei ole tiennyt mitään siitä, mitä nyt olen kertonut. Minä olen ainoa, jolle lakineuvos Thomsen uskoi tämän tiedon siltä varalta, että Iversen palaisi hänen ollessaan jo poissa. Mutta neiti Munk tietenkin vain toivoo täyttä oikeutta — hm, hm — ja sitä eivät kuolleetkaan saata estää."

"Minä en toivo mitään", sanoi neiti Josefina väsyneesti. "Te saatte tehdä niinkuin tahdotte, Krapp, minä en ymmärrä rahtuakaan tästä kaikesta."

XXIV.

He lähtivät hautuumaalle, Matts Brille, Petter Witt ja Krapp. Neiti Josefina ei tahtonut tulla mukaan, ja Helga, johon hän oli luonut ankaran katseen, päätti siinä tapauksessa niinikään jäädä pois. Mossgordia oli niin pitkällinen istuminen uuvuttanut, ja Krapp oli antanut hänelle luvan mennä hänen huoneeseensa sohvalle lepäämään.

Kirkon tiiliseinän juurella oli kamariherra Munkin perhehauta korkean, vaakunakoristeisen rauta-aidan ympäröimänä. Raskas tammiovi, joka oli puolittain jäänyt rehevän murattiköynnöksen peittoon, johti muurattuun hautakammioon. Sen yläpuolelle oli hakattu kivipatsaaseen:

Tämän alla lepää

KAMARIHERRA KONRAD TEODOR MUNK s. syyskuun 4 p. 1829 k. joulukuun 2 p. 1885

Ja hänen vaimonsa

ADELGUNDA DOROTEA o. s. von LINDAU s. huhtikuun 3 p. 1831 k. elokuun 10 p. 1877

Sekä heidän tyttärensä

EDLA MUNK s. helmikuun 2 p. 1861 k. joulukuun 16 p. 1885

Rakkaus on lain täyttämys.

Tilanhoitaja työnsi syrjään murattiköynnöksen ja avasi tammioven. Avopäin astuivat nuo kolme herrasmiestä kammioon. Ummehtunut ja pilautunut ilma lemahti heitä vastaan, ja pari lihavaa rottaa, jotka olivat asettuneet tänne asumaan, livahti säikähtyneinä rakoonsa.

Silmien hiukan totuttua pimeään häämöitti täällä kolmen arkun ääriviivat. Kaksi takimaista oli mustaksi maalattua, etumainen paistoi valkoiselta. Valkoisen vieressä oli tyhjä tila.

Krapp sytytti lyhdyn, jonka oli ottanut mukaansa. Tämä loi kellertävän hohteen hämyiseen hautaholviin ja noille kolmelle arkulle, joista kukin oli koristettu tavanmukaisella, tilan alustalaisten antamalla hopeaseppeleellä. Ja niiden päällä oli kuihtuneita seppeleitä maatuneine silkkinauhoineen.

"Tämä ei ole kovinkaan viihdyttävä paikka", sanoi Matts Brille. "Niin, minä sanon, hra Krapp, että tämä ei ole juuri hauska paikka — ei lainkaan hauska."

"Hauskako? Ei toki. Kuolema vaikuttaa mielestäni sitä kaameammalta, mitä enemmän yritetään häivyttää sen katoavaisuusvaikutelmaa. Minusta tuntuu, että kallis marmoriarkku tai tällainen komeasti muurattu hautaholvi muistuttaa selvemmin katoavaisuutta ja tomuksitulemista kuin vaatimaton kumpu kukkasinensa. Ei voi olla ajattelematta kiven häviämättömän loiston ja niiden vaivaisten ihmisjäännösten vastakohtaa — hm, hm — jotka lepäävät sen alla maatumassa. — Mutta kulkekaammepa nyt sen paperin mukaan, joka oli Iversenin kätköissä. Vasen kulma, se voi olla ainoastaan tämä ovinurkka, koska holvi kupertuu sisäänpäin. Ja kolme kyynärää vasemmasta kulmasta voidaan saada vain, jos seurataan pitkää seinää, koska oviseinä ei ole kolmea kyynärää. Lipas on siis toisen ja kolmannen pilarin välissä, mutta kuinka monen tuuman korkeudella maasta, se ei käy tuosta selville…"

"Meidän on koputettava seinään. Meidän täytyy…"

"Tässä on kivi, joka ulkonee hiukan muusta pinnasta."

"Se on noin puolentoista kyynärän korkeudella", huomautti Petter Witt, joka muuten oli vaiteliaana kärsinyt paperin tulkitsemisessa saamansa tappion. "Minä sanoin kaksi kyynärää, siinä siis osasin sentään jokseenkin oikeaan."

Krapp väänsi irti kiven, joka olikin aivan löyhästi kiinnitetty, ja veti esiin pienen metallilaatikon. Se oli sidottu vihreällä silkkilangalla, jonka solmussa oli tilan sinetti.

"Tässä on etsimämme", hän sanoi ja silmäili lipasta lyhdyn valossa. "Jos herrat tahtovat katsoa, niin sinetti näyttäytyy koskemattomaksi. Me viemme kai lippaan täältä neiti Josefinan luo; sen enempää ei meillä olekaan sitten täällä tekemistä. Nyt saa valkoinen neitsyt maata levossa ja rauhassa."

Tammiovi painui kiinni heidän jälkeensä. He seisoivat jälleen hautuumaalla.

"Puh! Kerrassaan ihanaa päästä jälleen ulos", huokasi Matts Brille, kun tunsi auringon paistavan selkäänsä. "Minusta tuntui kaiken aikaa kuin hän olisi seissyt selkäni takana."

XXV.

Sillävälin oli sattunut kiivas kohtaus neiti Josefinan ja Helgan kesken.

Viisas ja varova pari oli sovittautunut lähtemään viimeisenä kirjastosta. Sehän ei ollut ihmeellistä, hehän olivat istuneet siellä niin kauan katsellen toisiansa ja janoten hiukan rakkautta.

Ja silloin oli Petter Witt kietaissut käsivartensa hänen vyötäisilleen, ja Helga oli hiipinyt häneen kiinni poski poskea vasten.

Se oli tapahtunut vain silmänräpäykseksi, joten sitä ei olisi voinut sanoa poikkeukseksi siitä viisaudesta ja varovaisuudesta, jota he muutoin niin tunnollisesti noudattivat. Mutta kaikeksi onnettomuudeksi oli neiti Josefina heidän huomaamattansa pyörähtänyt päin, ja kiukustunut: "Helga, sinä tulet mukanani, tahdon puhua kanssasi", oli valmistanut nuorta tyttöä pahimman aavisteluun.

Neidin huoneessa tapahtui tilinteko. Helga tunnusti heti kaikki. Hän sanoi rakastavansa Petter Wittiä ja tulevansa onnettomaksi, ellei hän pääsisi vapaaksi siitä lupauksesta, joka esti häntä saamasta Petteriä. Neiti Josefina vastasi, että sellaisesta ei voinut tulla puhettakaan. Mutta että Helga saattoi tuollaista ajatellakaan, se todisti parhaiten, minkälaista Petter Wittin vaikutus häneen oli, ja ellei hän heti katkaissut kaikkia välejänsä maisemamaalarin kanssa, oli hän kulkemassa siveellistä häviötänsä kohti. Sitten oli hän syöksähtänyt keittiöön ja pauhannut piioille, kunnes muuan näistä sanoutui irti ja toinen uhkasi tehdä samaten. Mutta Helga meni omaan huoneeseensa ja itki silmänsä väsyneiksi.

Nyt olivat kaikki kokouksen osanottajat jälleen keräytyneet kirjastoon. Heidän edessään oli pöydällä asiakirjalipas; tilanhoitaja Krapp sai rinnalleen Mossgordin, jotta tämä etevä lainoppinut voisi valvoa toimituksen oikeata menoa.

Oltiin aivan hiljaa, kun Krapp mursi ison sinetin, ja kaikki kumartuivat eteenpäin nähdäkseen paremmin.

"Ensiksi", sanoi Krapp, "tässä on pinkka kirjeitä Matts Iverseniltä Edla Munkille. Ehdotan ne jätettäväksi kirjoittajan ainoalle perilliselle, hra Brillelle. Sitten tulee Edla Munkin päiväkirja, jonka hän on määrännyt annettavaksi Matts Iversenille, jos hän joskus tulisi takaisin. Päivä päivältä on hän siihen kirjoittanut pikku kokemuksiansa, käsitellen niitä rakastettunsa muiston yhteydessä."

"Lukekaahan meille jotakin siitä", pyysi Mossgord haukotellen; "päiväkirjat eivät aina ole hullumpia."

"Niin, tässä on muuan kuvaava kohta:

'Tänään on kevät. Ensimäiset sahramikukat alkavat pistäytyä näkyviin. Kaikki on luonnossa nuorta ja uutta. Minä yksin tunnen itseni vanhaksi ja kuihtuneeksi senvuoksi, että sinä et ole täällä. Voin ainoastaan ajatella, mitä onnea kesä olisi saattanut minulle tuoda, ja minun täytyy kääntyä pois kaikesta orastavasta vehmaudesta ja itkeä. Minusta tuntuu, että tuskin siedän nähdä kukkasia ja lehtiä tänä vuonna.'"

"Jumala varjelkoon", sanoi neiti Josefina, "siinäpä hentomielinen hupakko. Älkäämme välittäkö enemmästä!"

"Ei, luullakseni voimme tämänkin jättää perilliselle." Ja Krapp avasi laskoksiltaan ison paperin. "Tämä sitävastoin saattaa merkitä jotakin. Otsikkona on: 'Viimeinen tahtoni, kirjoitettu kuolinvuoteellani joulukuun 10 päivänä 1885.' Se on merkitty sanelun mukaan, tohtorin ja silloisen tilanhoitajan todistamana; he ovat vielä molemmat elossa ja voivat vahvistaa, että vainaja oli täysissä sielun voimissa."

"Nyt se tulee", sanoi Matts Brille. Ja kaikki vetivät tuolinsa lähemmä

Krappia, joka luki:

"Isäni kuoleman jälkeen Munksholman omistajana lausun täten

viimeiseksi tahdokseni:

"Munksholman tilan tulee jäädä meidän sukumme haltuun, niinkuin se on ollut vuosisatoja. Se joutukoon siis minun kuoltuani lailliselle perilliselle, isä-vainajani serkulle, neiti Josefina Munkille, kuitenkin ehdolla, joka tässä alempana mainitaan. Mitä sitävastoin tulee minun jälkeeni jäävään irtaimeen, niin sen saakoon rakkain ystäväni maan päällä, Matts Iversen…"

Matts Brille oli noussut seisaalle mitä suurimman jännityksen valtaamana, ja Mossgordkin hieman liikahti. "Vihkimätodistus", huudahti Brille; "eivätkö he muka olleetkaan naimisissa?" Mutta Krapp luki rauhallisesti edelleen.

"Siten että hän ottaa sen haltuunsa samana päivänä, jona hän palaa kotiin ja osoitukseni mukaan avaa hautakammioni, ja että hänellä on oikeus käyttää sitä tarpeen mukaan niin kauan kuin hän elää. Hänen kuoltuaan siirtyy jäännös minun sukuni haltuun."

Nämä sanat kuullessaan nousi neiti Josefina ja katsoi voitonriemuisena ympärilleen. Matts Brille tunsi kärsineensä tappion, ja hänen luomensa kävi lakastuneen vihreäksi.

Mutta vielä ei hän kuitenkaan tahtonut luopua kaikesta toivosta.

"Jatkakaa, jatkakaa!" hän huusi.

Ja Krapp pitkitti:

"Ylläolevaan liitän seuraavan määräyksen:

Viimeisinä elämäni päivinä olen tuntenut itseni syvästi onnettomaksi ja epätoivoiseksi siitä, että minä en enää täällä maan päällä saanut nähdä sitä ainoata ystävääni, johon olen kiintynyt kaikesta sydämestäni. Senvuoksi tahdon tehdä kaiken voitavani, jottei muille tulisi samaa kohtaloa. Panen kaikkien niiden sydämelle, jotka minun jälkeeni tulevat Munksholman omistajaksi, että he älkööt ilman syytä koskaan eroittako kahta ihmistä, jotka vakavasti ja sydämellisesti pitävät toisistaan. Ja rajoittamattoman omistusoikeuteni nojalla määrään, että jos joku perilliseni rikkoo tämän ehdon, niin tila ja irtain käytettäköön heti hyväntekeväisyystarkoituksiin, 'Matts Iversenin rakkauden muistoksi' nimitettynä lahjoitusrahastona yksinäisille naisille, varsinkin sellaisille, joiden rakkaus on pettynyt. — Tämä on minun viimeinen tahtoni.

Munksholmassa joulukuun 10 p:nä 1885.

Edla Munk."

Krapp käänsi asiakirjan kokoon, ja huoneessa oli aivan hiljaista. Matts Brille istui kiikutellen hermostuneesti tuolia. Mossgord oli vajonnut suloiseen horrostilaan. Hänen suupielissään väikkyi onnellinen hymy. Hän oli istuvinansa kotona kestikievarissa, missä tarjottiin päivälliseksi nuorta sorsaa. Petter Witt oli salaa tarttunut Helgan käteen, puristaen sitä.

Sitten nousi neiti Josefina ja sanoi:

"Pitäisikö tuon muka olla lakina ja oikeutena minulle?" Krapp katsoi häneen ja vastasi lempeällä äänellään: "Sikäli kuin voin ymmärtää on testamentti pätevä."

"Siitä minä en välitä rahtuakaan!"

"Täti!" Tämä oli Helgan ääni, ja siinä oli rukoileva sävy. Mutta neiti

Josefina keskeytti:

"Vaiti, Helga! Ottaessani sinut kasvatikseni asetin nimenomaiseksi ehdoksi, että täällä Munksholmassa ei saanut liikkua mitään miesväkeä. Siihen sinä suostuit. Jos et tahdo pitää lupaustasi, niin älä vainkaan! Mutta minäpä tahtoisin nähdä sen, joka voisi kieltää minut peruuttamasta kaikkea. Vielä on kai tila minun, minä voin menetellä sen kanssa miten tahdon. Voin ottaa Krappin kasvatikseni sinun sijastasi, jos haluan. Hän ei ainakaan antautune lempijuttuihin — vaikka — kukapa senkään tietää."

"Meitä olisi sentään kaksi päättämässä siitä asiasta", tokaisi Krapp vastoin tapaansa hyvinkin kiihtyneenä. "Sinä päivänä, jolloin neiti Helga lähtee täältä, lähden minäkin."

"Vaiti, Krapp, minä nyt puhun. Minä uskoin Helgaa kyllin järkeväksi oivaltamaan, että minä harrastin hänen parastansa! Kaikki nuo kihlaukset ja naimiset ja rakkaushoureet — mihin ne johtavat? Millaisia avioliittoja näemmekään ja kuulemme mainittavan! Ihmisen tulee kiittää Jumalaa, kun on säästynyt tuollaisesta."

Matts Brillestä tuntui, että hänenkin oli virkettävä sanansa.

"Minäkin olen jo kauan sitten jättänyt hyvästi kaikelle sellaiselle", hän huomautti. "Toiselta puolen täytyy kuitenkin myöntää…"

Mutta neiti Josefina ei kuunnellut häntä.

"Sinä olisit voinut viettää täällä hyviä päiviä, Helga", hän jatkoi, "kunnes olisit tullut vanhaksi ja harmaaksi. Mutta kun nyt välttämättömästi tahdot syöksyä turmioon, olkoon se oma asiasi. Minä en tahdo siihen puuttua. Nyt voit mennä kihloihin, jos sinulla on siihen halua, ja voit jättää sen tekemättä, jos katsot paremmaksi. Mutta sinä et tietenkään välitä minun puheistani."

Helga tahtoi tarttua hänen käteensä. "Oi, täti, sinä saat nähdä, että kun on kulunut joku aika…"

Mutta täti Josefina keskeytti hänet taaskin.

"Tahdon sanoa sinulle vain yhden asian. Kaiken täytyy tapahtua säädyllisesti. Hän tulkoon tänne kerran kuussa tervehtimään sinua, ja sillä hyvä. Ja minä tahdon pysyä selvillä kaikesta. Vuoden tai parin kuluttua voimme neuvotella lopullisesti. Ensi kerralla hän voi tuoda mukanaan jotakin maalaamaansa. Minua voisi huvittaa tutustua hänen puuhiinsa. — Niin, sinun ei tarvitse kiittää minua. Jos tahdot olla jollekulle kiitollinen, niin kiitä Krappia. Ellei hän olisi saarnannut minulle, että on turha koettaa tehdä ihmisiä viisaammiksi kuin Luoja on heidät muodostanut, niin en olisi rahtuakaan perääntynyt, vaikka minua olisi kahdellakymmenellä testamentilla kielletty toimimasta järkevän ihmisen tavoin! Ja nyt lähden makuulle, tarvitsen hiukan lepoa."

Hän aikoi poistua, mutta Matts Brille asettui hänen tielleen.

"Pyydän vain saada lausua… että tämä on mielestäni ylevää… ja suurta… ja minä olen vakuutettu siitä, että rakas ystäväni Petter Witt…"

Mutta neiti Josefina ei ollut herkkä kohteliaisuuksille.

"Joutavia!" hän sähähti. "Esiintykäämme ihmisiksi! Nyt en tahdo kuulla enää sanaakaan tästä asiasta!"

Ja jäykkänä kuin kaartilainen hän asteli ulos huoneesta.

"No, no", virkkoi Matts Brille hiukan nolostuneena, "saammehan ainakin lausua onnittelumme vastakihlautuneille." Hän puristi Helgan ja Petter Wittin kättä. "Minua todella ilahuttaa, veikkonen, ilahuttaa kaikesta sydämestäni!"

"Se merkitsee, että mieltäsi kaivelee", väitti Mossgord.

"Eipä, eipä suinkaan, ei mitenkään. Koska minun — koska tila joka tapauksessa… niin, Mossgord, lienee parasta, että me lähdemme nyt kotiin."

"Kotiin syömään", sanoi Mossgord. "Totisesti on jo aikakin."

He jättivät hyvästi.

Mutta Helga ja Petter Witt astuivat Krappin luo, joka seisoi syviin ajatuksiin vaipuneena.

"Minulla on hyvitettävää, hra Krapp", sanoi Petter Witt. "Erehdyksestä olen saanut haltuuni teille kuuluvan paperin, jolle te näytte panevan arvoa." Hän veti taskustaan kotelon, jossa salaperäinen paperilappu oli, ja ojensi sen tilanhoitajalle. "Minun olisi pitänyt jättää se takaisin jo aikoja sitten, sen tunnustan. Mutta vakuutan kunniasanallani, että minä en ole sitä lukenut."

Mutta näitä viime sanoja ei Krapp kuullut. Hän oli ottanut paperin kotelosta ja seisoi tuijottaen siihen. Hän oli punastunut korvia myöten, ja hänen silmänsä olivat aivan ilmeettömät.

"Oh, hyvä Jumala", hän sanoi, "enkö siis saanut pitää tätä omana salaisuutenani! Teitte väärin, hra Witt, hyvin väärin."

Hän kääntyi Helgaan ja ojensi tälle paperin.

"Näin ollen suon kernaasti, että saatte lukea sen itse, neiti Helga. Sulhasenne ei vastedes kuitenkaan malta olla siitä puhumatta. On ollut aikoja, jolloin minä — hm, hm — jolloin haaveilin — no niin, senhän saatte heti tietää — ja sellaisina hetkinä saatoin istua kyhäämässä ajatuksiani paperille. Nyt saatte nähdä, kuinka lapsellinen olen ollut. Mutta en missään tapauksessa häpeile sitä — hm, hm. Hyvä Jumala, sydänhän on kaikilla — ja ihminenhän olen minäkin! Nyt se siis on mennyttä."

Helga otti paperin. "Mutta, Krapp, tämähän on runoa", ja hän luki puoliääneen:

"Rakkaan kammioni rauhass' istun yksiksein. Jo syksy tummenee. Sadekuuron viime pisaroita räystäskouruun vielä rapisee. Hiljaa kaikk' on muu. Mut mieleheni hämyhetken haaveet myrskyn tuo — eikä vanha, tyhmä sydämeni viihdytystä vaivatulle suo.

Oi, kuin lasta liekutellen koitin saada sydäntäni tyyntymään, — suostutella, ja se näytti vihdoin malttuneenkin rauhaan järkevään. Uinu huolet pois! On väsymystä sulle tuonut päivän raskas työ — — Oi, se havahtuu, ja nyyhkytystä kuulee kylmä, tähtikirkas yö.

Tyhmä sydän, miksi vaikeroitset?

Ei sun tuskaas kuule ihminen!

Kenpä tietäis, että turhaan kaipaat?

Kelle voisit ilmoittaakaan sen?

Mutta yksin saat sen ilmi päästää:

Helga, Helga…"

Helga vaikeni äkkiä. "Minulleko te…" Krapp nyökkäsi.

"Lukekaa vain loppuun, neiti Helga", sanoi hän rauhallisesti. "Niin, teille se on omistettu, nyt tiedätte sen."

Mutta havainto oli niin järkyttänyt Helgaa, että hänen oli vaikea lukea viimeisiä rivejä:

"Helga, Helga on mun kalleimpain! — Onneksesi pilkan sulta säästää yksinäisyys — uinu siis jo vain!"

Helga oli tuskin lopettanut, kun jo lennähti Krappin kaulaan ja suuteli häntä.

"Voi, rakas, hyvä Krapp! Minä olen hirveästi pahoillani! Ei ole maan päällä ketään, ketään ihmistä, josta pidän niin paljon kuin teistä."

"No, no!" Krapp katsahti Petter Wittiin.

"Niin — hänestä kyllä. Mutta häntä en ota lukuun."

Krapp hymyili hieman kaihomielisesti.

"No, olipa hyvä, että teitte kuitenkin sen poikkeuksen. Muutoin olisi sulhasenne kenties tullut mustasukkaiseksi. Se olisikin sentään ollut hänelle vain oikein. Mennä lukemaan toisten ihmisten — hm, hm — tärkeitä papereita."

"Mutta minähän en ole sitä lukenut, en ole lukenut", huusi Petter Witt epätoivoissaan hänen korvaansa.

"Hän ei kai nytkään käsittänyt sinua", sanoi Helga, "mutta minä selitän sen hänelle sittemmin."

Krapp seisoi katsellen häntä suurilla lempeillä silmillään.

"Pikku Helga, te tietenkin pidätte minua vanhana hupelona."

Mutta Helgan sanat pidätti nenäkäs kyynel, joka tahtoi hiipiä hänen poskelleen.

"Niinhän kyllä", hän virkkoi lopulta, "on kai kovin tyhmää, että ihmisellä on sydän."

"Mutta kaikkein viisaimmat eivät ole kuitenkaan aina oikeassa", arveli

Petter Witt ja veti hänet luokseen.

XXVI.

Seuraavana päivänä Matts Brille ja Mossgord matkustivat pois. Petter Witt ei lähtenyt heidän mukanaan. Neiti Josefina oli jo tullut leppeämmälle tuulelle ja pyytänyt hänet vieraakseen Munksholmaan pariksi päiväksi.

Matts Brille ja Mossgord olivat anastaneet yksikseen tupakoimattomien vaunuosaston. Mossgordilla oli suussaan iso ja karkeatekoinen sikaarinsa, ja portviiniäkin he olivat hankkineet. Aina kun juna pysähtyi asemilla, tuli veturinkuljettaja, joka samalla oli lämmittäjä, junailija, kantaja ja pakkamestari, heidän luoksensa saamaan lasillisensa ja pakinahetkensä.

"Oikeastaan tämä on ollut kerrassaan hauska matka", puheli Matts Brille. "Kaunista seutua, erinomaiset sängyt, hyvä isäntä kestikievarissa. Ja me olemme saavuttaneet hyvän tieteellisen tuloksen. Minua todellakin ilahuttaa, ettei minusta tullut tilanomistajaa, sillä se on liian mukavaa laiskanvirkaa. Nyt on minun tosin ollut pakko lainata rahoja tädiltäni, muutoin en olisi voinut suorittaa veturinkuljettajalle hänen prosenttiansa. Kyvykäs mies, kyvykäs mies!"

Mossgord oli tehnyt muutamia muistiinpanoja.

"Tiedätkö, kuinka monta prosenttia olet vähin erin luvannut maksaa?

Satakaksikymmentäviisi! Se on melkoinen menoerä."

"Oh, herra varjelkoon, sehän olisi johtanut minut häviöön. Niin, siitä näkee, kuinka kallista on olla rikas. Sitä ei tule ajatelleeksi, ennenkuin on joutunut siihen asemaan."

Munksholman kohdalle päästyään juna tavallisuuden mukaan pysähtyi metsässä, ottaakseen vauhtia mäen yli.

Ylikäytävällä seisoivat Helga ja Petter Witt. He huiskuttivat ja viittoivat. Matts Brille ojensi vaununakkunasta viinipullon ja lasin, josta veturinkuljettaja oli juonut.

Petter Witt huuhtoi sen purossa, joka lorisi kivisillan alla, ja hän ja

Helga kilistivät vuorotellen poistuvien kanssa.

"Onnelle ja tulevaisuudelle!"

Mutta se röyhkeä nuori metsäetana oli asettunut poikkiteloin kiskolle ja makasi siinä, kunnes veturi puhkuen lähti liikkeelle. Vasta sitten se suvaitsi vetäytyä sivulle.

Seuraavana hetkenä Helga ja Petter Witt astuivat raiteen yli. He olivat liiaksi kiintyneet toisiinsa, huomatakseen etanaa, ja Witt laski jalkansa niin lähelle sen mustaa, niljakkaa ruumista, että se ihan säikähti.

"Ihmiset ovat ihmeellisiä otuksia", ajatteli etana ja katsoi suuttuneena heidän jälkeensä pitkävartisilla silmillään. "Heidän veturinsa tieltä kyllä ehtii väistyä, mutta parasta on varoa silloin kun heillä on se riivaus, mitä he sanovat rakkaudeksi."

Ja närkästyneenä vetäen tuntosarvensa kokoon se ryömi metsään.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KEVEÄ KESÄINEN TARINA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

KEVEÄ KESÄINEN TARINA

I

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE