Kaarinan kouluvuodet
Date: 2026-04-26T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Kaarinan kouluvuodet

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kaarinan kouluvuodet

Author: Armi Vainio

Release date: April 26, 2026 [eBook #78555]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Suomalainen Kustannus-Osakeyhtiö Kansa, 1921

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78555

Credits: Tuula Temonen and Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KAARINAN KOULUVUODET ***

language: Finnish

KAARINAN KOULUVUODET

Kirj.

Armi Vainio

Helsingissä, Suomalainen Kustannusosakeyhtiö Kansa, 1909.

I

"Jo taas, jo taas, jo laaksot heräjääpi
Jo taas, jo taas nyt talvi-unestaan" — — —

Kaarina makasi vuoteessaan, kuunteli ja nautti sävelistä, jotka saapuivat kaksinkertaisten ovien takaa, mutta kumminkin niin selvinä ja kirkkaina sointuina, ettei hän luullut niiden voivan kauniimmin kaikua. Hänen rintaansa kohotti salaperäinen tunne, lähestyvän kevään kaihomielinen ja riemuitseva sävel sai pienen poven kohoamaan tavallista kiivaammin.

"Jo soi, jo soi, jo soipi riemahdellen, jo soi, jo soi nyt ääni keväimen"

kaikui taasen sekakuoron laulu salissa. Ei Kaarina oikein käsittänyt miksi laulu häntä niin liikutti; sen hän vain uskoi, että kauniimpaa laulua ei voisi enää olla. Hän makasi liikkumatta ja antoi sävelten tunkeutua itseensä, jotteivät ne koskaan enää hänestä poistuisi. Olisi ihanata, mietti hän, aina elää sointujen seurassa. Jos hän tämänkin laulun oppisi, niin hän sitä hyräilisi, ja soinnut kaikuisivat hänen mielessänsä ja hänellä olisi silloin hauska olla, vaikka olisi ikäväkin työ edessä, sokerinhakkaus, paikkaaminen tai parsiminen.

Nyt laulu lakkasi. Kahteen kertaan oli molemmat säkeistöt laulettu, senjälkeen laulajat lepäsivät. Kuului siltä kuin heille olisi teetä tarjottu. Kaarina koetti mielessään palauttaa säveleen; sanoista hän muisti vain osan, olihan joskus huvikseen vanhempien nuottivihoista niitä lukenut, mutta ei hän niistä välittänytkään nyt: kunhan osaisi säveleen, kyllä hän sitten oppisi pian sanatkin. Hän huomasi ilokseen, että oli ajatuksissaan säveleen perillä, ihan alusta loppuun asti hän sen osasi. Hän yritti sitten laulaa sitä, aivan hiljaa vaan itsekseen hyräillen: "Jo taas, jo taas" — — — kauemmas hän ei päässyt; vaikka kuinka olisi koettanut, ei hän osannut oikeaan ääneen. Mielessään hän lauloi sen uudelleen ja pääsi taas onnellisesti loppuun, mutta yrittäessään ääntä ottaa hän ei päässyt pitemmälle kuin ensi kerralla. Hän oli jo aivan tuskastumaisillaan, kun alkoi uusi laulu:

"Mikä sorti äänen suuren,
äänen suuren ja sorean" — — —

Taasen Kaarina kuunteli ja laulu tempasi hänet mukaansa johonkin salaperäiseen, harmaaseen, hänelle selittämättömään maailmaan.

"Miksi ihmisille on suruja annettu? Miksi toisten täytyy surra köyhyyttään, toisten sairautta ja tuskia kärsiä? Mitähän Jumala tällä lie tarkoittanut?"

Hän ei ehtinyt oikein vastausta miettimään tähän ajatukseen, ennenkuin taas kaikui toinen laulu. Se oli hänelle vanha tuttu:

"Kuule kuinka soitto kaikuu, Väinön kanteleesta raikuu, laulu Suomen on" — — —

Tämän laulun tarkoituksen hän käsitti. Suomelle hänkin tahtoi elää, sen hyväksi hän tahtoi tehdä työtä, sillä olihan hänellä sydän, joka sykki lämpimästi isänmaalleen. Hän tahtoisi tätä köyhää maata kohottaa rikkauteen ja arvoon, hän ei koskaan unohtaisi, että Suomi on hänen isänmaansa. Jos hän olisi poika, niin hän varmaan voisi enemmän toimia, mutta ovathan ennenkin naiset saaneet suuria aikaan, kun heillä on ollut intoa ja tarmoa. Mitä tarkoitusta koko elämällä muutoin olisikaan, jollei se, että ihminen saa olla mukana yhteistä suurta työtä tehtäessä, ja hän ymmärsi että työ isänmaan hyväksi oli jaloin yhteinen harrastus, mikä ihmisillä voi olla. Hän tietysti valitsee jaloimman työ-alan, kunhan vaan tulee isoksi. Kummallista etteivät kaikki niin tee. Ehkäpä he tahtoisivat, mutta he eivät ole alusta asti ymmärtäneet oikein valita, ja niin he ovat jääneet syrjästä katsojiksi tahi vastustajiksi. Voi noita onnettomia! Kun hän tulee isoksi, niin hän menee heidän luokseen, ja hän sanoo heille ja selittää heille, kuinka onnettomia he ovat, kun eivät käsitä että isänmaa vaatii heidät uhraamaan itsensä edestään. Hän sanoo heille, että he ainoastaan uhrautuen itse löytävät onnen. — — —

"Tuonen lehto, öinen lehto, siell' on hieno hietakehto, sinneppä lapseni saata."

kaikui nyt. Ja siihen katkesi Kaarinan äskeinen ajatussuunta. Hän vaipui taas nauttimaan hiljaisen vienojen sävelten sointua ja hänen mieleensä kohosi kauniita kuvia. Niitä liiteli hänen edessänsä aivan kuin pitkä sarja, kesäisiä maisemia ensin kirkkaassa päiväpaisteessa, sitten yhä tummemmin varjokkaina ja vihdoin hämäränharsoon yhä syvemmin peittyen. — Kaarina nukkui lapsen tyyntä unta. Tumma tukka varjosti hänen kasvojansa, joista tummat kulmakarvat ja suun muodot selvimmin esiintyivät yölampun valaistuksessa.

Kun hän aamulla heräsi, olivat taas soinnut hänen mielessään. Hän oli nukkunut yhtä mittaa koko yön, näkemättä uniakaan, ja edellisen illan vaikutelmat olivat aivan kuin samanhetkiset hänen herätessään.

Mitä hän nyt alkaisi tehdä? Tänään oli sunnuntai; ei sopinut tehdä käsityötä, ja sokerit olivat illalla hakatut, viimeiset pesusta tulleet vaatteet silitetyt, pyhäksi olivat huoneetkin enimmäkseen jo illalla siistityt. Jos hän pyrkisi Mandan tahi Hilman kanssa kirkkoon! Hän nousi rivakasti vuoteestaan, pesi kasvonsa, kampasi päänsä ja otti puhtaan esiliinan eteensä. Valmiiksi tultuaan hän meni vanhempiaan tervehtimään. Äiti oli jo noussut, isä vielä lepäsi, sillä pyhä-aamu oli ainoa, jolloin hänen ei tarvinnut hätäillen nousta työhönsä.

"Pääsenkö minä Mandan tahi Hilman kanssa kirkkoon?" kysyi hän vaihdettuaan vanhempiensa kanssa tavallisen aamutervehdyksen.

"Jaksatkohan sinä istua hiljaa koko kirkonmenojen ajan?" kysyi isä epäillen.

"Mitä sinä sanot, isä — pilkkaatko minua, isoa tyttöä, joka olen niin usein ollut kirkossa enkä koskaan vielä väsynyt?"

Kaarina tuli onnellisena makuukamarista; hänelle oli annettu lupa päästä kirkkoon. Hänestä siellä oli niin juhlallista istua pitkässä penkissä ja kuulla urkujen soittoa, ja kun sitten kaikki väki nousi seisomaan virttä veisatessa tahi kumartui alas rukouksien aikana, niin hänet valtasi omituinen ilo siitä että hän sai olla tässä yksimielisessä joukossa, joka varmaan kulki kohti korkeita tarkoitusperiä ja kuolemansa jälkeen pääsi Jumalan luo taivaaseen. Tietysti ainoastaan hyvät ihmiset menivät kirkkoon, ja jolleivät kaikki hyvät, kuten hänen vanhempansakin, usein käyneet kirkossa, niin olihan heillä varmaan suuria esteitä pyhäpäivinä. Kuinkapa he muutoin olisivat olleet poissa näistä juhlahetkistä.

Hilman kanssa hän kohta tämän jälkeen astui kirkkoon päin täydentäen sitä pitkää jonoa, joka puiston läpi ja torin yli sekä kiemurrellen katuja myöten päättyi vanhan kivikirkon ovelle.

Kirkko oli enemmän kuin puolillaan ja Kaarina istuutui Hilman viereen erään penkin käytävänpuoleiseen päähän. Kohta alkoivat urut soida ja jumalanpalvelus alkoi. Aivan heidän edessänsä istui kaksi nuorta tyttöä, vielä nuoremmilta he näyttivät kuin Hilma, ja heillä oli hirveän paljon sanomista toinen toiselleen. "Kylläpä ne mahtaa olla tärkeitä asioita", ajatteli Kaarina, ja hän olisi kovin mielellään tahtonut tietää mitä he puhuivat, sillä heillä näytti olevan niin hauskaa. Hän koetti heristää korviaan, mutta ei voinut kuulla muuta kuin jonkun ainoan sanan, josta hän ei ensinkään viisastunut. Pappi puhui saarnassaan synnistä ja synnin rangaistuksesta, armosta ja anteeksiantamisesta, ja kyyneleet tulivat Kaarinan silmiin, kun hän ajatteli Jumalan suurta hyvyyttä, jonka kautta suurimmatkin syntiset voivat päästä "ijäisen autuuden asuntoihin". Synnintunnustusta lukiessa hän sydämensä pohjasta rukoili että hänkin saisi syntinsä anteeksi. Mutta samassa hän säpsähti, penkistä heidän edessään kuului hillittyä tyrskinää, supatuksia ja naurua. Aivan selvään hän sen kuuli, ja häneltä unohtui samalla synnintunnustus ja armolupaukset, sillä hän ei voinut olla ihmettelemättä mitä huomasi. Mitä nämä tytöt ajattelivat? Oliko todellakin heidän keskustelunsa tärkeämpi kuin nämä kysymykset, jotka koskivat ijankaikkisuutta?

Hän nousi ylös ja aikoi juuri ojentaa kätensä penkin selkänojan yli kysyäkseen heiltä mitä he juttelivat, koska se oli niin tärkeää että synnintunnustusta lukiessa täytyi siitä puhua. Mutta samassa hän muisti missä oli itse, ja Hilmakin kun yhtäkkiä tarttui häneen kiinni vetäen hänet jälleen penkkiin, painautui hän häpeissään alas ja huomasi olevansa suuri syntinen, joka ehkä enemmän kuin muut tarvitsi Jumalan armoa ja anteeksiantamusta. Mitä se häntä liikutti, mitä tytöt puhuivat? ajatteli hän. Mutta silloin välähti hänen mieleensä ajatus: Entäpä jos se ei olisikaan mitään tärkeätä. Ja tätä ajatusta seurasi toinen. Entäs jos kaikkia näitä ihmisiä, jotka kirkkoon rientävät, siellä istuvat, nousevat ja kumartuvat, veisaavat ja rukoilevat, jospa heitä ei olisikaan yhdistämässä tuo luja yhtenäinen side, jonka hän oli mielessään kuvitellut?

Hän rupesi katsomaan ympärilleen. Nuo kaksi tyttöä ovat varmaan keksineet tämän paikan yhteisten salaisuuksiensa ilmaisemiseksi. Hän katsoi sivulleen: siellä vanha vaimo nukkui niin makeaa unta, kuin konsanaan vuoteessaan; hän oli varmaan tullut tänne lepäämään jokapäiväisestä hyörinästään. Aivan lähellä tätä vanhaa vaimoa istui Heimosen sisätyttö, korea hattu päässä ja punainen silkkiliina kaulassa; hän oli varmaankin tullut tänne näitä koreuksiaan näyttämään. Tuolla oikealla puolella istui nuori mies, joka selaili virsikirjaa; nyt hän löysi, mitä haki, luki, hymyili itsekseen ja taas alkoi lehtiä käännellä. Kaarina oli huomannut että hän silmääkään räpyttämättä oli kuunnellut papin saarnaa. Hänestä varmaan kaikki muu meno on joutavaa, päätteli Kaarina.

Koko loppuajan Kaarinan päässä risteili kummallisia ajatuksia, ja kun hän läksi ulos kirkosta, ei hänellä ollutkaan sitä omituista kohottavaa tunnetta, joka aina ennen oli ollut. Kun hän taas kulki siinä pitkässä jonossa, joka nyt suuntasi kulkunsa poispäin kirkolta, ihmetteli hän mielessään mikä voima se on, joka saa liikkeelle näin paljon ihmisiä, joilla on erilaiset harrastukset ja mielihalut. Onko se ainoastaan tavan voima? — Eihän suinkaan voinut olla Jumalan tahto että ihmiset kokoontuisivat kirkkoon omaa mukavuuttaan varten, tahi yleensä muista syistä kuin häntä rukoilemaan ja palvelemaan. Aivan kuin aavistaen hänen ajatuksensa sanoi Hilma:

"Tänään moni teki syntiä kirkossa."

Kaarinan sydämeen pisti. Hän muisti että oli noussut pystyyn keskellä synnintunnustusta.

"Ja kumminkin ihminen näkee, mikä silmäin edessä on, mutta Jumala katsoo sydämeen," jatkoi hän.

Hilmakin näki vain kuinka hän nousi pystyyn keskellä synnintunnustusta ajatteli Kaarina, ja tunsi taas uuden pistoksen, mutta Jumala näki kun hän katsoi ympärilleen ja ajatteli kaikenlaista muuta kuin papin sanoja. Voisikohan Jumala antaa hänelle anteeksi kaikki? Kaarina astui nyrpeän näköisenä sanaakaan puhumatta kotiin saakka.

Sisään tultuaan hengitti hän helpommin, ja kun äiti tarjosi hänelle kupin kahvia, riemastui hän niin että kokonaan unohti pahan tuulensa. Hänelle ei ylipäänsä kahvia annettu, ja sitä halulla juodessaan mietti hän syytä, miksi hänelle sitä nyt annettiin vieläpä aivan pyytämättä. Hän meni kahvipöydästä noustuaan isän huoneeseen, koska kuuli toisten äänet sieltäpäin, ja silloin hänelle selvisi juhlan syy: setä oli tullut.

Setä asui kaukana ja harvoin hän heillä kävi, mutta suurempaa riemua ei lapsille ollut kuin sedän tulo. Hän oli niin rakas isälle ja äidillekin, kuin ei kukaan muu, ja he lapset käsittivät ettei paitse isää ja äitiä sen parempaa ihmistä ollut kuin setä, ja he häntä rakastivat ja ihailivat. Kun Kaarina tuli isän kamariin huomasi hän heti sedän ja hänen ympärillään Elvin, Airan ja Ilmarin. Tytöt istuivat yksi kummallakin polvella; oikealla oli Elvin vaaleakiharainen, vasemmalla Airan tummatukkainen pää, Ilmari nojasi hänen käsivarteensa ja setä kertoi. Kaarina juoksi suoraan sedän luo ja tervehdittyään setää hellällä kaulan puristuksella jäi hän riippumaan toiseen käsivarteen, samalla kun setä jatkoi kertomistaan, kokemuksistaan junamatkalla, uusista tuttavuuksista, kotikaupunkinsa kunnallisista oloista ja kaikenlaisesta muusta, mistä Kaarina ei paljoa ymmärtänyt, mutta hiljaa kuin hiiret hän ja toisetkin lapset kauan kuuntelivat. Kaarinan mielessä vain pyöri kysymys, miksi ei setä voinut asua lähempänä, miks'ei tässä samassa kaupungissa, jotta hän voisi istua vain heidän luonaan joka päivä.

Kun setä puhui, niin hänen suurenpuoleiset tummat kasvonsa vilkkaasti väreilivät, hänen syvät, mustat silmänsä säihkyivät korkean otsan alapuolella, hänen muutoin hiukan kumarat hartiansa oikenivat ja hän kuvaili kaikki sanottavansa elävästi ja luontevasti. Hän oli puhuessaan isän näköinen, mutta vaiti ollessa levisi hänen kasvoilleen surumielinen ilme, joka puuttui isältä.

Isä oli vaaleaverisempi. Hänen tukkansa oli ruskea, mutta hänenkin silmänsä olivat tummat ja, kuten sedän, tummien kulmakarvojen verhoamat. Hänen kasvonsa osottivat sekä hänen vaiti ollessaan että tyynesti keskustellessaan, kuten nytkin sedän seurassa, samalla iloisuutta ja vakavuutta.

Molempien veljesten välillä istui äiti. Hän oli tummaverinen ja mustatukkainen, mutta silmät olivat kirkkaan siniset. Hänellä oli iloisenakin ollessaan pieni kärsivä piirre kasvoissaan. Kuta suuremmaksi Kaarina tuli, sitä selvemmin hän sen huomasi.

Hän katseli vuoroin vanhempiaan, vuoroin setää, aivan kuin tahtoisi hän ijäkseen painaa mieleensä kuvan siitä kuinka he näin yhdessä istuivat.

Nuoremmat sisarukset sillä välin alkoivat jo väsyä. He rupesivat omiaan puhumaan, ensin hiljemmin, sitten yhä äänekkäämmin, ja vihdoin he eivät enää jaksaneet pysyä paikoillaan, vaan ensin joutuivat kädet, sitten jalat liikkeeseen ja muutaman minuutin kuluttua he hyppelivät lattialla ja melusivat minkä jaksoivat. Vanhempien kävi vaikeaksi jatkaa keskustelua, ja huolimatta sedän pyynnöistä käski äiti heidän lähteä pois huoneesta. Kaarina, joka oli seisonut aivan hiljaa paikallaan, pyysi jäädä sinne, mutta tätäkään ei äiti sallinut, hänen vanhimpana täytyi mennä toisten leikkiä johtamaan, mikään ei auttanut.

Nyt Kaarinan paha tuuli taas sai valtaa ja sen sijaan että olisi käynyt toisten leikkiä ohjaamaan, hän vetäytyi heistä kokonaan pois, istuutui ruokasalin ikkunan ääreen ja katseli sieltä hajamielisenä kadulle, missä silloin tällöin joku tuttu sivukulkija liikkui. Hän ei huomannutkaan että toiset taas menivät vanhempien luo. Vasta kun äiti ankaran näköisenä heitä kädestä talutellen ja edessään työntäen tuli takaisin, selvisi hänelle tottelemattomuutensa, ja hän koetti keksiä leikin, joka pienempiä huvittaisi. Ennen pitkää olivatkin lapset iloiseen leikkiin kiintyneitä ja Kaarina oli yhtä innostunut kuin toiset, vieläpä keksi hauskoja käänteitä, jotka yllyttivät koko joukon tuon tuostakin iloiseen naurunpurkaukseen.

Päivällisen jälkeen tuli Manda leikkimään lasten kanssa, mutta silloin Kaarinan taas valtasi halu kuunnella vanhempien keskustelua ja hän pujahti hiljaa saliin, jossa aikuiset istuivat juomassa iltapäiväkahvia.

Äiti luki sanomalehteä:

"Yksityisessä elämässä on velvollisuuden tie tavallisesti kyllä selvä. Valtiollisissa tehtävissä ja varsinkin niin vaikeissa olosuhteissa kuin nykyiset ovat, jolloin on silmälläpitäminen kansan kohtaloa, eivät nuo yksinkertaiset yleiset ohjeet pitkälle riitä. Velvollisuuden tehtävät voidaan käsittää ja epäilemättä käsitetäänkin eri tavalla, ja meidän tulee jättää ratkaiseva arvostelu tulevaisuudelle, jolloin seuraukset ovat nähtävinä."

Isä oli noussut ylös ja keskeytti tässä lukemista. Hän sanoi ainaisella varmuudellaan ja vakavuudellaan setään päin kääntyneenä:

"Minä en tahdo tuomita sinua, jos todellakin katsot velvollisuudeksesi erota virastasi, mutta kumminkin tahdon vielä kerran sanoa että minun mielestäni suomalaisten virkamiesten olisi nykyaikoina koetettava enemmän kuin tavallista ottaa huomioon sekin näkökanta, että viroissa pysymiselläkin voi maata hyödyttää."

"Tahdotko sinä väittää etten ole tarkalla harkinnalla päätöstäni tehnyt?" kysyi setä.

"Enpä juuri sitäkään, mutta tahdon kumminkin suoraan sanoa että pelkään sinun päätöksesi, tietämättäsi, tahtomattasi johtuvan suurisuisen yleisen mielipiteen vaikutuksesta."

Setä oli kiivastunut sanoessaan:

"Luuletko minua sellaiseksi raukaksi, että vain tämän mukaan tekisin päätöksiä, jotka koskevat koko tulevaisuuttani?"

"Et olisi ainoa, joka vain tämän mukaan toimisi. Niitä on ollut monta ennen sinua ja tulee varmaan olemaan sinun jälkeesi. En epäile hyvää tahtoasi ja rehellistä mieltäsi. Ehkä monet seuralaisistasi ovat siinä suhteessa yhtä vähän epäiltäviä, mutta pelkään että vastustusvoimasi on lamautunut ja katson veljelliseksi velvollisuudekseni huomauttaa sinua että asioilla voi olla toinenkin puoli, jota sinä ehkä et ole tullut kyllin tarkastaneeksi."

"Sinä siis kumminkin epäilet että toimin enemmän ulkonaisten vaikutusten kuin oman vakaumukseni mukaan. Käsitätkö sinä, että tämä on loukkaus minua kohtaan?"

"Vastaa ensin yhteen kysymykseen! — Oletko ottanut selkoa siitä mitä tahtovat sen mielipiteen kannattajat, joihin minäkin kuulun? Oletko lukenut meidän lehtiämme ja julkaisujamme?"

"En! Mutta nehän ovat vaan valheita täynnä!"

"Mistä sinä sen tiedät! Ja mistä sinä tiedät että se, jota sinä luet, on totta?"

"Tietysti minun täytyy luottaa yleistä kunnioitusta nauttivien miesten sanoihin!"

"Jotka ovat riistäneet kunnian toisilta paljoa suurempaa kunnioitusta ansaitsevilta rehellisiltä miehiltä!" Isä sanoi tämän vuorostaan kiivastuneena hänkin.

"Nyt minun täytyy sanoa että sinä vuorostasi olet sokaistu, sillä kuinka rohkenet väittää että kaikki ne hienosti sivistyneet henkilöt, jotka perustuslaillisuutta kannattavat, tahtoisivat ilman syytä riistää kunniaa täysin rehellisiltä henkilöiltä?" Setä oli näin sanoessaan noussut ylös ja käveli kiivain askelin edestakaisin.

"Kumminkin uskallan väittää," vastasi isä, "että meidän perustuslaillisemme ovat sen tehneet jo yksin omaksumalla oman puolueensa kannattajille nimen, jonka vastakohta on solvaus isänmaallisille kansalaisille!"

"Mutta hehän ovat myöntyväisyyden miehiä!" sanoi setä; "ovathan he alistuneet perustuslain vastaisiin tekoihin!"

"Silloin kun voit todistaa että joku heistä itsekkäistä syistä, olkoon minkälaisista tahansa, on näennäisesti 'alistunut', olen mielelläni valmis häntä tuomitsemaan. Mutta jos hän on toiminut velvollisuudentuntonsa pakottamana, on hänen menettelynsä katsottava täyttä kunnioitusta ansaitsevaksi, mitä siitä muuten arveltaneekin! Vieläpä nykyään niiltä, joilla on n.k. myöntyväisyyskanta, vaaditaan enemmän rohkeutta velvollisuuksiensa mukaiseen toimintaan, kuin perustuslaillisiksi itseään nimittäviltä."

Setä katsoi kelloaan ja säpsähti: "Nyt minun täytyy lähteä," sanoi hän. "Toivoisin kumminkin että luottaisit minun rehellisyyteeni sekä siihen että minäkin toimin vakaumukseni mukaan, ja että meidän suora veljellinen välimme aina pysyisi samanlaisena, vaikka tiemme joskus eroaisivatkin."

"Minäkin toivoisin ettei meidän välimme koskaan muuttuisi, vaikka ehkä monissa asioissa ajattelemme eri lailla," sanoi isä ja puristi lämpimästi lähtemäisillään olevan veljensä kättä.

Kaarina huomasi, että äiti salaa pyyhki kyyneleen silmäkulmastaan, ja hänen silmissään tuntui kohta niin kummasti täyttävän, vaikk'ei häntä ollenkaan itkettänyt. Pikemmin hän oli iloinen, sillä tämä keskustelu oli häntä sanomattomasti huvittanut.

Kaarina odotti koko illan sedän kotiintuloa, mutta hänen täytyi lähteä nukkumaan ennenkuin setä palasi ja häneltä jäi kuulematta jatkettiinko tätä keskustelua. Ennenkuin hän nukkui johtui hänelle taas mieleen, mitä päivällä oli kuullut, ja hänestä tuntui hyvin ihmeelliseltä, että kaksi niin hyvää ihmistä kuin isä ja setä, voivat olla niin erimielisiä maailman asioista. Kumpi heistä oli oikeassa? Kun isä puhui, niin Kaarinasta tuntui kuin hän olisi ollut oikeassa, ja kun setä puhui, hän taas mielessään kallistui sedän puolelle. Kylläpä ne mahtoivat olla vaikeita asioita oikein ymmärtää, päätteli hän vihdoin ennenkuin vaipui uneen.

Seuraavana päivänä aamiaispöydässä ei näistä asioista enää juteltu, vaan vanhemmat puhuivat sedän kanssa iloisesti ja vilkkaasti kuten tavallisesti kaikenlaisista muista asioista. Kohta aamiaisen jälkeen oli sedän lähdettävä asemalle. Kun isänkin samassa piti mennä virastoonsa, heittivät he jo kotona jäähyväiset toisilleen.

"Muista että luet kaikkien puolueitten lehtiä näinä ristiriitaisina aikoina", sanoi isä lopuksi, "muuten et voi muodostaa itsellesi sellaista mielipidettä, jolla olisi arvoa itsenäisesti ajattelevien ihmisten silmissä."

"Kunhan tässä vain ehtisi", sanoi setä hätäisesti ja kiiruhti hyvästelemään lapsia ja äitiä. Äiti lupasi lähteä asemalle saattamaan ja lapset saivat luvan päästä ulos katsomaan heidän lähtöään ajurin hevosella asemalle päin ja huiskuttamaan nenäliinalla sedälle, joka puolestaan heilutti lakkiaan siksi kun reki kääntyi kulman taakse.

Lapset läksivät sen jälkeen pihalle leikkimään, rakentamaan kanavia ja sulkuja lumesta vesilätäkköjen reunoille ja kulettamaan pieniä naapurin Kallen veistämiä laivoja niissä.

Aurinko paistoi lämpimästi ja hiki tuli lapsille heidän hääriessään lämpimissä talvitamineissaan, mutta kun vaan joku heistä yritti päällystakin nappia avata, niin jo oli Manda kimpussa. "Kevättuulet ovat kylmät, vaikka päiväpaiste lämmittäisikin", oli äiti sanonut, eikä lasten auttanut muu kuin tottelevaisesti jälleen napittaa päällystakkinsa. Päivällistä syömään tullessaan saivat he kuivat jalkineet likomäriksi kastuneitten sijaan, ja niin hyvältä ei ruoka koskaan ollut maistanut, arvelivat he syödessään rääpiäisiä sedän lähtö-aamiaisesta.

Ihana kevät joudutti tuloansa, mutta Kaarinalla oli tänä keväänä muutakin ajateltavaa kuin lähestyvän kesän riemuja: hänen tuli valmistua tyttökoulun pääsytutkintoon. Ahkerasti hän luki joka päivä läksyjä, joita äiti sitten kuulusteli; keskipäivällä vaan oli ulkona toisten kanssa, sitten taas istuutui kirjansa ääreen.

Toukokuun lopulla vihdoin valkeni tutkintopäivä, ja sydän kiivaasti sykkien, oudossa odotuksessa, astui Kaarina äidin kanssa ensimäisen kerran kouluun päin.

Siellä oli monta äitiä tyttäriensä keralla; valmistavan koulun johtajatar oli siellä oppilaitaan saattamassa, ja oli siellä myös tyttöjä, joilla ei näkynyt ketään saattajaa. Kaarina haki tyttöjen joukosta tuttuja kasvoja, mutta ei nähnyt ketään muuta kuin Heimosen Elinan, joka oli häntä paljoa isompi, käynyt kansakoulun ja nyt pyrkimässä toiselle luokalle.

Mutta tuossahan näkyi tuttu vaaleakiharainen pää. Eini siellä tuli tätinsä kanssa. Kaarina riemastui ja unohti hetkeksi juhlallisen tilaisuuden ja alkoi hyökätä tulijaa kohti, mutta äiti piti lujasti kiinni kädestä, ja kun äiti ei hellittänyt, huomasi Kaarina, että hän taas aikoi tehdä tyhmyyden, ja vetäytyi hiukan nolona äitinsä turviin. Eini sitä vastoin heti Kaarinan huomattuaan, nähtävästi ennenkuin täti aavistikaan, riensi tämän luokse. Siniset silmät säteillen ja kiharain vavistessa ohimoilla tarttui hän kiivaasti Kaarinan käteen.

"Eikö tämä ole hauskaa? Minua pelottaa kyllä hirveästi, mutta johtajatar sanoi ettei minun tarvitse pelätä. Kumminkin on täti vielä tänä aamuna kuulustellut minulta koko raamatunhistorian." Kaikki tuli yhdessä henkäyksessä.

Kaarina vastasi vaan: "Minusta tämä on melkein kuin unta."

Muuta Eini ei ehtinyt sanoa, sillä täti oli tullut ja tarttuen hänen käsivarteensa torui hän:

"Sinä suuri tyttö, kun et ensinkään ymmärrä käyttäytyä. Katso ympärillesi, kaikki muut ovat niin juhlallisen näköisinä, kuten tulee ollakin, — sinä vain juokset ja juttelet, niinkuin ei muita huoneessa olisikaan. Tulehan nyt edes johtajatarta tervehtimään." Täti vei Einin valmistavan koulun johtajattaren luo, joka häntä ystävällisesti tervehti.

Samassa tulikin tyttökoulun johtajatar opettajahuoneesta. Hän oli pitkä ja solakka, ryhti oli suora ja arvokas. Kasvot olivat erittäin säännöllisesti muodostuneet, hyvin vaaleaveriset; sileästi jakaukselle kammattu, vaalea tukka pyrki ohimoilla muodostamaan muutamia keveitä kiharoita.

Kaarina oli ennenkin ihaillut hänen ulkomuotoansa. Nyt, kun hän näki johtajattaren, tulevana opettajanaan, vaatimattomaan, mutta aistikkaaseen mustaan pukuun puettuna seisovan tuossa opettajahuoneen ovella, ystävällisesti silmäillen kouluun pyrkivää tyttöparvea, hän ei tiennyt uskaltaisiko katsoa suoraan johtajatarta silmiin, pelosta että tämä huomaisi ihailua hänen katseessaan.

Tervehdittyään lasten saattajia, pyysi johtajatar lapset luokkahuoneeseen. Sinne kaikki kilpaa riensivät, Kaarina vielä ovessa kääntyi pikaisesti katsomaan äitiä, jonka silmissä hän hämmästyksekseen oli näkevittään kyyneleitä. Pelkäsikö äiti ettei hän onnistuisi tutkinnossa, vai miksi hän itki?

* * * * *

"Kiire on, kiire on tyttökouluun, tyttökouluun, kiire on, kiire on," isä oli sanat toistanut rannalla, laivan tukutusta matkien, ja nyt kun laiva oli täydessä vauhdissa, kuuluivat nämä yhtämittaa Kaarinan korvissa. Hän oli nyt matkalla tyttökouluun kahden hänelle tuntemattoman vanhan ystävällisen tädin seurassa, vanhempien ja nuorempien lasten vielä jäädessä maalle muutamiksi päiviksi.

Pääsytutkinto oli onnistunut sekä hänelle että Einille, ja he olivat luvanneet toisilleen olla vierustovereita, jos johtajatar siihen suostuisi. Nyt oli kesä kulunut, kuten tavallisesti; muistoina olivat vaan enää huviretket, onkimatkat, mansikassa, mustikassa ja puolukassa olot. Hauskimpia muistoja oli onnistumaton huviretki, joka päättyi siihen, ettei ukkos-ilman vuoksi uskallettu lähteäkään vesille, vaan syötiin eväät uimahuoneessa, joka onneksi oli siksi tilava, että koko perhe siihen mahtui yht'aikaa. Enemmän kuin näissä muistoissa viipyivät Kaarinan ajatukset siinä mikä nyt tuleva oli. Hän ajatteli koulunkäyntiä, uusia tovereita ja opettajia. Kummalliselta tuntui hänestä matkustaa pitkää matkaa ilman vanhempia ja sisaruksia. Asemalla kaupungissa olisi sitävastoin joko mummo tahi Helena, palvelija, vastassa, ja mummon luona hän olisi kuin kotona taas. Äidin isoisän kuva seinällä häntä taas tuttavallisesti tervehtisi, ei niin erittäin ystävällisesti, vaan mieluummin arvostelevan ankarasti, aivan kuin osaisi se katseellaan tunkeutua sydämeen ja tutkia sen salaisimpia värähdyksiä. Pienenä hän oli tätä kuvaa pelännyt, niin ettei oikein olisi uskaltanut yksin mennä siihen huoneeseen, missä kuva riippui suuren kirjavapäällyksisen sohvan yläpuolella. Nyt häntä nauratti tämä kuvan pelko, mutta kumminkin sen vaikutus häneen oli suuri yhä vieläkin.

Miltähän kouluun meno tuntuisi? Muistaisiko hän viitata ja nousta seisomaan vastatessaan? Pääsytutkinnossa hän oli usein nämä asiat unohtanut ja saanut hävetä muiden häntä katsellessa ja erään pilkallisesti hymähtäessä. Kuinka se koski häneen tuo pilkka! Jospa hän saisi tilaisuutta siihen kostaa. Sillä pilkallisen näköisellä tytöllä oli niin leveä suu, ja hänen naurunsa kaikui niin kumman kovalta, että miltei tuntui pahalta sitä kuulla.

Pienempänä ollessa olivat leikkitoverit laittaneet hänestä laulun, joka alkoi ja loppui säkeillä "Kaisa-Liisa bom, bom!" ja kun he tahtoivat häntä härnätä, alkoivat he tätä laulua laulaa. Ensin hän suuttui hirveästi, hän hyökkäsi toisten kimppuun aikoen tukistaa heitä, kutakin vuoroonsa, ja joskus hän onnistui saamaan kiinni Lyylin pitkästä palmikosta. Hän tosin ei ollut laulun keksijä, eikä edes pahin sitä laulamaan, mutta hän se sentään tukkapöllyn sai — syyttömästi kyllä, sillä eihän ollut hänen vikansa että hänen sileä vaalea tukkansa oli kasvanut pitemmäksi kuin muiden. Äiti sai siitä vihiä ja Kaarina sai rangaistukseksi istua sisällä koko sen iltapäivän. — Sitten Kaarina huomasi että oli parempi, kun ei hän ollut ensinkään kuulevinaan koko laulua, ja tämä keino tepsi — eipä aikaakaan, niin oli se kaikilta unohtunut. Vuosiin ei Kaarinakaan ollut sitä muistanut, vasta tuon tytön pilkkahymy pääsytutkinnossa sen taas hänelle toi mieleen.

Hänen aikaansa lyhentääkseen oli äiti antanut hänelle matkalla luettavaksi erään Topeliuksen kirjan. Kertomusta "Sini-linnusta" hän nyt luki, ja ennen pitkää hän ajatuksissaan täydelleen oli satumaailmoissa. Lopetettuansa istui hän ja mietti lukemaansa satua, ja hänessä heräsi äkkiä syvä säälintunne tuota onnetonta prinsessaa kohtaan, jonka hänen äitinsä koetti tehdä onnelliseksi, mutta joka oli häijy ja pahansuopa ja sen vuoksi tuli ijäkseen onnettomaksi.

Hän oli tummaverinenkin; musta, pahuuden väri, ei hänestä pesemällä lähtenyt. Kaarina tunsi osanottoa ehkä enimmin juuri tämän tähden. Hänkin oli tumma, juuri semmoinen, miksi Topelius kuvasi kaikki pahat tytöt. Hän ei ollut kauniskaan, sen hän hyvin tiesi. Eini sitävastoin oli hänestä aina ollut kuin satujen prinsessa tai hyvä hengetär. Hänellä oli niin kirkkaat siniset silmät, iho valkea, posket punaiset ja vaaleat hiukset kiharat. Hänelle varmaan tulee elämässä käymään kuin saduissa, hän köyhä orpotyttö ankaran tätinsä luota tulisi varmaan vielä pääsemään suureen kunniaan! Mikä se olisi? Saisiko hän mahtavan puolison, tahi tulisiko hänestä joku kuuluisuus? Kuuluisaksi tulemiseen vaaditaan kumminkin lahjakkuutta, eikä sitä Einillä ollut, sen kyllä Kaarina tiesi paremmin kuin kukaan muu. Sellaisissa leikeissä, joissa tarvittiin ajatuksia ja kekseliäisyyttä, jäi Eini aina alakynteen. Mutta tanssissa, kuinka sulavasti hän siinä liikkuikaan! Silloin Kaarina ei koskaan väsynyt häntä katselemasta. — — —

Pitkä oudonlainen matka oli vihdoin lopussa, mummon luona maistui yö-uni makealta, ja iloisena ja reippaana astui Kaarina ensimäisenä päivänä kouluun. Sielläpä oli hyörinää, kaikki tytöt koulun pihalla tervehtivät toisiansa, kyselivät ja vastasivat, leikkiä laskivat ja kertoivat kesämuistojaan. Isommat tytöt, yläluokkalaiset, kävelivät käsikynkässä kaksi tahi kolme yhdessä jonossa. He puhuivat hiljempää, usein kuiskaamalla aivan kuin sydämensä salaisuuksia toisilleen uskoen.

Tuossa tuli Eini ja hänen mukanaan Helli, yksi niitä harvoja, jotka olivat erityisesti kiinnittäneet Kaarinan huomiota pääsytutkinnossa: tällä oli näet silloin puku, joka aistikkuudellaan pisti hänen silmäänsä. Nytkin oli Hellillä aivan uudenaikainen kauhtana, jommoista ei ollut kellään muulla, ei edes yläluokkalaisilla, ja hattukin näytti aivan uudelta, jota vastoin kaikkien muiden olkihatut selvästi olivat kuukausimääriä kestäneet sekä sadetta että päivänpaistetta. Hellin läsnäolo hillitsi hänen haluansa hyökätä Einin kaulaan, mutta luo hän juoksi kuitenkin, ja tytöt pyörittivät toisiansa parisen kertaa ympäri nauraen ja rupattaen.

"Onko sinulla ollut hauska kesä?"

"Voi, voi kuinka mukavata, kun koulu alkaa."

"Oletko sinä lukenut?"

"Mitä sinä olet lukenut?"

Näin risteilivät huudahdukset ja kysymykset vastausta odottamatta.

"Minä olen lihonut niin että kaikki minulle nauravat!" sanoi Eini.

Ja molemmat tytöt purskahtivat nauruun.

Eini oli todellakin lihonut. Hänen silmänsä loistivat yhtä kirkkaasti kuin ennenkin, mutta ne olivat nyt paljoa syvemmällä pulleitten punaposkien yläpuolella.

"Minusta Helli on tullut niin kauniiksi", jatkoi Eini, "hän on aivan kuin iso neiti, kun liikkuu tuossa kauhtanassaan. Kylläpä mahtaa olla hauska saada aina käyttää kauniita vaatteita."

Kaarinaa alkoi harmittaa, sillä vaikka hän pitikin Einistä, hän ei oikein kärsinyt tämän tapaa aina puhua vaatteista. Hän senvuoksi katkaisi toverinsa ajatusjuoksua sanoen: "Mennäänpä tervehtimään noita toisia tyttöjä, minä menen ensin tuon laihan tytön luo — hän on niin viisaan näköinen."

Kaarina erosi Einistä ja lähestyi tyttöä, joka näytti häntä pitemmältä ja vanhemmalta. Tämän kasvoissa oli jotain, mikä heti erotti hänet toisista. Hänen silmänsä, jotka lähemmältä katsoen olivat omituisen kirjavanväriset, olivat hyvin syvällä, nenä oli suora ja melkein liian pitkä, antaen koko kasvoille omituisen vanhan ihmisen leiman. Tukkakin oli väriltään omituinen, pellavan valkea, mutta vasemmalla puolella kulki leveä ruskeanvärinen juova. Kaunis hän ei suinkaan ollut, mutta hänen kasvon-ilmeensä osottivat kuitenkin jotain erikoista, jota Kaarina ei oikein käsittänyt, mutta joka vastustamattomasti kiinnitti hänen huomiotaan.

Kaarina kätteli häntä.

"Terve! Minun nimeni on Kaarina, mikä on sinun nimesi?" virkkoi hän.

"Minun nimeni on Taimi, olimmehan me pääsytutkinnossa yhdessä viime keväänä, mutta minä istuin takanasi; senvuoksi et ehkä minua muista."

"Onko sinusta hauska, kun koulu alkaa?"

"Minusta on niin hauskaa, että en voi sanoa. Minä en jaksaisi elääkään, jos en saisi koulua käydä ja oppia." Taimin pienet silmät saivat kirkkaamman kiillon, kun hän tämän sanoi, ja hänen kalpeille kasvoilleen nousi helakka punotus.

Kaarina ei voinut muuta kuin kummastella tällaista luku-intoa. Kyllä hänkin mielellään oppi ja hänestäkin usein tuntui että elämä ilman oppia olisi surullista; sillä olihan maailmassa niin paljon, josta hän olisi tahtonut saada tietoja, jotta oppisi paremmin käsittämään koko elämää. Mutta hän oli usein ajatellut että tämän tietomäärän voisi saada helpommallakin. Olihan hän lukenut monesta kuuluisasta henkilöstä, joka ei menestynyt koulunpenkillä ja kuitenkin saavutti suuremman viisauden kuin muut.

Mutta nyt ei ollut aikaa ajatella, koulukello soi ja tytöt riensivät kukin luokkaansa, astuakseen sieltä järjestetyissä riveissä rukouksiin. Ensimäinen luokka kulki ensin ja Kaarina ja Eini olivat luonnollisesti parikkain.

Hyvin juhlalliselta tuntui Kaarinan mielestä, kun kaikki seisoivat vakavina, oppilaat suorissa riveissä parittain ja opettajat pitkin ovenpuoleista seinää. Eräs yläluokkalainen soitti harmoonia ja sen säestyksellä laulettiin virsi. Virren loputtua luki johtajatar, joka seisoi puhujalavalla, kappaleen raamatusta ja sen jälkeen Isä meidän sekä Herran siunauksen. Kaikki panivat kätensä ristiin virren loputtua ja kun johtajatar oli sanonut "Amen" kumartuivat opettajien ja useimpien tyttöjen päät. Muutamat ensluokkalaiset, kuten Kaarina, eivät malttaneet, hetken juhlallisuudesta huolimatta, olla ympärilleen katsomatta.

Kaikki menivät sitten luokkiinsa ja johtajatar tuli ensimäiseen luokkaan määräämään paikat oppilaille. Suureksi ilokseen saivat Eini ja Kaarina jäädä vierustovereiksi. Sitten tulivat opettajat kukin vuorostaan antamaan läksyjä ja neuvoja vastaisten tuntien varalle, ja parin tunnin kuluttua oli Kaarinan ensimäinen koulupäivä päättynyt.

Kevein askelin kulki Kaarina lauantaina eli neljäntenä päivänä koulusta kotiin, jonne muu kotiväki oli palannut maalta edellisenä iltana, ja kun hän avasi koti-oven ja näki koko tutun ympäristön, oli koulussa käynti hänestä kuin kaunista unta. Hän oli elänyt aivan toisenlaisessa maailmassa äsken, nyt hän taas oli siirtynyt toiseen. Siellä kaikki järjestystä, komentoa, yhdenmukaisuutta, kaavamaisuutta, siellä hän oli pieni osa, samanlainen kuin monet kymmenet muut, mutta ainoastaan muiden lisänä oli hänelläkin merkitystä. Täällä hän oli yksi ainoa, vanhin tytär kodissa, ja tiesi että äidin, isän, sisarusten ja palvelijain sydämessä oli pieni erikoinen tila häntä varten, jota ei kukaan muu kuin hän voisi täyttää. Siellä ei kukaan kysynyt hänen tarpeitaan ja mielihalujaan, eikä välittänyt siitä oliko hän iloinen vai surullinen, ei ainakaan samalla tavalla kuin täällä kotona.

Ja kuitenkin, sen hän tunsi, oli hän siellä koulussa jotain, jota hän ei kotona ollut. Vielä hän ei ymmärtänyt mitä se oli, mutta hänestä tuntui kuin tuo tieto, että hän oli koululainen, olisi häntä kohottanut sisällisestikin eikä vaan ulkonaisesti muitten ihmisten silmissä. Olikohan se itserakkautta? Hän oli huomannut että kun jotakin henkilöä sanottiin itserakkaaksi, niin se sanottiin sellaisella vastenmielisyyttä osottavalla äänenpainolla, että Kaarina ei suinkaan olisi tahtonut itseään siksi nimitettävän. Ei hän tahtoisi olla itserakas ja hän pelkäsi kovin, että hän siltä näyttäisi. Mutta kuitenkin hän oli ylpeä siitä että oli koululainen, se hänen täytyi itselleen myöntää, vaikk'ei hän sitä koskaan kenellekään ilmaiseisi. Ei suinkaan niin vaarallista ollutkaan hiukan ylpeillä siitä mitä osasi. Ei hänen silti tarvinnut halveksia ja kohdella pahasti pienempiä ja taitamattomampia. Sitä hän ei koskaan tekisi.

Näissä mietteissään hän oli istuutunut pianon ääreen ja selaili nuotteja aivan kuin hakeakseen jonkun laulun, joka hyvin soveltui hänen mielialaansa. "Savolaisen laulu" sattui eteen ja, niin hyvin kuin taisi, soitti hän sen alusta loppuun asti, niin monta kertaa, että oli mielessään ajatellut kaikki värssyt läpi. Laulaa hän ei olisi voinut, sillä silloin olisi hän takertunut soitossaan. Ylpeyttä oli tuossakin laulussa sanoissa:

"Täss' Savon joukko tappeli ja joka kynsi kylmeni edestä Suomenmaan."

Eikä kukaan liene tätä ylpeyttä moittinut.

Hänkin, Kaarina, koulussa valmistui astumaan taisteluun "edestä Suomenmaan". Eikö hän saisi ylpeillä siitä, että näin korkea päämäärä oli hänellä edessä ja että hän reippaasti astui kohti tätä päämäärää? — — —

"Kaarina, tuleppa kattamaan pöytä", kuului samassa äidin ääni; "isä tulee kohta paikalla kotiin eikä pöytä ole katettu. On aivan kuin et ensinkään huomaisi, mikä kiire meillä kaikilla on muuton jälkeen."

Kaarina nousi ylös ja paiskasi nuottivihkon kiinni. Häntä harmitti että oli tullut ajattelussaan keskeytetyksi, vieläpä nöyryyttävällä muistutuksella. Mutta tullessaan ruokasaliin ja nähdessään äidin ja palvelijoitten puuhat, häpesi hän äskeistä suuttumistaan ja ryhtyi vikkelästi pöytää kattamaan. Vielä hänen siinä levittäessään pöytäliinaa ja kantaessaan lautasia, laseja, veitsiä ja haarukoita pöytään, hänen ajatuksensa tahtoivat palautua niille teille, joilla kulkivat äidin häntä kutsuessa, mutta vähitellen ne sittenkin siirtyivät edessä oleviin puuhiin, ja koko iltapäivä kului häneltä vaateläjien kantelemisessa ja sijoittamisessa paikoilleen kaappeihin ja piironkeihin. Pyhäksi tuli saada kaikki vakat ja matkalaukut tyhjiksi ja ullakolle oli äiti sanonut, ja niin ne saatiinkin.

Vielä kului kokonainen viikko ennenkuin kotiin saatiin palautetuksi tavallinen järjestys. Kaarina oli aina loma-aikoinaan äitiä auttamassa ja vihdoin hänkin oikein innostui pieniin järjestelytoimiin. Pienemmät sisaret ja Ilmari taasen, kun näkivät Kaarinan touhun, tahtoivat hekin olla mukana auttamassa, ja kaikki oli heistä kuin hauskinta leikkiä. Välistä tosin sattui, että he saivat aikaan epäjärjestystä järjestyksen sijaan, ja silloin käski Kaarina kiivaasti heidät lähtemään pois omaan leikkinurkkaansa, ja pian olisi hän joutunut käsikähmään heidän kanssaan, jollei äiti olisi tullut välittäjäksi kuiskaten Kaarinalle: "Antaa heidän olla auttavinansa, näin he pysyvät hyvällä tuulella; kyllä minä pian korjaan heidän jälkeensä." Ja Kaarinan täytyi tähän tyytyä.

Kaarina oli saanut luvan kutsua muutamia koulutovereitaan luokseen hänen syntymäpäiväänsä viettämään. Nämä, luvultaan kuusi tyttöä, nähtävästi riemastuivat saatuaan kutsun ja saapuivatkin, tuoden useimmat kuvakortteja onnentoivotuksineen. Ruokasali oli jätetty tyttöjen haltuun ja kohta siellä oli juttuaminen täydessä käynnissä.

Tänään oli heitä kaikkia punnittu ja mitattu voimistelutunnilla, jokainen muisti oman painonsa ja niitä vertaillessa huomattiin että Eini oli painavin, vaikka toinen järjestyksessä pienemmistä. Siitä siirtyi keskustelu voimistelunopettajaan.

"Hän näyttää ihmeen ystävälliseltä", sanoi Eini, "ja oletteko huomanneet kuinka kauniisti hän tekee kaikki liikkeet?"

"Niin, ja kuinka säntillisesti hän komentaa."

"Valmistavan koulun johtajatar komensi niin epätasaisesti marssi-askeleetkin, ettei kukaan viitsinyt opetella marssimista tahdissa. Toista on tämä!" Näin sanottuaan Eini vaistomaisesti nytkähdytti päätään molemmille syrjille marssitahdissa.

"Minä enin kummastelen sitä notkeutta, jolla hän liikkuu telineissä. Kyllä kestää kauan ennenkuin yksikään meistä voi yhtä jäntevästi ponnahtaa käsipuihin ja heittäytyä niiden yli", arveli Kaarina.

"Entä Eini, mitä sinä hänestä sanot?" kysyi joku.

"Eini onkin poikkeus säännöstä. Hän on tosiaan oikein notkea. Elä,
Eini, tule itserakkaaksi!"

Eini punastui hiusmartoa myöten, mutta ei sanonut mitään.

Nyt siirtyi puhe saksankielen opettajaan.

"Kukaan ei tänään oikein osannut sitä poikkeusta saksankielen säännöstä, joka oli läksynä."

"Niin, ei edes Taimi viitannut."

"Kyllä minä viittasin", ehätti Taimi sanomaan, "mutta neiti Kulmala ei ollut sitä huomaavinaan."

"Sen minäkin voin ihan hyvin uskoa ettei hän ollut sitä huomaavinaan, semmoinen juuri hän on!" sanoi Kaarina. "Toisia hän auttaa osaamaan, toisien taitoa hän on valmis kaatamaan. Niinkuin sitä ei huomaisi!"

"Mitä tästä vielä sinulle koituu", sanoi Eini, tehden sormellaan varottavan merkin, "kun sinä et ensinkään voi kärsiä neiti Kulmalaa ja koko koulu-ajan on sinun kumminkin hänen saksantunneillaan istuttava."

"Pidä sinä huoli itsestäsi! Kun neiti Kulmala vaan katsoo sinuun noin", Kaarina pyöritti silmiään, "ja hymyilee ja sanoo: no vastaappa nyt, pikku Eini, niin sinä heti hymyilet takaisin ja koetat olla yhtä imelän näköinen —"

"Nyt sinä olet häijy, milloin minä olisin niin tehnyt?" Eini näytti vihastuvan.

"Et sinä tahallasi, kyllä minä sen tiedän, mutta sinä kumminkin niin teet. Minä nyt vain sanon sinulle varoitukseksi, ett'et muuttuisi äkäisen näköiseksi, kun neiti Kulmala joskus sattuu sinuun suuttumaan."

"Hän vihaa ihan hirmuisesti Almaa. Näittekö kuinka hän Almalle luimisti silmää, kun scheen ääntäminen ei tahtonut onnistua." — — —

"Johtajatar mahtaa olla hirveän hyvä opettaja", sanoi Kaarina; "minusta on aina niin hauskaa, kun hän tulee tunnille."

"Hän on uskovainen", tiesi Helli; "hän pitää kaiken huvituksen syntinä.
Teatterit ja tanssit ovat hänestä epäjumalanpalvelusta." — — —

"Hyvänen aika!" tokaisi Eini; "mutta mitä ihmiset sitten tekisivät, jolleivat saisi joutoaikoinaan huvitella."

"Istuisivat kädet ristissä, veisaisivat ja rukoilisivat", sanoi Helli pilkallisesti, ja hänen näin sanoessaan levisi hänen pienille pyöreille kasvoilleen vanhan ihmisen ankara ilme.

"Ei hän vielä ole meille mitään sellaista sanonut uskontotunnilla", sanoi Kaarina, "ehk'eivät hänen ajatuksensa kumminkaan aivan sellaiset liene."

"Mutta jos hän vain jotain sellaista alkaa puhua, niin minä suutun!" Taimi oli näin sanoessaan noussut ylös ja hänen silmänsä säkenöivät. "Minä sanoisin suoraan, että hän on tekopyhä ja ulkokullattu farisealainen! Kyllä minä tiedän mitä nuoret tekevät, jolleivat pääse tansseihin ja teattereihin, silloin he — — —"

Taimi katkaisi äkkiä puheensa eivätkä toiset tienneet mitä ajatella; he vain tuntuivat aavistavan, että Taimi oli kokenut jotain hyvin pahaa, josta heillä ei ollut vähintäkään tietoa.

"Miesopettajista minua enin miellyttää maisteri Peura. Hän on niin suora ja tasainen, ei kukaan voisi väittää että hänellä olisi suosikkeja", sanoi Kaarina.

"Joll'et sinä itse olisi hänen suosikkinsa?" sanoi Helli. "Minusta hän on niin ankara, että toisinaan oikein pelottaa, mutta minä näytän hänelle, etten minä ensinkään hänestä välitä!" Helli heitti silkkinauhasolmuilla koristetun tummatukkaisen päänsä ylpeästi taaksepäin.

"Laskennon opettajasta minä enin pidän, ehkäpä siksi että laskento on minusta hauskin aine", sanoi Taimi.

"Minä taas historian opettajasta, maisteri Järvestä, luultavasti siksi että historia minusta on kaikkein hauskinta sanoi yksi tytöistä.

"Mutta maisteri Järvellä on suosikkeja, sen sanoivat toisluokkalaiset", tiesi toinen.

"Voi, voi sentään, kun jo oltaisiin toisella luokalla!" huokasi Helli syvään.

"Niin, kyllä vain pistää vihaksi, kun kaikki meihin päin viittaavat ja sanovat 'nuo ensluokkalaiset', ihan kuin me olisimme jotain huonompaa rotua kuin he", sanoi Taimi. "Minä kerran sanoinkin yhdelle kolmasluokkalaiselle, niin että hän kuuli."

"Ja toiset sitten ottavat kädestä ja taluttavat aivan kuin pieniä lapsia, jotka vasta opettelevat kävelemään, ja tekeytyvät niin ihmeen nöyriksi ja ystävällisiksi. Se minua enin harmittaa", lisäsi Kaarina.

"Ja sitten he meitä salaa katselevat ja vertailevat meitä toisiimme ja kiistelevät siitä kuka on kaunein, kuka käy parhaiten puettuna ja sen semmoista joutavaa. Kyllä minä tiedän", jatkoi Taimi. "Juuri ne samat tytöt niin tekevät, jotka käyvät johtajattaren luona lauantai-iltoina."

"Mitä ne siellä tekevät?" kysyivät muut melkein yhteen ääneen.

"Veisaavat ja rukoilevat tietysti ja tekeytyvät vanhurskaiksi, jotta olisivat johtajattarelle mieleen", selitti Taimi itsetietoisena.

"Sinä olet oikein katkera!" huudahti Kaarina katsoen toveriansa silmiin ja huomaten samalla, että niissä oli niin outo kiilto, jommoista hän ei vielä kenenkään silmissä ollut nähnyt.

Keskustelu taukosi ja kaikki tunsivat omituista painostusta, niin ainakin Kaarinasta näytti. Hän emäntänä piti velvollisuutenaan katkaista äänettömyyden ja vihdoin keksikin ehdottaa että he kävisivät harjoittamaan "Pas d'Espagne'a". Se ehdotus oli kaikkien mieleen, vuoroin siis aina joku soittoa taitavista istuutui salin pianon ääreen ja toiset tanssivat. Taitamattomampia Eini neuvoi, tanssi edellä, taas korjasi virheitä ja liikkui pulskeudestaan huolimatta siroimmin kaikista. Kaarina tällä kertaa iloitsi enin siitä, että oli saanut tytöt iloisiksi, ja niin kului pian se aika, joka oli sallittu vieraisilla-oloon.

Kun tytöt olivat lähteneet, pyöri Kaarinan mielessä mitä Taimi oli sanonut johtajattaresta.

Ettäkö hän olisi tekopyhä kuin ulkokullattu farisealainen, sitä ei Kaarina voinut uskoa. Se opetus, jonka hän antoi, oli sydämen vakaumuksesta lähtenyttä puhetta, siitä Kaarina oli aivan varma. Ei kukaan muu kuin se, joka oli taisteluja kokenut ja niistä voitollisena suoriutunut, olisi voinut sillä tavalla puhua. Tuntui aivan siltä kuin olisi hän tahtonut vetää oppilaansa siihen samaan lepoon ja autuuteen, jonka osallisuuteen hän itse oli päässyt. Hänen kokemuksensa oli, että ihmisen tuli kokonaan antautua Jumalalle, jättää maailma ja sen turhuus ja aina palvella Jumalaa. Vasta silloin olisi ihminen oikealla tiellä.

Kaarinan täytyi tunnustaa, että johtajattaren opetus oli häneen tehnyt syvän vaikutuksen, mutta hän ei ollut oikein halukas jättämään koko maailmaa ja kokonaan antautumaan Jumalalle. Hän tiesi tekevänsä väärin, sillä maailma oli paha, ja se, joka maailmaa rakastaa, se ei voi tulla autuaaksi, sen oli johtajatar sanonut. Mutta kumminkin hän pelkäsi, että hänen, jos hän päättäisi antautua Jumalalle, tulisi kieltäytyä paljosta, mikä hänelle tuotti huvia ja nautintoa, ja sen vuoksi hän ei tehnyt mitään päätöstä.

Joskus hänen mieleensä juolahti: Entä jos kuolema tulisi ennenkuin hän oli tehnyt päätöksensä? Sittenhän olisi katuminen myöhäistä. Mutta hän tunsi itsessään niin paljon elinvoimaa, elämänhalua ja terveyttä, että kuoleminen nuorena tuntui aivan mahdottomalta. Taas hän sai turvaa itselleen ja päätös jäi kuin jäikin tekemättä.

Hän kuunteli mielellään uskonnonopetusta, ja raamatun lukemista rukouksissa hän mielellään seurasi ja koetti ajatuksia käsittää ja itseensä soveltaa. Mutta sitten kun johtuivat mieleen leikit, tanssit ja kaikenlaiset huvit, niin hän taas oli niissä mukana vähentymättömällä innolla. Ei häntä edes paha omatunto soimannut.

Toisinaan hänelle tosin kesken leikkien juolahti mieleen, kuinka turhanpäiväistä tämä hyörinä oli. Mutta ei hän kuitenkaan vetäytynyt niistä pois, vaan oli aina mukana siinä, missä muutkin. Eikä hän, vaikka kuinka olisi miettinyt, voinut keksiä leikeissä mitään sellaista, joka olisi ollut syntiä sillä tavalla, että hänen omatuntonsa olisi häntä siitä soimannut.

Kyllä hän oli tuntenut senkin, kun omatunto soimaa.

Siitä oli jo monta vuotta, kun hän sen tunsi ensimäisen kerran. Ja sittemmin hän oli sen tuntenut usein. Kun oli vanhemmilleen tottelematon, kun luvatta pisti suuhunsa sellaista, jota ei varmaan tiennyt hänelle aijotuksi, kun sisarusten kanssa jakaessa otti itselleen suurimman osan, koska hän oli itse suurin, kun ei aina uskaltanut kertoa asioita aivan niinkuin ne olivat tapahtuneet, silloin hän kuuli omantunnon kolkutuksen. Ahneus, itsekkyys, valheellisuus, olivat saaneet hänessä sijaa, ja aina kun ne voittivat, veivät ne häneltä palkinnokseen omantunnon rauhan.

Joskus voitti hänkin, ja silloin hänet täytti rauhallisuus, jommoista ei ollut voinut käsittää olevan, ennenkuin oli sen tuntenut. Hän oli luullut että tämän rauhallisuuden saavuttaminen olisi ollut ensimäinen askel onnellisuuteen. Rukoillessaan hän sen vuoksi ennen kaikkea pyysi voimaa taistella synnin kiusauksia vastaan.

Johtajatar vaati enemmän. Voisiko hän koskaan näitä vaatimuksia täyttää? Nyt ei hän ainakaan voinut.

Pienemmät lapset olivat jo menneet nukkumaan ja äiti tuli nyt Kaarinan luo, kuten hän oikein arvasi, kehoittamaan häntäkin menemään levolle.

"Oliko sinulla hauskaa?" kysyi äiti.

"Oli kylläkin", vastasi Kaarina lyhyesti, sillä ei hän ollut tottunut kenellekään, ei edes äidilleen, uskomaan syvimpiä tunteitaan ja ajatuksiaan.

* * * * *

"Tänään on lupa", ajatteli Kaarina kellon lyödessä 7 ja kääntyi toiselle kylelleen koettaen nukkua uudelleen. Hetkisen vaan oli hän maannut, kun Elvin sängystä alkoi kuulua:

"Olemme suomalaisia, vaikk' oomme pienokaisia" j.n.e.

kirkkaan lapsenäänen puoleksi huutavalla, puoleksi laulavalla kaiulla.

"Halloo, halloo", kuului toiselta taholta. Ilmari siellä heräsi ja jatkoi temmellettyään vähän aikaa peitteestään vapautuakseen: "Käykää kilpaa pukeutumaan!"

"Onko nyt aamu?" kuului samassa Airan uninen ääni.

"On aamu!" jatkoi Ilmari. "Nouse pian pukeutumaan; kas minulla on jo päiväpaita ylläni. Kohta sinä jäät kaikkein viimeiseksi villasukaksi."

Kaarinan kärsivällisyys loppui: "Olkaa hiljaa lapset, että minä saan nukkua."

Nyt toiset vasta näkyivät huomaavan Kaarinan, sillä tuota pikaa olivat ensin Ilmari ja sitten Elvi Kaarinan kimpussa ja ravistivat häntä minkä jaksoivat:

"Kello on 7, nouse ylös kouluun!"

"Kaarina, sinä myöhästyt, kuuletko!"

"Minulla on lupa. Jollette jätä minua rauhaan, niin minä kaipaan äidille ja te pääsette pimeään konttoriin!"

"Hänellä on lupa", todistivat Elvi ja Ilmari yhteen ääneen ja vetäytyivät nolattuina pois.

Hetkinen kului hiljaisuudessa ja Kaarina koetti vielä saada unen päästä kiinni. Mutta samassa kuului Mandan kova ääni:

"Lapset, mitä te olette tehneet, ihan valkoisessa kuohussa kädet ja saippuakuohua pitkin lattiaa!"

"Me vaan pesimme käsiämme", vastasi Elvi viattomasti.

"Vai pesitte, senkin solkkamatit, ette te koskaan osaa olla ihmisiksi — kun vain selkänsä kääntää, niin heti olette pahanteossa!"

Kuului kiivaita liikkeitä ja kolinaa. Sitten Kaarina arvasi, että Manda oli ryhtynyt pukemaan Airaa, ja hän toivoi saavansa nukkua. Mutta nytpä ei uni ottanut Eliakseenkaan, vaan sen sijaan alkoi Kaarinan päässä kieriä ajatus, miten hän nyt tämän päivän kaikkein hauskimmasti saisi kulumaan.

Jäälle hän tietysti lähtisi, mutta päivä on lyhyt, eikä hän senvuoksi saanut siellä kulutetuksi muuta kuin aamiaisen jälkeen pari kolme tuntia. Eini oli hänelle uskonut, että hän aikoi ottaa nukkensa esille ja leikkiä niiden kanssa, ja pyytänyt Kaarinan mukaansa, mutta tämä leikki ei Kaarinaa ensinkään huvittanut, eikä hän ollut luvannut tulla. Hän tiesi jo ulkoa sen leikin. Ensin nuket puetaan, sitten huonekalut järjestetään, ja sitten otetaan esiin leikkikupit ja lautaset ja ollaan syövinään, ja sitten se on loppunut koko leikki. Tuossakin on olevinaan jotain hauskaa! Monta kertaa hän oli Einin mieliksi tätä leikkinyt, mutta ei hän nyt enää viitsinyt.

Kaarina oli kääntynyt selälleen ja tuijotti silmät pyöreinä kattoon. Ei hän päässyt ajatuksissaan sen pitemmälle, mutta vuode alkoikin tuntua epämukavalta, ja yks' kaks' oli hän pystyssä, veti vaatteet yllensä, peseytyi ja oli juuri kasvojaan pyyhkimässä, kun äiti tuli sisälle aamupuvussaan, kantaen vaateläjää sylissään. Sivumennen hän suuteli Kaarinaa otsalle ja meni sitten ulos toisesta ovesta. Silloin Kaarina muisti, että ompelijan piti tänään tulla lasten vaatteita korjaamaan. Kaarinankin koulupuseroon tuli laitettavaksi uudet hihat, sillä muutamat viikot olivat saaneet entiset puhki kyynärpään kohdalta.

Kaarina otti esiin kamman ja asettui seinäpeilin eteen tummaa tukkaansa suorimaan.

Siinä hän näki kuvansa hiukan soikeampana kuin luonnossa. Hän olisi ollut paljoa kauniimpi, jos olisi ollut sellainen kuin tuo peili osotti. Hänen suunsa olisi ollut pienempi, otsansa korkeampi ja silmänsä suuremmat. Ainoa, mikä peilissä oli samanlainen kuin todellisuudessa, oli nenä, se näytti siinäkin terävältä ja auttamattomasti liian pystyltä. Joskus Kaarina oli ajatellut, että se ehkä olisi voinut muuttua, jos sitä ahkerasti ja säännöllisesti painaisi alaspäin. Mutta hän ei oikein uskaltanut sitä temppua koettaa, pelosta että siitä voisi tulla pahoja seurauksia.

Olihan hänellä kumminkin jotain kaunistakin. Hammasrivi oli hänellä tasainen ja säännöllinen, ja kun hän vaan muisti hammasharjaa käyttää, sai hän sen pysymään jotenkin valkoisena.

Tullessaan valmiiksi, Kaarina ei enää, ollut epätietoinen siitä, mitä hän tekisi. Hänkin ottaisi käsityönsä ja istuisi Ainon, ompelijan, kanssa juttelemassa.

Aino istuikin jo ruokasalissa, hento vartalo kumarassa, ompelukoneen ääressä, kun Kaarina tuli lastenkamarista. Hän näytti polkevan aivan henkensä edestä, posket hehkuivat sivuille levitetyn, hiukan kiharoitetun ruskean tukan rajalle saakka, ja kädet kulettivat vilkkaasti vaatetta koneen rautakengän alla. Yhtäkkiä Kaarinaa alkoi hävettää pitkään makaamisensa, hän palasi sanaakaan sanomatta takaisin, ja vasta kun oli hakenut koulutyönsä tuli hän jälleen ruokasaliin ja Ainoa tervehdittyään alkoi, hänkin, ahkerasti työtä tehdä.

"Kylläpä Kaarina tänään on ahkera!" virkkoi Aino, kun pitkä koneompelu oli lopussa, ja ojentautuen taapäin veti hän syvään henkeään ennenkuin taas jatkoi ompelemistaan.

Tämä huomautus tuntui Kaarinasta enemmän soimaukselta kuin kiitokselta, eikä hän vastannut mitään, vaan jatkoi vaieten ompelemistaan. Vähitellen tuli Aino kertomapäälle ja sitten hän jutteli viime sunnuntaisesta iltamasta työväentalolla, jossa oli ollut näytelmäkappale ja tintamareski. Ja lopuksi oli ollut tanssia, mutta Aino oli mennyt kohta sen alussa pois, sillä hän ei juuri tanssista välittänyt. Kaarina ei antanut rauhaa ennenkuin oli kuullut näytelmäkappaleen sisällyksen, ja hänen sydämensä sykähti levottomasti kuullessaan, kuinka lähellä oli ollut, etteivät rakastavat olisikaan toisiaan saaneet, ja vähällä oli, ettei hän olisi itkenyt ilosta, kun kuuli onnellisen lopun. Kaikenlaista muutakin hauskaa Aino kertoi.

Kaarina puolestaan vastasi kertomalla juttuja koulusta; kuinka rouva Elo oli mennyt rukousta pitämään ja unohtanut pois kaksi rukousta isämeidästä; kuinka maisteri Järvi, joka oli niin tavattoman hiljainen, oli yhtäkkiä suuttunut jostain aivan vähäpätöisestä syystä, sävähtänyt tulipunaiseksi ja lyönyt nyrkkiänsä pöytään; ja vihdoin kuinka kolmasluokkalaiset olivat kaikki saaneet istua laiskalla, kun eivät olleet lukeneet ruotsinläksyään.

"Minkä vuoksi he eivät läksyään lukeneet?" kysyi Aino.

"Ruotsinkielen opettaja on liian hyvä, hän tavallisesti ei vaadi mitään, ja tytöt eivät huomanneet, että nyt olivat saaneet läksyksi sellaista, jota heidän välttämättömästi olisi pitänyt lukea, niidenkin, jotka ruotsia osaavat, sillä se paikka kieliopissa oli niin vaikea. Mutta kun opettaja huomasi etteivät olleet lukeneet, pääsivät he laiskalle."

"Ruotsia minä ainakin lukisin, jos kävisin koulua", sanoi Aino.

"Miksikä niin? Minusta se ei ole mikään niin tärkeä aine. Jos ruotsia ei luettaisi kouluissa, niin kohta ei ruotsia ensinkään käytettäisi meidän maassa, ja olisi minusta paljoa hauskempaa kuulla vain suomea aika ihmistenkin kesken eikä niinkuin nyt, kun he puhuvat ihan sekaisin ruotsia ja suomea."

"Kaarina puhuu kuin lapsi ainakin", huomautti Aino käyden totiseksi.
"Kaarina ei aavista sitä, mitä elämä opettaa."

"Mitä ihmettä?" kysyi Kaarina hämmästyen.

"Elämä opettaa, että se, joka ei osaa ruotsia, saa hävetä joka askeleella. Kun menee kauppapuotiin ja pyytää silkkikangasta nähdä ja puhuu suomea, niin saa odottaa kunnes myöhemmin tullut, ruotsia puhuva tyttö on saanut puolen tusinaa nappeja. Jos puhut suomea, niin vastaantulija kadulla ei ole huomaavinaankaan, mutta sanoppas sanottavasi venskaksi, kyllä sinulle silloin tietä annetaan!" Kaarina huomasi että Aino oli vihasta punastunut.

"Senvuoksi ei kenenkään pitäisi ruotsia oppia, jotteivät saisi turhaan ylpeillä sellaisesta taidosta, josta ei kannata ylpeillä", puolusteli Kaarina.

"Minusta taasen pitäisi ruotsia opettaa kaikille jo kansakoulussa, sillä ilman sitä ei kuitenkaan saa oikeata arvon-antoa. Ainoastaan ruotsinkielen oppimisen vuoksi olisin minä tahtonut käydä koulua, ja siskoni tahdon pantavaksi ruotsalaiseen kouluun. Hänen ei ainakaan tarvitse kärsiä sitä alituista nöyryytystä, joka minun osakseni on tullut!"

"Olisivatko ihmiset todellakin niin typeriä? Miksi ruotsinkieli olisi parempi kuin suomi?"

"En minäkään tiedä onko ruotsi parempi, mutta se on hienompi kieli, sitä puhuvat kaikki hienommat ihmiset ja sitä, joka suomea puhuu, pidetään aina epähienona!"

Äiti oli huomaamatta tullut sisälle ja kuultuaan Ainon puheen hän tuli lähemmäksi ja kysyi ystävällisesti, mutta vakavasti:

"Mikä on oikein hienoa, voiko Aino sanoa?"

Aino ei vastannut ja Kaarina ymmärsi että Aino häpesi puhettaan.

"Suomenkieli on Suomessa kaikkein hienoin ja paras kieli, siksi että se on suomalaisten oma äidinkieli. Se, joka suomeapuhuvaa halveksii, on itse epähieno ja typerä."

Äiti sanoi tämän levollisesti, mutta vakuuttavasti. Tunsihan äiti elämää enemmänkin kuin Aino, sitähän ei kukaan voinut kieltää. Oli siis Kaarinan mielestä aivan luonnollista, että Aino jäi vaille vastausta.

Aino ei enää puhunut mitään, ja kun Kaarinan halu koulujuttujen kertomiseen myöskin oli hävinnyt, istuivat he aamiaiseen saakka ääneti kumpikin. Kaarinan mielessä pyöri kumminkin koko ajan äskeinen keskustelu. Hän oli todellakin ollut tietämätön siitä, että suomeapuhuvia halveksittiin. Mutta miksi antoivat nämä itseään halveksia? Jos hän tulisi huomaamaan jonkun häntä kohtelevan huonosti sen vuoksi että hän puhui suomea, niin kyllä hän näyttäisi! Hän sanoisi suoraan, että hän on yhtä hyvä — ei parempi kuin ne, jotka ruotsia puhuvat. Hän on suomalainen ja hänen kunniansa tulee aina olemaan julistaa koko maailmalle mihin kansaan hän kuuluu, niin hän sanoisi, ja hän sanoisi, että ne, jotka ruotsia puhuvat, ansaitsevat häpeän, koskapa oman kansansa kieltä halveksivat. Tietysti he halveksivat omaa kansaansakin! Mitenkä ne sitten voivat itseään arvossa pitää? Sillä kyllähän heidän kuitenkin täytyisi ymmärtää, ettei ruotsinkielen puhuminen voi heistä tehdä ruotsalaisia. Jospa sitten olisi kunniakkaampaa kuulua siihen kansaan!

"Olemme suomalaisia, vaikk' oomme pienokaisia, on sydämemme synnyinmaan ja suureks' kasvetaan"

lauloi Kaarina pannessaan kokoon työnsä, ja selkä tavallista suorempana astui hän huoneesta viedäkseen työn piirongin laatikkoon.

Aamiaisen jälkeen hän läksi jäälle. Ensimäisen kerran kierälle jäälle! Ennen hän aina oli mennyt luistelemaan vasta silloin kun kuusiaidan ympäröimä luistinrata lahdella oli valmis. Hän haki Einin mukaansa ja iloisesti jutellen, luistinparejaan heilutellen tytöt yhdessä astuivat rannalle. Oli kirkas päivä, ilma kohtalaisen kylmä, ei liiaksi ankara pakkanen, sellainen, joka panee pelkäämään korvalehtien ja nenänypykkäin palelemista, vaan parahiksi raitis ja tyyni ilma.

Poikia sekä tyttöjä oli rannalla ja loitommalla luistelemassa, niin että oikein hauskalta ja houkuttelevalta näytti. Kaarina ja Eini pistivät luistimet jalkaansa ja käsi kädessä he alkoivat kiitää ulospäin. Heidän juttelemisensa oli tau'onnut, kumpikin vain nautti ihanaa ilmaa, joka tunki keuhkoihin, virkisti ruumiin ja sielun ja lisäsi voimia lihaksiin ja jänteisiin. Rannan lähellä oli jää sameaa ja hiukan epätasaista pinnaltaan, mutta kuta kauemmaksi he joutuivat, sitä sileämmäksi ja kirkkaammaksi kävi jään pinta. Kauempana olevat saaret ja niemekkeet kuvastuivat siihen aivan kuin tyyneen järvenpintaan kesällä, ja värivivahdukset, kauempana olevien kunnaitten ja läheisempien havumetsien toinen toisiaan kohdatessa, hivelivät silmää.

Kaarina tunsi itsensä onnelliseksi: olihan hän nuori ja terve ja vapaa. Maailma oli avara ja hänelle avautui liikunta-aloja kaikkialle, aivan niinkuin nyt täällä kierän jään pinnalla. Koulussa hän menestyi hyvin, läksyjen lukeminen oli kuin leikkiä vain, ei hänen koskaan tarvinnut sitä tuskan hiellä tehdä, kuten moni muu, esimerkiksi Eini. Hänellä oli voimaa pyrkiä tiedon tiellä vaikka minne, vaikka ylioppilaaksi. Ja sitten — etemmäksi hän ei uskaltanut ajatella.

Kauan he luistelivat, milloin yhdessä käsi kädessä, milloin yksin, jolloin Kaarina nautti Einin sulavien liikkeiden katselemisesta, ja kun he vihdoin palasivat kotiinpäin olivat useimmat muut jo lähteneet.

"Kylläpä on ollut hauskaa", sanoi Eini riisuessaan luistimet jaloistaan. "Arvaappa mitä minä ajattelin luistellessamme?"

"Sinä varmaan ajattelit Juuso Jokelaa, joka olisi tahtonut tulla meidän mukaamme, mutta jolle sinä tällä kertaa tahdoit tehdä kiusaa ja selvästi näytit että mieluummin olet minun kanssani kahden."

"Nyt sinä olet häijy! Olenhan minä monta kertaa sanonut, etten Juusosta huoli pennin edestä", väitti Eini ja oli olevinaan loukkaantunut.

"Arvaa paremmin!" virkahti hän hetkisen vaiti oltuaan. Mutta ennenkuin Kaarina vastasi jatkoi hän: "Minä päätin, että koulusta päästyäni valmistaudun voimistelunopettajaksi. Mutta sinä et saa sanoa kenellekään siitä, se on vielä salaisuus."

"Sinä onnellinen, kun nyt jo voit varmasti tietää miksi haluat", vastasi Kaarina. "Minäkin ajattelin tulevaisuutta, mutta minulle se vielä häämöittää niin kaukaisena, kuin en sitä koskaan saavuttaisi, ja niin kummallisena, ett'en voi ensinkään arvata, missä minulle oikea ura aukeaa. Sen minä vain tiedän, että aion hankkia itselleni tietoja, ja ylioppilaaksi lukeminen on ensimäinen päämääräni."

Eini katsoi toveriinsa: "Sinulla on niin hyvä pää, että hulluhan olisit, jos et lukisi. — Miltähän sinä näytät sitte ylioppilaslakki päässäsi?"

"Ei puhuta vielä semmoisista; eihän sitä vielä tiedä", sanoi Kaarina, mutta mielessään hän ajatteli, että kyllä se valkea lakki kumminkin taitaisi häntä pukeakin, hän kun oli tummaverinen. Olihan hän kuullut joskus sanottavan, että valkea väri sopii tummaverisille.

He olivat tulleet puiston luo, jonka käytävän molemmin puolin kaksi makeisten kaupustelijaa oli asettanut kojunsa. Ukot kävelivät nyt molemmat, sekä "lihava" että "laiha", edestakaisin kojunsa edustalla turkiskauluksiin, karvalakkeihin ja huopakenkiin puettuina. Lihava pullea- ja punakka-kasvoinen mies piti kätensä tiiviisti vastakkaisiin hihoihin pistettyinä, laiha, kasvoiltaan kalpeana ja ryppyisenä huitoi yhtä mittaa käsillään pysyäkseen lämpimänä.

Eini, jolla aina oli viispennisiä taskussa, mistä lienee niitä saanutkin, enimmäkseen varmaan kiusaamalla tädiltään, ehdotti että menisivät ostamaan makeisia. Kaarina ei mitään vastannut. Hänen vanhempansa eivät koskaan antaneet makeisrahaa, eikä hänellä nytkään ollut ainoata penniä. Einin kanssa hän kumminkin lähestyi namus-ukkoja ja Eini osti ensin viidellä pennillä karamelleja laihalta ukolta, sitten viidellä pennillä auringonsiemeniä lihavalta ja antoi toisen puolen makeisista Kaarinalle.

Makeisia pureskellen he jatkoivat matkaansa. Kaarinaa kaiveli nöyryytys, jonka oli saanut kokea sen kautta, että hänen taas täytyi syödä toverin ostamia makeisia. Mutta hän oli tottunut siihen, ettei vastaansanominen olisi mitään auttanut. Heidän tullessaan sille kohdalle, jossa heidän tiensä erosivat, kysyi Eini, tulisiko Kaarina hänen luokseen iltapäivällä. Jos olisi kieltäytynyt, olisi Kaarina mielestään ollut hyvin kiittämätön Einille, jonka antamia makeisia hän juuri oli syönyt. Senvuoksi hän lupasi tulla heti päivällisen syötyään.

Einin täti oli juuri lähtemäisillään ulos, kun Kaarina tuli. Tuo pieni, laiha ihminen juoksi huoneesta toiseen; oli valoliina laitettava paikoilleen, lampun sydän väännettävä hiukan matalammalle, palvelijalle oli pari sanaa sanottavana, ja Eini seisoi kuin kynttilä oven suussa odottamassa mitä täti hänelle sanoisi, koska hän oli tytön käskenyt tulemaan luokseen. Vihdoin lienee kaikki ollut reilassa, täti kohautti hamettaan kumminauhalla, kääntyi ympäri ja kysyi Einiltä, oliko hame parahiksi kohotettu, otti lakin päähänsä ja sitten taas muisti jotakin, juoksi ja otti salin nuottihyllyltä virsikirjansa ja hengelliset laulut.

Ottaessaan päällystakin yllensä puhui hän Einille:

"Muista nyt olla kiltti, et saa sotkea mattoja, etkä liikuttaa lamppuja. Kaapin hyllyllä ruokasalissa on lautasellinen omenia, tarjoo siitä Kaarinalle ja ota itsekin! Ole Kaarinalle kohtelias ja ystävällinen, anna hänelle paras nukke, eläkä riitele hänen kanssaan! No, hyvästi jääkää!"

Tytöt niiasivat ja täti läksi raamatunselitykseen, jossa hän kävi säännöllisesti kaksi kertaa viikossa.

Kun ovi oli sulkeutunut, valtasi Einin sellainen riemun puuska, että hän alkoi hyppiä ja tanssia, muistamatta mattoja lattialla. Hän tarttui Kaarinaa vyötäisiltä, eikä mikään auttanut, tämän täytyi pyöriä mukana. Matot sotkeutuivat pahanpäiväisesti heidän jaloissaan, ja vihdoin he kaatuivat molemmat mattoihin takertuneina. Makea nauru siitä oli ensimäinen seuraus, mutta ylös noustessaan ja huomatessaan epäjärjestyksen ympärillään he muistivat tädin varoitukset ja alkoivat yksituumaisesti asetella mattoja paikoilleen. Pahaksi onnettomuudeksi oli villaisten käytävämattojen yli pantu valkeita liinaisia mattoja, ja näitä he eivät onnistuneet enää saamaan sileiksi, niin että heidän meluamisestaan ja tottelemattomuudestaan sittenkin tuli jäämään epäämättömiä todistuksia.

Kun Kaarina pari tuntia myöhemmin palasi kotiin, oli vanhempien luona vieras, eräs vanha herra, joka usein iltaisin istui heidän luonaan. Silloin sujui keskustelu aina vilkkaammin kuin kenenkään muun vieraan heillä ollessa. Kaarina istui joskus pitkät ajat sisällä kuuntelemassa, ja hän oli siten vähitellen päässyt perille asioista, joista hänen ikäisensä yleensä eivät aavistaneet mitään. Jos keskustelu liikkui ulkopolitiikkaa, sisäpolitiikkaa tahi kunnallista elämää koskevissa asioissa, huomasi hän, että sekä vanhemmat että setä kaikessa olivat löytäneet erään yhdenmukaisuuden, ja heitä yhteisesti innostutti tuon yhdenmukaisuuden tutkiminen, selvittäminen ja arvioiminen. Tämä yhdenmukaisuus oli kaikkialla itsekkäitten, omavoittoisten ja vallanhimoisten aineksien taistelu epäitsekkäitä, yleishyötyä ja sorronalaisten kohottamista tavoittelevia voimia vastaan. Pää-asiassa olivat isä, äiti ja setä aina yhtä mieltä, mutta siitä huolimatta, varsinkin miehet, ajatuksiaan esittäessään usein innostuivat jopa kiivastuivatkin, aivan kuin heillä olisi ollut pahimmat vastustajat edessään ja näille olisivat koettaneet esittää asiat oikeassa valaistuksessa, saadakseen heitä vakuutetuksi totuudesta.

Vieras setä, joka oikeastaan oli kasvoiltaan harvinaisen ruma, vartaloltaan pienenläntä ja vino, tuli näin kiivastuessaan melkein kauniiksi, hänen ulkonaisesti epäsuhtainen olentonsa aivan kuin hävisi ja sijaan astui toinen henkinen olento, niin suuri ja voimakas, että hänen näkemisensä herätti Kaarinassa mieltäylentävän tunteen. Isä, tuo jalopiirteinen, vilkas mies, taasen tuli innossaan niin kauniiksi, ettei Kaarina luullut maailmassa löytyvän ihanampaa miestä. Hänen tummat säihkyvät silmänsä, korkea otsa, tuuhean tukan ympäröimänä, suoraselkäinen harteva vartalo, kaikki muodosti sellaisen sopusuhtaisen kokonaisuuden, että se aivan kuin kuvasti näkymättömän hengen suurta jaloutta. Isä oli näinä hetkinä uljuuden ja miehekkään jalouden ilmeinen perikuva.

Saatuaan tänä iltana, kuten usein ennenkin, luvan tulla saliin, jossa vieras oli, meni Kaarina hakemaan käsityönsä ja istuutui äidin viereen, joka sukanneule kädessä istui nojatuolissa. Äiti oli niin tottunut neulomiseen, että sekä ajatukset että katseet muuanne kiinnitettyinä hän osasi neuloa nopeasti ja virheettömästi.

Hauskasti siinä ilta kului, sillä jos ei Kaarina kaikkea ymmärtänytkään, oli hänellä huvia siitä, että sai nähdä innostuneita kasvoja, kuulla vilkasta periaatteellista keskustelua ja kaikessa hiljaisuudessa vetää omia johtopäätöksiään.

Hänessä elävä halu aikanaan kehittyä kunnon ihmiseksi, voidakseen oikealla tavalla isänmaataan hyödyttää, tällaisina iltoina kasvoi kasvamistaan voimakkaaksi kiihkoksi kerran päästä mukaan taistelemaan ja uhraamaan voimansa kaiken hyvän ja jalon puolesta maailmassa.

Sitä varten hän tahtoi oppia, sitä varten koulua käydä, sitä varten koettaa tulla yhä paremmaksi ja paremmaksi!

* * * * *

Kaarinan ensimäinen kouluvuosi oli loppunut, kesä oli kulunut ja toinen vuosi oli alussa. He olivat siis toisella luokalla.

Heidän luokkansa oli saanut lisäkseen kolme oppilasta. Niistä yksi oli noita aivan tavallisia siististi puettuja hiljaisia tyttöjä, jotka eivät tehneet kenellekään haittaa, aina olivat mukana siinä missä muutkin, osasivat läksynsä mukiinmenevästi ja koettivat kaikessa olla opettajien mieliksi.

Yksi heistä — hänen nimensä oli Maria Mustonen — herätti heti alussa vastenmielisyyttä tavattoman epäsiisteytensä kautta. Epämääräinen väriltään oli hänen takkuinen, palmikon päässä värillisellä pumpulinauhalla varustettu tukkansa. Hänen kesakkoiset karkeapiirteiset kasvonsa olivat epämiellyttävät väriltään nekin, ja hänen kätensä olivat käsnäiset. Mutta pahinta kaikista oli, että häntä suorastaan täytyi pelätä niiden pienten elävien tähden, joita silloin tällöin pilkisti esiin vaatteissa ja tukassa.

Tästä oli seurauksena, että Mari jäi olemaan enemmän yksin kuin kukaan muu luokan tytöistä, ja sen kyllä jokainen voi huomata, että hän tunsi itsensä syrjäytetyksi.

Eini oli ainoa, joka hiukan koetti olla hänelle ystävällinen, seikka, joka hiljaisuudessa kohotti hänen arvoansa Kaarinan silmissä. Mutta kun Mari ei heti näyttänyt uskovan hänen ystävällisyytensä vilpittömyyteen, vaan näytti hänelle tavallista nyrpeän näköistä naamaansa, väsyi Einikin ennen pitkää. Ei Kaarina eikä kukaan muukaan saanut häntä sen jälkeen enempää lähestyneeksi, vaan jäi kun jäikin hän kuin tuhkimoksi toisten joukkoon.

Nämä molemmat tytöt olivat jääneet viime vuonna luokalle, kolmas sitä vastoin oli tänne siirtynyt jostain toisesta kaupungista. Viimemainittu herätti enin huomiota ei ainoastaan sen vuoksi, että hän oli tuiki vieras, vaan varsinkin varman käytöstapansa ja älykkäisyytensä tähden. Hän käyttäytyi kuin kypsynyt seuranainen. Hänen niiauksensa oli puoleksi kumartamista, hän käytti päivänpaisteella päivänvarjoa, ja sateella hänellä oli tiivis musta kummitakki, jommoista vain aikuiset käyttivät. Hänen pukunsa olivat uudenmuotisemmat kuin Helsingin puvut, ja hänen palmikonpäänsä ja otsahiuksensa olivat käherretyt. Itse hän kivenkovaan väitti, että hänellä oli luonnolliset kiharat, mutta eipä juuri kukaan sitä tainnut uskoa. Hän oli vaaleaverinen ja hienohipiäinen, ja hän olisi ollut sieväkin, jollei hänen hampaansa olisi olleet rikkinäisiksi pilaantuneet, joten suun sisus oli kuin vanhan eukon.

Hän valitsi lähimmäksi toverikseen Hellin. Luultavasti oli uusi vierustoveri, jonka nimi oli Eira, ainakin aluksi Hellistäkin mieluinen, koska hän heti näytti Eiran seurassa viihtyvän.

Helli ei ollut ainoa, joka Eiran seurassa viihtyi; jokainen oli mielellään tämän pirteän, sukkelapuheisen tytön parissa, ja pianpa Eira muodostui keskipisteeksi, jonka ympärille kaikki välitunneilla kerääntyivät, aivan kuin hiljaa hänen toveruuttaan tavotellen. Mutta ennen pitkää oli Eira aivan kuin tarkoitustaan saavutettuaan toisenlainen kuin ensi alussa. Hän ei enää ollut tasainen ja yhtä ystävällinen kaikille, vaan käänsi toisille selkänsä sillä välin kuin hän toisille, yhdelle tahi korkeintaan kahdelle kerrallaan, syrjään vetäytyen uskoi tahi oli uskovinaan hyvinkin muka tärkeitä asioita.

Kaarina oli pysynyt jo heti alussa Eiraan nähden enemmän syrjässä kuin useimmat muut. Siten hänen olikin helpompi kuin toisten huomata Eiran omituista käytöstä. Ja kun hän huomasi mitenkä Eira, saavutettuaan haluamansa valta-aseman tovereihin nähden, antoi suosionsa auringon vuoroin nousta ja laskea, Kaarinalle vallan käsittämättömistä syistä, koetti hän suorastaan vetäytyä pois Eiran seurasta.

Sattui kumminkin niin, että eräs tyttö, joka asui Kaarinan kodin lähellä ja usein kävi heidän pihassaan leikkimässä, oli Eiran serkku, ja serkukset yhdessä alkoivat käydä leikkimässä pihalla iltapuolisin. Näin Kaarina melkein vasten tahtoaan tuli vedetyksi Eiran tuttavuuteen.

Ja miten kävikään, vähitellen tuli Kaarina huomaamaan, että oli aivan ihmeellistä kuinka toisenlaisen vauhdin leikit saivat, kun Eira niihin otti osaa. Hän keksi niin mainioita piilopaikkoja heidän leikkiessään piilosillaoloa, että tämä leikki kävi kahta jännittävämmäksi. Eiran keksintöä oli teatterileikki, jota sitten kauan aikaa leikittiin suuremmalla innolla kuin mitään muuta. Kappaleet, joita näyteltiin, olivat samassa tilaisuudessa sepitettyjä. Eira oli päähenkilönä ja teatterin johtajana, ja toiset alentuivat mielellään vähäpätöisempiin osiin, kunhan vaan saivat olla mukana, sillä tämä leikki oli tavattoman hauska.

Katsojina olivat pienemmät lapset, ja nämä pantiin istumaan ulkorappusille, joten he hyvin voivat nähdä näytelmää, jota esitettiin pihalla. Vanhoja uutimia, silkkinauhoja ja jos jonkinlaisia harsorepaleita käytettiin pukujen koristuksena, näyttämönä oli piha, kulisseja kuviteltiin oleviksi. "Tuo kivimuuri tuolla takana on olevinaan korkea vuori ja sen vieressä tuolla oikealla näkyy aava meri. Lautakasa on olevinaan mökki ja ympärillä kasvaa sankka metsä." Näillä Eiran sanoilla olivat kulissit rakennetut kaikkien mielikuvitukseen, ja näytelmä alkoi. Toisella kerralla rakennettiin haloista ja laudanpätkistä, joita haalittiin kokoon halkovajoista ja ulkohuoneitten takaa, tuoleja, sohvia, pöytiä y.m. mitä huoneen sisustukseen tarvittiin, ja siten oli näyttämö taas kunnossa.

Lauantai-iltapäivät ja lupapäivät vietettiin näissä leikeissä. Eivätkä ne koskaan Kaarinaa kyllästyttäneet, päinvastoin keksi hänkin uusia näytelmiä, jopa kirjoittikin yhden aivan "omasta päästään".

Kaarinaa harmitti jonkun verran, että Eira aina tahtoi olla päähenkilönä! eikä siinä ollut kellään vastaansanomista. Eira esitti sitä paitse aina henkilöä, jonka avuja, kauneutta, rikkautta tahi korkeata asemaa muut ylistivät, ja joku toinen, hyvin usein Kaarina, sai olla tämän suoranaisena vastakohtana ruma, häijy taikka köyhä kerjäläinen. Muut näyttelijät tyytyivät kumminkin aina osaansa ja Kaarinakin lopulta alistui, sillä hän pelkäsi, että olisi voinut syntyä erimielisyyttä Eiran ja hänen välillä, josta olisi voinut olla seurauksena, että hän saisi tyytyä olemaan katsojana pikku lasten kanssa, ja se ei olisi ollut mitään hauskaa.

Toiselta puolen oli aivan luonnollista, että Eira johti näytelmiä ja oli päähenkilönä, sillä olihan hän nähnyt paljoa enemmän teatteria näyteltävän kuin kukaan muu. Hän oli nähnyt Iida Aalberginkin sekä näyttämöllä että sen ulkopuolella! Ja täytyihän heidän kaikkien sitä paitse tunnustaa, että Eiralla oli erinomaisia näyttelijälahjoja. Hänen kasvonsa ilmeet olivat vilkkaammat ja vivahdusrikkaammat kuin muiden. Kun hän sanoi jotakin näytelmään kuuluvaa, oli hän niin tosissaan, että oli aivan niinkuin hän olisi puhunut todellista asiaa. Ei hän koskaan väärässä paikassa purskahtanut nauruun, ei edes vetänyt suutaan hymyyn, kuten muut, ja kun hän itki, niin oikein toisiakin itketti, vaikka he hyvin tiesivät, että kaikki oli vain leikkiä.

Tästä huolimatta oli leikkiminen nykyään Kaarinan mielestä jotain aivan toista kuin ennen. Usein ei tahtonut ilta riittääkään kaikkeen siihen ohjelmaan, joka olisi ollut suoritettavana.

Koulussa oli Eira sittenkin yhä eniten Hellin seurassa, ja Kaarina oli Einin kanssa yhdessä vanhan tavan mukaan, huolimatta siitä, ettei häntä vierustoverinsa seura ollenkaan huvittanut, vaan päinvastoin alkoi hän usein tuntea jonkunlaista kyllästymistä Einin seurassa. Mutta koulutyöt ja niiden aiheuttamat ajatukset olivat siellä kuitenkin aina etualalla, ja siten sujuivat ensimäiset viikot ilman mitään mainittavampaa muutosta toveruusväleissä.

* * * * *

Eräänä päivänä oli Kaarina kiireimmiten päntännyt läksynsä päähänsä ja oli aikeessa lähteä ulos, kun äiti kutsui hänet luokseen.

"No, mitä?" huusi Kaarina eteisestä, "minä olen juuri ulos lähdössä." Kaarinan teki mieli juosta ulos ja jättää äiti odottamaan häntä turhaan. Mutta hän ei kuitenkaan voinut mennä, sillä äidin kutsuva ääni soi yhä hänen korvissaan, vaan saatuaan päällysvaatteet ylleen läksi hän sisään.

"Minä toivoisin, että sinä nyt leikkisit pikkusisarusten kanssa sillä aikaa kun minä käyn ulkona ja Manda on asialla", sanoi äiti seistessään kampanutussaan ja suoriessaan hiuksiaan.

Kaarinasta tuntui aivan kuin äiti näillä sanoilla olisi riistänyt häneltä koko iltapäivän ilon, ja hän kääntyi ylpeästi kantapäällään ja läksi sanaakaan sanomatta pois. Hän tunsi, että äiti pahastui, mutta ei se häntä saanut liikuttaa; hän ei ainakaan tunnustanut itselleen, että se häntä liikutti. Hän ripusti päällystakkinsa ja lakkinsa naulaan ja palasi taas sanaakaan virkkamatta lastenkamariin. Hänelle juolahti mieleen, mitenkä hän ennen pienempänä, kun äiti oli häneltä vaatinut jotain hänelle vastenmielistä tehtävää, tavallisesti oli vastannut: "en viitsi". Ja vaikka hän sittemmin oli vähitellen ruvennut käsittämään, että tämmöinen vastaus oli sopimaton, koska äidillä oli oikeus vaatia häneltä tottelevaisuutta, tapasi hän vielä usein itsensä näitä sanoja lausuneena. Vasta sitten kun hän oppi ymmärtämään, että äiti loukkautui syvästi niitä kuullessaan, vasta silloin hän sai voimaa heittämään ne sanat pois.

Mutta aivan osottamatta omaa päätään hän ei vieläkään voinut olla. Vaikk'ei hän mitään sanonut, niin liikkeet, askeleet ja koko olento osotti hänen kapinoivaa mielenlaatuaan. Tätä hän ei voinut estää, ei vaikka mikä olisi! Joskus hänestä tuntuikin kuin olisi oikeus ollut hänen puolellaan: äiti oli liian vaativa ja aina valmis ehkäisemään hänen mielihalujaan! Niin tuntui nytkin.

Miksi äidin ja Mandan täytyy lähteä yht'aikaa ulos? Aivan kuin hänen kiusakseen! ajatteli hän.

"Pikkulapsilla", niinkuin nuorempia usein yhteisellä nimellä kutsuttiin, oli kaikilla paperit edessään pienellä valkealla pöydällään, ja he piirtelivät niihin lyijykynällä. Ilmari piirusti laivaa, jossa oli neljä piippua ja monta mastoa ja purjeita ja lippuja. Elvi oli laittanut talon ja puita sen ympärille, saunan rannalle ja veneen, mielikuvituksessaan täydellisen huvilan. Aira tyytyi piirustamaan suoria viivoja ja niiden välille käyriä viivoja; oli vallan mahdotonta aavistaa, mitä ne merkitsivät.

Äiti oli antanut heille paperia ja kyniä viihdyttääkseen heitä hetkeksi hänen poislähtönsä aikana. Sekä äiti että Kaarina aavistivat, ettei tämä hiljainen huvitus heitä kauan tyydyttäisi.

Kaarina ei oikein ensin tiennyt, mitä tekisi toisten piirustellessa. Vihdoin hän päätti mennä hakemaan jonkun kirjan lukeakseen, ja hän otti hyllyltä esille "Helvin", varmana siitä, ettei hän kauan saisi häiritsemättä sitä lukea.

Mutta miten ollakkaan. Sen sijaan että lapset olisivat tarvinneet leikin ohjaajaa ja meluamisensa hillitsijää, olivatkin he tällä kertaa yksimieliset siitä, että ruvettaisiin leikkimään "talosilla". Elvi oli äiti, Ilmari isä, Aira palvelija ja nuket lapsina.

Kaarina sai niin ollen kaikessa rauhassa syventyä lukemiseensa. Hän luki "Helviä" jo kolmannen kerran, mutta yhä elävämmin hän nyt otti osaa Helvin elämään, hänen taisteluihinsa ja pettymyksiinsä. Lukiessaan siitä, kuinka Helvi piti päiväkirjaa, selvisi hänelle, että hänkin alkaisi kirjoittaa muistiin ajatuksiaan. Vanhemmat ihmiset usein luulevat, ettei hänen ikäisillään ole omia ajatuksia, mutta kyllä he erehtyivät. Kaarinalla olisi niin paljon kirjoitettavaa.

Mandan tultua kotiin pääsi Kaarina vapaaksi. Hän riensi pukemaan päällysvaatteet ylleen ja sitten pihalle! Mutta leikkitovereita ei missään näkynyt. Kaarina meni portin luo katsoakseen, näkyikö heitä ehkä juoksemassa kadulla, mutta ei sielläkään ollut ketään. "Sepä ihmeellistä", ajatteli hän itsekseen ja seisoi nojautuen portinpieleen katselemassa kadulle, jossa oli tavallinen vilkas iltapäiväliike.

Tuolla astuivat nuo kaksi vanhaa neitiä, jotka aina liikkuivat yhdessä. Molemmilla oli hyvin omituisen kuosiset, ripsuilla ja samettikaistaleilla koristetut päällystakit, ja hatutkin olivat toista kuosia kuin muiden, kuin pienet tornit keskeltä. Kaarina tunsi heidän käyntinsä ja jokaisen asentonsa ulkoa. Sitten tuli toista katukäytävää myöten muutamia herroja, jotka Kaarina samoin hyvin tunsi ulkomuodostaan. Yhteistä heillä kaikilla oli aina kiiltävät kengät, ja vaatteet aivan moitteettoman siistit. Nyt tuli Ruutin Eetla heitä vastaan leipäkorineen. Voi kuinka vaikeata hänen oli antaa tilaa herroille! Hän oli itse leveä ja leipäkori vielä leveämpi. Nyt hän painautuu aivan seinään kiinni, jotta herrat pääsisivät sivuitse. Onnistuihan se kumminkin! Nyt hän taas jatkaa ontuen matkaansa, silmät, joista toinen melkein sokea, puoli-ummessa, pulleitten, kalpeitten kasvojen sisällä. "Minkälainen koti tuollakin vaimoparalla lienee? Onko hänellä ketään omaista, vai onko hän aivan yksityinen, niinkuin Sandra, joka asuu tässä samassa pihassa, pesutuvan takaisessa kamarissa?" ajatteli Kaarina katsellessaan poistuvaa leipämummoa.

Kulman takaa näkyi samassa ruumissaatto. Harvinaisen komeasti olivat ruumisvaunut koristetut, ja kirstua peittivät monet suuret seppeleet. Kaarina oli näitä huomioita tehdessään salaman nopeudella syössyt kadunkulmaa kohti ja häntä vastaan törmäsi samalla lapsiparvi, joka tuli samaa suuntaa kuin ruumissaatto. Sitten Kaarinalle selvisi, miksi piha oli autiona. Lapset seisoivat kadunkulmassa ja pitivät lukua ajoneuvoista, jotka ottivat osaa kulkueeseen, sekä seppeleiden lukumäärästä.

Kun ruumissaatto oli mennyt ohi alkoi Eira, joka myös oli joukossa, kertoa että vainaja oli ollut viinatehtaan isännöitsijä. Hän oli ollut äärettömän hyvä kaikille työmiehilleen ja nämä nyt surivat häntä kuin isäänsä. Hän oli ollut hyvin rikas ja hänellä oli erinomaisen komea asunto viinatehtaan likellä, olihan hän myös yksi tehtaan omistajia.

"Kummallista!" ajatteli Kaarina. "Kuinka ihminen voi samalla kertaa olla hyvä ja tuottaa ihmisille onnettomuutta?" Kaarinasta oli aivan selvää, että viinatehtailija levittää onnettomuutta ympärilleen. "Jos hän olisi todellisesti hyvä ihminen, kuinka hän silloin voisi elää suurimmassa komeudessa, samalla kun hän tietää, että hänen tehtaassaan valmistettu viina, jonka kautta hän kokoaa rikkautta ja komeutta kotiinsa, tuottaa köyhyyttä ja kurjuutta toisiin koteihin?" ajatteli hän.

Alkoi hämärtää, kun lapset palasivat pihalle jatkaakseen alottamaansa leikkiä. Kaarina yhtyi toisiin, mutta mielestään hän ei koko aikana saanut poistetuksi ajatuksia viinatehtailijasta.

Seuraavana päivänä oli ensimäisellä tunnilla uskontoa. Johtajatar silloin omalla mukaansatempaavalla tavallaan koetti selvittää, kuinka maailman kunnia, rikkaus ja koreus tuo mukanaan tyhjyyden tunteen ja omantunnon tuskia. Rikkauksien kokoaminen ei ihmistä tyydytä, vaan päinvastoin usein saattaa hänet onnettomaksi. "Kootkaa itsellenne tavarata taivaassa!" oli Vapahtajan käsky, sillä ainoastaan sellainen tavara tekee ihmisen onnelliseksi.

Johtajatar selitti sitten, mitä tarkoitetaan taivaassa koottavalla tavaralla. Mutta enemmän kuin tätä selitystä ajatteli Kaarina onnettomia rikkaita. Hänet valtasi silloin syvä säälintunne eilen hautaan saatettua viinatehtailija-vainajaa kohtaan. Hän oli varmaan ollut hyvin onneton, ja jos hän oli hyvä työmiehilleen, niin oli se varmaan sen vuoksi, että hänen omatuntonsa rauhottuisi. "Lieköhän sentään ainoatakaan tapaa rikkauksien kokoomiseen, joka tuottaisi yhtä paljon pahaa kuin väkijuomien valmistaminen mietti Kaarina. Yhä surkuteltavammaksi kävi vainaja hänen silmissään.

"Sinä olet niin äärettömän totinen tänään", huomautti Eini hänelle, kun pääsivät välitunnille.

"Tuleehan sitä joskus ajatelleeksi totistakin asioita", vastasi Kaarina, jota harmitti, ettei Eini ollenkaan ollut tuntenut liikutusta uskontotunnilla.

"Täti kyllä saarnaa minulle hyvin usein ja varoittaa minua olemasta aina niin iloinen, että maailmassa on muka paljon pahuutta, ja minun, joka jo olen näin suuri tyttö, pitäisi oppia, että elämä ei ole paljasta leikkiä. Minä koetan olla hyvin totinen, kun hän puhuu, mutta kun hän on lopettanut, niin minä olen yhtä iloinen kuin ennenkin. En minä sille mitään voi." Eini lisäsi veitikkamaisesti päätään pyöritellen: "Surun päiviä viettämään on tämä tyttö liian nuori!"

"Ei vakavia asioita enää meidän ijällämme saa halveksia", sanoi Kaarina, "vai mitä sinä, Taimi, ajattelet?" Taimi oli heidän puhellessaan lähestynyt, ja Kaarinan kysymyksen jälkeen kulki aivan kuin synkkä varjo yli hänen kalpeitten kasvojensa. Hän ei sanonut muuta kuin:

"Kyllä niitäkin täytyy ajatella!"

Mutta Kaarina huomasi, että tämä tuli väkinäisesti sanotuksi, aivan kuin Taimi olisi salannut jotain, jota hän ensin oli aikonut sanoa, ja sitten sanoi vaan tämän, ensimäisen ajatuksensa peitteeksi.

Taimi erosi heistä lukeakseen historian oppikirjaa, joka oli hänen kädessään, eikä hänen sanansa voineet poistaa Kaarinasta vakavuutta, pikemmin sitä lisäsivät. Einikin läksi hänen luotaan toisten kanssa juttelemaan.

Äkkiä kuuli Kaarina takanaan neiti Kulmalan pehmeäsointuisen äänen:

"Mitä Kaarina täällä niin totisena seisoo, onko sinusta koulunkäynti ikävää?"

Kaarina kääntyi ja näki edessään neiti Kulmalan pyylevän vartalon. Hänen lihavat vaaleaveriset kasvonsa loistivat kuin täysikuu leveän, sulkien koristaman huopahatun alta, ja hän piteli isoilla paljailla käsillään hartioilla lepäävää kirjavaa suuriristikkäistä kauhtanaa, jota hän aina välitunneilla käytti.

Kaarinan olisi ollut helpompi suvaita neiti Kulmalaa, jos tämä olisi pysynyt hänestä aivan loitolla, vieläpä jos tämä olisi ollut hänelle vihainen ja käyttänyt häntä kohtaan kovia sanoja. Mutta kun hän, niinkuin nytkin, lähestyi Kaarinaa ystävällisesti, teeskennellyn hymyilevänä ja imartelevana, yltyi se vastenmielisyys, jota Kaarina koko kouluaikanaan oli häntä kohtaan tuntenut.

Hän huomasi, että hänen äänessään oli kova sointu, kun hän vastasi:

"En minä luule olevani tavallista totisempi, tulin vain sattumalta jääneeksi tänne yksin muutamaksi minuutiksi."

Kaarina ei todellakaan voinut olla ystävällinen, sillä se olisi hänestä tuntunut teeskentelyltä, ja vaikka hän tiesi olevansa epäkohtelias, kääntyi hän nopeasti ja läksi toisten luo. Mennessään kuuli hän kuinka neiti Kulmala yhtä imelällä äänellä puhutteli jotakin viidesluokkalaista.

"Mitä neiti Kulmala sinulle sanoi?" utelivat tytöt.

"En minä sitä viitsi kertoa", vastasi Kaarina; "minusta olisi koulunkäynti puolta hauskempaa, jollei neiti Kulmalaa olisi opettajana."

"Mutta onhan hän aina niin ystävällinen!" virkahti yksi tytöistä.

"Hän ajattelee paljon tyttöjen parasta", sanoi Taimi; "muutamat tytöt käyvät hänen luonaan kuin kotonaan, ja hän antaa heille hyviä neuvoja — — —"

Samassa kello soi, välitunti oli lopussa ja tyttöjen täytyi rientää sisään.

Tunnin jälkeen tuli n.k. suuri välitunti, jolloin oli lähdettävä kotiin aamiaiselle. Einin ja Kaarinan edellä kulkivat Eira ja Helli, ja neiti Kulmala lyöttäytyi heidän seuraansa. Kaarina ei voinut kuulla mitä he keskustelivat, mutta hän oli huomaavinaan Eiran äänenpainosta ja siitä tavasta, jolla hän innokkaasti jutteli, että heillä oli keskustelun alaisena asia, joka heitä molempia suuresti innostutti.

Noin puolitiessä neiti Kulmala erosi ja Eira hymyili ystävällisesti hänelle heidän erotessaan, mutta tuskin oli neiti päässyt näkyvistä, kun Eira hyökkäsi Kaarinan ja Einin luo.

"Hyi, kuinka hän on inhottava tuo neiti Kulmala!" Eira sylkäisi. "Hän pyysi minua luokseen lauantai-iltapuolena; mutta luuleeko hän, että minä tulen, niin suuresti erehtyy!" Näin sanoessaan suoristi Eira sorean vartalonsa ja keikahutti päänsä ylpeästi taaksepäin.

"Mutta sinähän lupasit mennä hänen luokseen", sanoi Helli, joka myöskin oli yhtynyt tovereihin, "ja olithan sinä olevinaan niin yhtä poikaa hänen kanssaan, että pois tieltä!"

"Ole sinä viisastelematta", nurkui Eira; "olisiko minun pitänyt sanoa mitä ajattelin? Miltä olisi kuulunut, jos minä olisin sanonut hänelle näin: minä en teitä ollenkaan kärsi, enkä minä aio tulla teidän luoksenne, sillä minua ei teidän seuranne ja teidän opettavaiset keskustelunne huvita, menkää niin kauas kuin pippuri kasvaa? Minä kysyn sinulta, mitä siitä olisi tullut: ikuinen viha, ala-arvoisia numeroita, laiskanläksyjä saksassa kerran viikossa ja sen semmoista."

"Miten sinä sitten aiot päästä tuosta pulasta? Kuinka sinä voit olla menemättä, kun kerran lupasit?" kysäisi Kaarina.

"Ei se ole pula eikä mikään, kyllä minä siitä selviän! On sitä selviydytty pahemmistakin!" vastasi Eira vakuuttavalla äänellä, samalla viekkaasti vilkutellen silmiään.

Kaarinan teki mieli vastata, ett'ei Eiran menettely ollut oikea, mutta kun hän alkoi ajatella, miten itse olisi menetellyt samanlaisessa tapauksessa, ei hän päässyt siitä selvyyteen. Totta oli, ettei hänkään olisi halunut sellaista "lähempää tuttavuutta" kuin neiti Kulmalan kutsun tarkoitus nähtävästi oli.

"Minä menisin hänen luokseen, kun kerran ei mitään erityistä estettä ole", sanoi Eini, mutta punastui näin sanoessaan tuntuvasti, sillä hän nähtävästi muisti, että Kaarina oli häntä huomauttanut neiti Kulmalan liehakoimisesta.

"Kyllä minä sen tiedän, että sinä menisit, ehkäpä olisit iloinen saadessasi kutsun hänen luokseen, mutta minä ennustaisin, että kun olet kerran tahi pari hänen luonaan ollut, niin kyllä jo kiittäisit onneasi, jos hänestä ja hänen seurastaan pääsisit irti!" vastasi Eira.

Kun Kaarina oli eronnut tovereistaan, pyrki hänen mieleensä taas ajatus heidän suhteestaan neiti Kulmalaan. Ei juuri kukaan hänestä pitänyt, mutta useat olivat hänelle niin imelän ystävällisiä kuin hänkin heille. Taimi oli ainoa, joka ei sitä ollut, vaikka hän tiesi, että neiti Kulmala sen johdosta katsoi häneen karsaasti. Mutta Taimi piti huolta siitä, että hän aina osasi saksan läksyt, ja kun neiti Kulmala aina sai oikeita vastauksia, ei Taimin ja hänen välillään syntynyt mitään näkyvää riitaa. Sen kumminkin jokainen huomasi, että neiti Kulmala aina oli vihaisen näköinen, kun käski Taimin vastaamaan, ja joskus kului kokonainen tunti Taimin saamatta kertaakaan vastata.

Kaarina ei päässyt selville siitä, oliko oikeampaa osottaa suoraan neiti Kulmalalle, että hän oli epämieluinen henkilö, vai oliko häntä opettajana kohdeltava hymyhuulin, kuten hän oppilaita. Eiran käytös oli väärä ja epärehellinen. Mutta oliko noiden toisten, esimerkiksi Einin, käytös aivan rehellinen? — Ei suinkaan! — Mutta toiselta puolen hänen täytyi myöntää että Eira oli oikeassa, kun hän sanoi, että sellaiset ajatukset kuin hänellä oli, eivät voisi mitenkään tulla silmästä silmään lausutuiksi, sillä siitä seuraisi paljasta ikävyyttä.

Miksi sitten kaikki vihasivat neiti Kulmalaa? Ei se ollut sen vuoksi, että hän oli huono opettaja, usein hajamielinen ja poikkeava aineestaan syrjäpoluille. — Ei se ollut hänen ulkomuotonsakaan vuoksi. — Kuinka ruma olikaan neiti Aalto, joka oli pari kuukautta ensi luokalla laskennonopettajana, mutta kuinka häntä ihailtiin! — Ei se ollut senkään tähden, että hän oli epätasainen kohtelussaan: oli muissakin opettajissa samaa vikaa. — Hän ei ollut suora, vaan liehakoiva ja imelä käytöksessään oppilaita kohtaan, siinä oli pääsyy, miksi Kaarina ei voinut häntä kärsiä, ja se sama oli suututtanut Taimia. Ehkäpä toisetkaan siitä syystä eivät neiti Kulmalasta pitäneet. Mutta he olivat siinä suhteessa pehmeitä, että kun toinen hymyili, niin he hymyilivät vastaan, ja usein nauroivat, vaikk'ei heitä ensinkään naurattanut, kun neiti Kulmala kertoi jonkun jutuistaan, jonka hän luuli tyttöjä muka huvittavan. Itsestään Kaarina tunsi, ettei hän voinut olla toisenlainen, olipa tuo oikein vai väärin.

Erään elämänohjeen neiti Kulmala, tietämättä sitä itsekään, antoi Kaarinalle, ja se oli seuraava: Tulkoon hän vaikka miksi hyvänsä tässä maailmassa, mutta elköön vain opettajaksi, sillä olisihan mahdollista, että hän tulisi samanlaiseksi kuin neiti Kulmala. Se oli jotain kauheata Kaarinan mielestä.

* * * * *

Eilis-iltana oli se vanha vieras setä taasen ollut heillä, ja Kaarina oli istunut sisällä salissa kuuntelemassa aikaihmisten keskusteluja, jotka tällä kertaa olivat tavallista jännittävämmät. Olihan Kaarinakin lukenut sanomalehdistä noista kummallisista tapahtumista Helsingissä, kuinka väkijoukot olivat kokoontuneet senaatintorille ja siellä mellastaneet, kuinka vihdoin kasakat olivat tulleet ratsastaen ja hajoittaneet väkijoukot. Mutta sittenkin Kaarina oli jännityksellä kuullut kaiken tämän uudelleen, ja olipa silminnäkijäin kertomuksissa, joita sekä isä että setä olivat kuulleet, koko joukon jännittäviä seikkailuja, joita ei lehdissä sanonut.

Historiaa lukiessaan oli Kaarina usein itsekseen toivonut, että saisi elää mukana sekä kokea ihmeellisiä asioita sotaisten ja mullistavien aikojen jännityksessä. Nyt hän ei saanut mielestään, että olisi se ollut jotain, jos hän olisi saanut olla mukana näkemässä piiskaa heiluttavia ratsastavia kasakoita. Ei hän sitä ajatustaan kenellekään lausuisi, ja ymmärsihän Kaarina itsekin, että se ajatus oli typerä, sillä ken olisi voinut taata, ettei hän olisi joutunut hevosten jalkoihin ja tallautunut kuoliaaksi. Ja kumminkin hän mielessään yhä sitä hautoi.

Vanhemmat olivat vakavat, ja heidän keskustelunsa kuluessa he, isä etupäässä, tulivat melkein levottoman näköisiksi. Eikä äiti antanut Kaarinan istua kuuntelemassa niin kauan kuin tavallista. Kun äiti saattoi Kaarinan pois, huokasi hän syvään ja sanoi:

"Levottomat ovat ajat meidän maassamme, ja sisälliset ristiriidat tahtovat tunkeutua joka paikkaan. Olkaamme kuitenkin iloiset siitä, että me elämme syrjässä nyt vielä, ja että meidän kotimme vielä on rauhoitettu!"

Kaarina ei äitiä oikein ymmärtänyt. Ja hänestä tuntuikin kuin äiti olisi sanonut nämä sanat enemmän itsekseen ja itseään rauhoittaakseen, ja että ne vain sattumalta tulivat Kaarinan korville. Kerran hänen kuuluvillaan, ne eivät hänen mielestään häipyneet, vaan vielä aamulla koulutietä astuessa ne hänen korvissaan kaikuivat.

Kaarina oli kuullut puhuttavan ja sanomalehdistä lukenutkin kertomuksia kotitarkastuksista, joita santarmit panivat toimeen. Yht'äkkiä ne yllättivät talonväen, millä vuorokauden ajalla hyvänsä, ja panivat kaikki mullin mallin. Olisikohan äiti pelännyt jotain sellaista?

Taikka pelkäsikö äiti, että kaupunkilaiset panisivat heidän kotinsa edessä toimeen mellastuksia ja mielenosotuksia, jommoisia oli ollut Helsingissä? — Vaan eihän isä ollut mikään sellainen merkkihenkilö, että hänelle sellaista tehtäisiin. Olihan isä tosin kiivas, ja minkä oikeaksi tiesi, sitä hän ei salannut, ja joutuikin sen vuoksi erilleen siitä seurasta, joka olisi ollut luonnollisin, virkatoveriensa seurasta, elellen sellaisien henkilöitten parissa, joiden kanssa hän tunsi "henkistä heimolaisuutta", kuten isän oli tapa sanoa.

Niinpä heidän luonaan kävi henkilöitä kaikista yhteiskuntaluokista, ja kaikkien kanssa isä osasi keskustella yhtä innokkaasti, kaikkia hän kohteli samanarvoisina ystävinään. Kaarina mielessään näki edessään tohtori Launian, maisteri Alhaisen, kamreerin, asessorin, kultasepän ja vihdoin tuon parhaimman tuttavan, vanhan pankinvirkamiehen, jotka kaikki, milloin yksitellen, milloin useat yhdessä, heillä kävivät.

Otaksumiaan selityksiä äidin sanoihin hän ei lopuksi itsekään uskonut, ja pääsemättä pitemmälle saapui hän koululle, jossa muut jo valmistautuivat mennäkseen rukouksiin. Kiireesti Kaarina riisui päällysvaatteet yltään ja riensi toisten mukaan.

Aamurukoukset pidettiin tavallisuuden mukaan, mutta kun rukouksista palattiin ja toinen luokka aikoi astua luokkahuoneeseensa, huomasivat tytöt oudon asian: he näkivät hämmästyksekseen, että ovi oli lukossa.

Pienemmät tytöt, jotka etumaisina kulkivat, vuoroin riuhtaisivat kädensijasta, mutta ovi ei auvennut. Suuremmat riensivät apuun, mutta heidänkään ei auttanut muu kuin nolattuina kääntyä pois; ovi oli kuin olikin lukossa.

"Vahtimestaria hakemaan!" huusi yksi joukosta ja hyökkäsi täyttä kyytiä välihuoneesta ulospäin, mutta peräytyi ovessa: hän oli törmännyt suoraan johtajatarta vastaan, joka samalla tuli ovessa.

"Ovi ei aukene!" huusivat useat yhteen ääneen. Johtajatar astui levollisesti heidän luokseen.

"Minä tiedän sen", sanoi hän seistessään siinä arvokkaan näköisenä tyttöjen keskellä. Hänen vaaleaveriset kasvonsa samassa kummallisesti vaihtoivat väriä ja selvään näki että hän taisteli mielenliikutustaan vastaan. "Minä, selitän teille syyn:

"Tällä luokalla on tapahtunut seikkoja, jotka aiheuttavat pienen tutkimuksen toimeenpanoa luokan kesken", jatkoi hän. "Minä toivon, että te nyt pysytte siivosti alallanne sillä välin kuin maisteri Järvi ja minä olemme luokassa."

Maisteri tuli samassa, johtajatar avasi oven, taskustaan ottamallaan avaimella, ja meni maisterin kanssa luokkahuoneeseen. Sen jälkeen ovi lukittiin sisäpuolelta.

"Johan minä arvasin, että tästä ei tulisi hyvää lopuksi."

"Kuka on mennyt kantelemaan?"

"Luuletko sinä, että joku meistä olisi niin kehno, että menisi kantelemaan? Sen verran toverihenkeä meissä sentään on, ettei se tule kysymykseen!"

"Puhu sinä toverihengestä! Ei ainakaan mikään hyvä toverihenki meillä ole vallalla!"

"Tänä vuonna on kaikki meidän luokalla ihan sekaisin!"

"Hst, tytöt, hiljaa! Kuunnellaanpa mitä ne siellä tekevät!" sanoi yksi tytöistä, ja supatus taukosi samassa. Silloin se, joka oli viimeiset sanat lausunut, painoi korvansa avaimen reikään ja kuunteli.

"Minä kuulen ihan selvään! Hiljaa vain, tytöt!" sanoi hän seistessään siinä avaimen reijän luona kumarassa ja kasvot jännitettyinä.

Hetkinen kului hiljaisuudessa. Sitten kuuntelija jälleen ojentautui ja kertoi ympärilleen kokoontuneelle hörökorvin seisovalle joukolle:

"Pulpettien kansia avattiin, kirjoja selailtiin ja taas pantiin kannet kiinni. Kuulin aivan selvään kahdesta pulpetista!"

"Voi, voi noita onnettomia kirjeitä", valitti Eini melkein itku kurkussa.

"Antakaas kun minäkin menen kuuntelemaan!" Helli se sitä pyysi.

Hänkin tuli samaan tulokseen kuin edellinen kuuntelija.

"Mikä meidät perii? Luuletko että niiden kirjoittajasta nyt tulee paremmin selvää, kun me emme ole voineet päästä selville?"

"Ihan varmaan sinä Eira kirjoitit sen yhden kirjeen maisteri Peurasta ja neiti Kulmalasta; tunnusta pois!" Taimi se niin väitti ja kääntyi Eiran puoleen.

"Minäkö?" Eira ojentautui suoraksi, heitti ylpeästi päänsä taaksepäin ja levitti suuret siniset silmänsä selälleen. "Katso minua suoraan silmiin ja sano vielä kerta, uskallatko sinä epäillä, että minä olisin sen kirjoittanut!" Näin sanottuaan jäi hän seisomaan kuin patsas samaan asentoon.

"Sanon minä sen sittenkin sinulle, mutta en minä johtajattarelle kantele, sitä sinun ei huoli pelätä," vastasi Taimi, punastuen harmista ja hänkin puolestaan ojentautuen.

"Sinä olet ilkeä valehtelija!" Silmät säihkyen ja kädet nyrkissä ryntäsi Eira silloin Taimiin päin ja olisi ehkä lyönyt häntä, jollei Kaarina olisi saanut hänestä kiinni ja pidättänyt häntä.

"Minä sanon sen, minkä ennenkin olen sanonut", intti Eira lauhtuneena, ja jatkoi sitten hillityllä äänellä: "Tässä on joku noituus kysymyksessä; muulla tavalla ei voi selittää, kuinka nuo kirjeet joutuvat kaikenlaisiin kummallisiin paikkoihin!"

"Sinä itse olet noita!" Taimi vuorostaan oli suuttunut, ja hän ilmaisi suuttumuksensa kääntymällä näin sanottuaan selin Eiraan ja läksi ikkunasta katselemaan ulos pihalle.

Toisista useimmat hymyilivät Eiran selityksille, mutta joku lapsellisempi näytti miettiväiseltä, sillä Eiran mahtipontinen esiintyminen oli tehnyt suuren vaikutuksen.

"Minusta olisi kaikkein parasta", esitti luokan vanhin, toisia pitempi, vartaloltaan kehittyneempi, melkein pitkiä hameita käyttävä tyttö, "että se, joka on syyllinen, menisi heti johtajattarelle tunnustamaan tekonsa ja jättäisi tästä puoleen sellaiset joutavat kujeilemiset tekemättä!"

"Totta puhuen, se olisi minustakin parasta", myönsi Eira. "En minä kumminkaan noitumisia usko, vaikka minä niistä olen puhunut, kun on ollut niin kummallista näinä viimeisinä viikkoina."

"Kyllä minä vain tunnustaisin", tokaisi Helli; "minä olisin sen jo tehnyt aikoja sitten, jos olisin ollut syyllinen."

"Minä olen jotakuinkin varma siitä, kuka syyllinen on", sanoi Eira.

"Sano sitten!" kuului useampi ääni yhtaikaa.

"Tunnustakoon itse! Minä en aio kannella."

Luokan ovi aukeni. Johtajatar käski tyttöjen astua sisälle. Maisteri jäi luokkaan, mutta johtajatar poistui käskettyään tytöt istumaan. Viiden minuutin kuluttua hän palasi, seurassaan maisteri Peura, jolla oli kynä ja paperia kädessään.

Kun tytöt olivat saaneet luvan istuutua ja maisteri Peura oli käynyt istumaan vasemmalle ja maisteri Järvi oikealle puolelle opettajan pöytää, alkoi johtajatar opettajapöydän takana seisten puhua. Hän sanoi, että tässä nyt oli toimeenpantava tutkimus sen johdosta, että luokassa oli huomattu kaikenlaisen vallattomuuden rehoittavan, josta todistuksena oli löydetty pieniä kirjelappuja, ja nyt olisi jokaisen velvollisuus suoraan ja peittelemättä kertoa mitä niistä tiesi, sillä koulun järjestys ei sallinut tällaista vallattomuutta pitkitettävän.

"Minä siis pyydän, että jokainen kuin Jumalan edessä ja omantuntonsa mukaan vastaa niihin kysymyksiin, jotka maisteri Järvi esittää", lopetti johtajatar istuutuen.

Maisteri Järvi otti lompakostaan muutamaa sentimetriä leveän paperiliuskan ja ojentaen sen eturivin päässä istuvalle tytölle pyysi luokkaan päin kääntyneenä:

"Tarkastakaa tätä paperipalaa, katsokaa onko käsiala tuttu tahi oletteko ennen jossain nähneet samanlaista kirjoitusta, ja antakaa se sitten minulle takaisin!"

Paperipala kulki kädestä käteen ja opettajat nähtävästi tarkastelivat jokaista sen lukijaa vuoroonsa. Vihdoin se joutui Kaarinallekin, joka istui takarivillä. Hän luki:

"Sinä sen joutava juorupukki, mene niin pitkälle kuin pippuri kasvaa. En minä sinua itke, en, en, en! Minä laulan sulivei, sulivei, heipparallallei, nyt on hauska vasta!

????"

Kaarinaa nauratti, ja opettajat, jotka häntä totisina katselivat, näyttivät hänestä samalla niin hullunkurisilta totisuudessaan, että hänen oli heihin katsoessaan vielä vaikeampi olla nauramatta. "Tämäkö nyt on koko juttu?" ihmetteli hän itsekseen, ja vielä kerran silmäiltyään aivan tuntemattomaksi vääristeltyä käsialaa ojensi hän paperin vierustoverilleen, joka oli viimeinen järjestyksessä ja vei sen luettuaan opettajapöydälle.

"Onko joku teistä tuntenut käsialan? Se, joka on tuntenut, viitatkoon!"

Ei ainoakaan käsi noussut. Eturivien tytöt koettivat niin vähällä päänkääntämisellä kuin mahdollista nähdä viittasiko joku selän takana.

Vihdoin nousi yksi käsi. Se oli Eiran.

"Onko Eira tuntenut käsialan?" kysyi maisteri.

"Minusta tuntuu, minusta näyttää", sanat tulivat epävarmasti sanotuiksi, "minä luulen, että se on Mari Mustosen käsialaa."

"Mistä Eira sen päättää?" kysyi maisteri.

"Maria kirjoittaa aivan samanlaisia E-kirjaimia. Minun muistikirjaani hän on kirjoittanut runon, jossa E-kirjaimet ovat aivan samalla tavalla kirjoitetut." Kun Mari Mustonen, tuo köyhästä kodista oleva tyttö, jonka seuraa useat vieroivat, hänen epäsiisteytensä tähden, kuuli Eiran sanat, säpsähti hän ensin, mutta sitten hän ojensi kätensä ja viittasi aivan hurjasti.

"Mari Mustonen saa vastata!" kuului maisterin ääni.

"Minä en ole näitä kirjeitä kirjoittanut, en yhtään ainoata kirjettä ole kirjoittanut. Jumala sen tietää, että minä olen ihan viaton. Minä olen köyhä, ja sen vuoksi minua kaikki vihaavat. Minulla ei ole kauniita vaatteita, minä en voi ostaa makeisia enkä kuvakortteja, joilla toisia mielistelisin — — —" itku katkaisi puheen ja hän istuutui penkilleen painaen vasten kasvojaan värittömäksi luopuneen esiliinansa kolkkaa. Koko ruumis hytkähti hänen siinä hiljaa nyyhkyttäessään.

Opettajat keskustelivat hetken aikaa kuiskaten keskenään.

"Kaikki ne, jotka joskus ovat löytäneet outoja kirjelappuja pulpeteissaan, viitatkoot!" puhui taasen maisteri Järvi.

Ensimäisillä riveillä kohosi jok'ikisen käsi, taaemmilla ainoastaan jonkun harvan.

"Onko täällä joku, joka ei olisi ennen tällaisia kirjelappuja nähnytkään?" Ei ainoakaan käsi noussut.

"Kuinka kauvan aikaa on kulunut siitä, kun ensimäinen kirjelappu ilmestyi?"

Useat viittasivat, mikä muisti siitä kuluneen kaksi viikkoa, mikä neljä, mikä että niitä oli löytynyt pitkin kevätlukukautta.

Vielä kysyttiin yhtä ja toista paperipalasten suuruudesta, ajasta, milloin ne pulpetteihin ilmestyivät ja muita asioita, joista opettajat toivoivat saavansa selitystä asiaan, ja maisteri Peura kirjoitti koko ajan sekä kysymykset että vastaukset muistiin, kuten näytti pikakirjoituksella.

Sitten nousi johtajatar ylös ja puhui: "Me opettajat olemme nyt täyttäneet ikävän velvollisuutemme, kun olemme panneet toimeen tämän kuulustelun. Kumminkin on aihe tähän kuulusteluun siksi vakavaluontoinen, että koulun järjestys ja teidän, koulun oppilaiden, menestys ehdottomasti on vaatinut tähän keinoon ryhtymistä. Minä uskallan luottaa siihen, että jokainen teistä on puhunut totta. Siinä tapauksessa, että jollakin teistä olisi sanottavana jotain asiaavalaisevaa, sellaista, jota jostakin syystä olisi vaikeata useamman kuullen kertoa, niin olen tavattavana asunnossani ensi tunnin kuluessa. Jos jollakulla olisi pienintäkään syytä edes yhdenkään kirjelapun ilmestymiseen, niin pyydän häntä mitä vakavimmin rehellisesti minun luonani tunnustamaan tekonsa. Kuten sanoin, tällaisen vallattomuuden jatkuminen on ehdottomasti estettävä ja jokainen on velvollinen siinä tekemään voitavansa."

Ne, joilla ei ole mitään asiaan lisättävää, saavat mennä kotiinsa.
Mutta liikkukaa hiljaa, niin ettette häiritse muita luokkia!

Maisterit nousivat ylös ja kulkivat johtajattaren jäljessä ulos.

"Aikooko joku mennä johtajattaren luo?" kysyi yksi.

"En minä ainakaan!" Eira se oli, joka niin sanoi. "Kyllä minä voisin tietää yhtä ja toista, mutta minä en sittenkään mene! Hävytöntä koko kuulustelu!"

"Tehdään yksimielinen päätös, ettei kukaan mene!" sanoi Helli. "Jos eivät opettajat muulla tavalla saa selvää asiasta, niin olkoot ilman."

"Minäkin luotan sen verran toverihenkeen kaikesta huolimatta, että jos syyllinen on meidän joukossamme, niin hän sen tunnustaa meille kaikille", puhu Kaarina, "ja me annamme hänelle anteeksi, jos hän lupaa meille, ettei meidän luokkamme enää tästä lähin saa hänen tähtensä kärsiä."

"Häpeätä tästäkin jo on yllin kyllin meidän luokallemme; uskokaa pois: jo tänä päivänä tietävät kaikki muutkin luokat tästä tutkinnosta", pahoitteli Taimi.

"Mistä ne tietäisivät, jollemme itse kerro?" kysyi Kaarina. "Päätetään ettei kukaan meistä hiisku sanaakaan muille luokkalaisille!"

"Se olkoon päätetty!" yhtyivät toiset.

Tytöt alkoivat hiljaa pukea päällysvaatteita ylleen ja läksivät ulos. Mutta tuskin olivat he päässeet koulupihalle, jossa luulivat ettei kukaan heitä kuullut, niin alkoivat kaikki puhua yhtaikaa, ja oli sellainen sorina, että oli vaikeata eroittaa mitään yhtenäistä. Vähitellen muodostui kaksi puoluetta. Toinen, Eira etunenässä, oli sitä mieltä, että opettajat aivan aiheettomasti olivat niin suurta melua nostaneet joutavien paperilappujen tähden. Toinen puolue, johon kuuluivat Kaarina ja Eini ensimäisinä, piti aivan luonnollisena, että opettajat olivat sekaantuneet asiaan.

Jo useamman viikon ajan olivat tytöt, milloin pulpetin pohjalla, milloin kirjojen välissä löytäneet näitä paperilappuja, milloin mitäkin sisältävinä: toisinaan niihin oli kirjoitettu rumia ja hävyttömiä sanoja sekaisin, ilman mitään järjellistä yhteyttä, toisinaan rakkaudentunnustuksiakin mitä imelimmillä sanoilla. Vihdoin oli näitä lappuja ilmestynyt neiti Kulmalan kirjojen väliin parikin kertaa, ja lienevät opettajat, siten saatuaan niistä vihiä, tulleet siksi tarkkanäköisiksi, että aavistivat näitä olleen enemmänkin liikkeellä, mutta eivät saaneet selkoa kirjoittajasta. Tytöt niitä saadessaan enimmäkseen pahastuivat, mutta hekään eivät päässeet perille siitä, kuka oli kirjoittaja, ja olipa niitäkin, joita nämä salaiset kirjeet huvittivat, ja lopulta kirjeitä alkoi heille tulla useampia joka päivä.

Ei kukaan tytöistä päässyt tutkimuksen jälkeen parempaan selvyyteen, ja he luulivat, ettei asia opettajillekaan ollut selvinnyt, sillä he eivät voineet välitunnin jälkeen, eivätkä seuraavinakaan päivinä huomata mitään erinomaista opettajien käytöksessä, ja kun kirjelappuja sen jälkeen ilmestyi yhä harvemmin, häipyi asia ennen pitkää kaikkien mielestä.

Mitä erityisesti Kaarinaan tulee, niin sai hän sillä välin muutakin ajattelemista. Kun hän eräänä päivänä tuli kotiin koulusta, huomasi hän, että isä ruokapöydässä istuessaan näytti tavattoman levottomalta, ja äiti, vastoin tavallisuutta, koetti kiiruhtaen antaa isälle ruoka-annokset, niin että hän oli lopettanut syönnin, kun toiset tuskin olivat puolivälissä. Äitikin söi kiireellisemmin kuin tavallisesti, ja lasten vielä pöydässä istuessa läksi hän saliin, jonne isä oli mennyt edellä, ja lukitsi oven jälkeensä.

Salista kuului keskustelua, mutta lapset eivät voineet erottaa sanoja. Vähän ajan kuluttua soi ovikello, ja Hilma kertoi, että kaksi vierasta herraa oli tullut sinne. Äiti tuli kohta sen jälkeen pois, ja Kaarina huomasi, että hän oli itkenyt, mutta ei uskaltanut kysyä syytä.

Omituinen levottomuus valtasi Kaarinan, ja hän muisti äidin sanat sinä iltana, jolloin tuo tuttu vanha vieras oli ollut heillä viimeksi. "Oliko äidin aavistus, että ulkonaisten ristiriitojen vaikutukset tulisivat heidän kodissaan tuntumaan, toteutuva," ajatteli Kaarina.

Hän otti koulukirjat käteensä, mutta hän ei jaksanut ymmärtää mitä luki, tai jos hän suurella vaivalla oli saanut ajatuksensa pinnistetyksi niin paljon, että sai jonkun kappaleen luetuksi, ei hän saanut sitä päähänsä.

Ei auttanut muu, kuin panna kirjat kiinni.

Kaarina hiipi eteiseen, otti lakkinsa ja päällystakkinsa ja läksi ulos. Aurinko kun oli jo laskupuolellaan, alkoi ilmassa tuntua viileämmältä kuin keskipäivällä ja hiljainen kevättuuli rauhoittavasti puhalsi hänen kasvoihinsa, kun hän yksin astuskeli kadulla heidän asuntonsa ulkopuolella. Hän ei koettanut arvaella, mikä oli kysymyksessä, hänet valtasi vain jännittävä odotuksen tunne. Kun vain vieraat lähtisivät, niin hän varmaan saisi vanhemmiltaan tietää asian.

Herrat viipyivät kauan, niin Kaarinasta tuntui, mutta kun hän, huomattuaan heidän lähteneen pois, tuli kotiin, näki hän ruokasalin kellosta, että ainoastaan puoli tuntia oli kulunut siitä kun hän oli noussut päivällispöydästä.

Hän riensi saliin. Vanhemmat istuivat käsityksin sohvassa.

"Hyvä isä, sano, mikä on tapahtunut; kyllä minä olen huomannut, että on jotain erityistä tapahtunut, mutta mitä se on?" Näin uteli Kaarina, lähestyen arasti isäänsä.

"Kyllähän sinä, iso tyttö, jo voitkin saada sen tietää, mikä asia tänään on ollut puheenaineena ja jo päätettykin. Pelkään että olet kuvitellut itsellesi jotain aivan toista, jotain paljoa pahempaa. Istu tänne äidin ja minun välille, niin minä kerron!"

Isä kertoi, että häntä oli joku aika takaperin pyydetty rupeamaan vastaavaksi toimittajaksi suomenkieliseen sanomalehteen, jota oli aikomus paikkakunnalle perustaa, ja tänään oli hänen ollut annettava vastaus siihen, suostuisiko hän tointa vastaanottamaan. Hän oli viime hetkessä päättänyt antaa myöntävän vastauksen.

Sekö se vain oli! Kaarinalta pääsi helpotuksen huokaus, kun isä oli lopettanut.

"Aiotko sinä ottaa eron nykyisestä virastasi?" kysyi Kaarina, kun kaikki kolme olivat olleet hetken vaiti.

Isä hymyili: "En, lapseni, sanomalehden toimittaminen tulee olemaan ainoastaan sivutoimena. Kolme kertaa viikossa ilmestyvän lehden toimittamisesta ei makseta sellaista palkkaa, että se riittäisi perheen elatukseksi. Mutta nykyisissä oloissamme voi se askel, minkä tänään olen ottanut, kumminkin johtaa siihen, että virka-asemani tulee vaaranalaiseksi."

"No, isä kulta", sanoi äiti lempeästi silitellen isän päätä. "Sinä aina näet varjopuolia, mutta minä olen varma siitä, että sinun valtiolliset mielipiteesi eivät tule vaikuttamaan virka-uraasi, kun tapasi mukaan tarkkaan ja tunnollisesti tehtäväsi täytät."

"Sinä olet siitä varma, hyvä se! Niin, toivokaamme että elämämme aina tulee kulkemaan säännöllistä uraansa. Mutta hyvä on myöskin edeltäkäsin ajatella mahdollisuuksia toisin päin", sanoi isä ja jatkoi vielä: "Sen, joka tietää, mistä päin tuuli rajusti puskee, on helpompi seisoa vahvana myrskyssä kuin sen, jota myrskyt odottamatta yllättävät."

Kaarinasta tuntui, että äiti oli oikeassa: kuinka voisikaan olla mahdollista, että mitkään muut seikat, kuin virkavirheet, voisivat aikaansaada esteitä virka-uralla? Täytyihän kuitenkin oikeutta tapahtua kaikille.

"Kansan oikeudentunnon säilyttämisestä" oli Kaarina viime aikoina niin usein kuullut puhuttavan. Jos joku henkilö tulisi periaatteittensa tähden kärsimään vääryyttä virastojen johtohenkilöiden tai muiden vaikutusvaltaisten miesten puolelta, niin olisihan se aivan ristiriidassa sen kanssa, mitä nämä samat henkilöt pitävät tärkeimpänä kaikesta: juuri "kansan oikeudentunnon säilyttämisen" kanssa.

Isän varovaisuutta hän kumminkin ihmetteli. Mutta kun hän ajatteli, että isä, huolimatta siitä että hän odotti nyt ottamansa askeleen tuottavan hänelle vaurioita, kumminkin pysyi päätöksessään, herätti isän käytös hänessä suurta ihailua. Hän tuli tätä ajatellessaan niin liikutetuksi, että riensi juosten pois salista salatakseen kyyneleitään.

Tultuaan toiseen huoneeseen heittäytyi hän sohvalle pitkälleen itkeäkseen rauhassa. Hänet täytti vähitellen siinä maatessaan kummallinen onnellisuuden tunne.

"Kuinka onnellinen olenkin", ajatteli hän, "kun minulla on isä, jota en ainoastaan rakasta, mutta jota kohtaan tunnen niin syvää kunnioitusta ja ihailua, että sanani eivät riitä sitä lausumaan. Hän tekee sen, minkä velvollisuutenaan pitää, vaikkapa siitä voisi hänelle koitua pahaakin. Hän sanoo sen, minkä tietää todeksi, välittämättä siitä, loukkaako hän sillä arkojakin kohtia. Jos totuus vaatii hänet puhumaan, ei hän vaikene. — Entä äiti, niin kärsivällisenä ja kestävänä, aina tyynenä ja vahvana seisoo hän isän rinnalla. Kuinka onnellinen olenkin! Minulla on hyvät vanhemmat, minulla on hyvä koti!" Huomaamattaan oli Kaarina pannut kätensä ristiin, "Jumalalle kiitos siitä!" kaikui hänen sydämestään.

Näin ajatellessaan oli Kaarina tyyntymistään tyyntynyt, kyyneleet olivat laanneet vuotamasta ja pannen märän nenäliinansa taskuunsa nousi hän ylös sohvalta, otti kirjat hyllyltä ja alkoi lukea läksyjään. Harvoin hän niin pian oli saanut ne luetuksi, harvoin hän yhtä selvästi tajusi joka sanan, harvoin laskuesimerkkien suorittaminen oli sujunut niin nopeasti kuin tänä iltana.

Vapun päivän jälkeisenä päivänä ilmestyi "Sampo"-lehden ensimäinen näytenumero ja Kaarina luki siitä ylpeydellä isänsä nimen, "vastaava toimittaja" sen alla.

Samana päivänä sai Kaarina kuulla toisenkin asian. Eira ei ollut koulussa sinä päivänä, ja kerrottiin, että hänen vanhempansa olivat ottaneet hänet pois, siirtääkseen hänet jonnekin muualle. Joku luuli, että hän taas tulisi kotiinsa ja jatkaisi koulunkäyntiään kotikaupungissaan. Toiset arvelivat, että hän tulisi Helsinkiin yhteiskouluun.

Kun Kaarina sattumalta oli tullut paljon olleeksi Eiran seurassa, ei hän ollut tätä ryhtynyt suurestikaan arvostelemaan, vaan joutuneena itse kulkemaan koko lailla Eiran talutusnuorassa hän, huolimatta kaikesta teeskentelystä ja valheellisesta Eiran luonteesta, ihaili hänen kekseliäisyyttään, hienostunutta käytöstapaansa ja nokkelaa puheliaisuuttaan.

Toisin nyt, kun Eira oli poissa. Silloin hänen huonot puolensa esiintyivät Kaarinan mielessä yhä räikeämpinä, mitä kauemmin aika kului ja mitä enemmän hän niitä ajatteli. Hän alkoi hävetä itseään, koska oli voinut Eiraa suvaita. Ja hän päätti lujasti, että jos hän vielä kerran maailmassa kohtaisi Eiran kaltaisen toverin, niin hän vetäytyisi siitä pois, sillä hänen oli syytä pelätä, että hän joutuisi sellaisen toverin johdettavaksi. Sellaiseen ei vaikuttanut vakava puhe, ei houkuttelu, ei suuttumus eikä ystävällisyys. Häneen ei voinut vaikuttaa mikään muu kuin omat päähänpistot, oman edun, kunnian ja nautinnon tavoitteleminen. Hän voi tulla parhaimmallekin pahennukseksi, hän voi koko ympäristönsä pahentaa.

Eiran äkillinen eroaminen sai Kaarinan aivan vakuutetuksi siitä, mitä hän, tuntien Eiran häikäilemättömän luonteen, jo ennen oli aavistanut, nim. että hän oli ollut syyllinen niiden kirjeiden kirjoittamiseen, jotka sitten aiheuttivat salaisia ja julkisia tutkimuksia luokalla. Niistä ei kumminkaan, kuin yhteisestä sopimuksesta, tyttöjen kesken mitään puhuttu tämän jälkeen. Mutta aivan toinen mieliala vallitsi luokalla koko loppulukukauden. Ei enää ollut yhtä vilkasta elämää välitunnilla, mutta ei myöskään riidelty. Jos joskus väiteltiinkin, niin aina pian sovittiin. Sanalla sanoen: siellä oli rauha maassa!

Maria Mustoseen nähden muuttui tyttöjen kohtelu tämän jälkeen, vaikk'ei mitään erityistä päätöstä oltu tehty. Kaikki koettivat voittaa itsensä ja kilvalla osoittaa hänelle ystävällisyyttä. Vihdoin yksi rohkaisi mielensä ja huomautti hänelle muutamia siisteys-seikkoja, jotka hän kaikkein ihmeeksi ottikin varteen ja teki siinä suhteessa silminnähtävää parannusta. Ja mikä vielä ihmeellisempää! Hän vähitellen kuin suli ja tuli iloiseksi ja avomieliseksi.

II

Laivarantaan päin menevä tie kierteli pitkin honkametsäisiä mäenrinteitä. Metsä oli oikealla, vasemmalla aukeni peltovainioita, ja niiden yli näkyi sininen vesi kiertäen, kaartaen niemekkeitä ja saaria. Oli keskikesä. Tuolla ruis lainehti kellertävän vihreänä, tuolla kevättoukojen vaalea vihreys vienosti hiveli silmää, ja peltojen takana näkyi taasen tumman vihreitä metsäisiä kumpuja sinisten vesien välissä. Kaarinan oli määrä ehtiä rantaan laivan tuloksi, mutta kun oli kuuma ilma, oli hän lähtenyt niin aikaiseen, että hyvin jouti astelemaan aivan levollisesti ja silmäilemään ympärilleen. Kumma kyllä, hän ei koskaan väsynyt näiden tuttujen paikkojen näkemiseen. Ehkä se johtui siitä, että miltei joka kerralla, kun hän tiellä kulki, olivat värivivahdukset hiukan toisenlaiset, puhumattakaan taivaan alituisesti vaihtelevista väreistä.

Hän astui tienviereen ja nojautuen pellon aitaa vastaan nautti hän täysin siemauksin kesäisen luonnon ihanuutta. "Jos olisi aina kesä!" huokasi hän, ja samalla johtui hänelle mieleen kysymys: "Miltähän tämä seutu näyttänee talvella, kun maa ja järvi on yhtenäisen valkean vaipan peitossa?" Hän, kaupunginlapsi, oli maaseutua nähnyt talvella ainoastaan sen verran kuin sitä oli riittänyt talvisilla luistin- ja hiihtomatkoilla, korkeintaan parin kilometrin etäisyydellä kaupungista. Kerran hän tosin oli vanhempiensa kanssa matkustanut peninkulman verran erään tutun perheen luo kyläilyyn, mutta se matka tapahtui jouluaikana ja pimeällä, joten hän ei saattanut nähdä ympärillään muuta kuin vaihdellen metsän tummia varjoja ja avarammilla paikoilla hiukan valoisampaa.

Kaarina oli menossa Einiä vastaan, jonka oli määrä tulla kohta saapuvassa laivassa. Vanhemmat olivat luvanneet, että hän saisi kutsua jonkun luokkatovereistaan luokseen pariksi viikoksi, ja hän päätti kutsua Einin. He kaksi olivat yhäkin olleet yksissä, vaikkakin enemmän totutun tavan vuoksi, kuin sen vuoksi, että heillä olisi ollut mitään erityistä henkistä yhdyssidettä. Heidän luokallaan oli toisia tyttöjä, joiden kanssa Kaarinalla oikeastaan oli paljoa hauskempi olla, Taimin kanssa esimerkiksi, joka ajatteli niin paljon elämän kysymyksiä ja oli varmaankin kokenut vaikeuksia, jotka olivat häntä kehittäneet, niin että hän tuntui joskus vanhemmalta kuin hänen ikäisensä tavallisesti. Oli luokalla toisiakin tyttöjä, joiden kanssa Kaarina osasi oikein vakavasti keskustella, niinkuin ei koskaan voinut Einin kanssa. Ilma, joka oli Inkerin vierustoveri ja viime aikoina tämän erottamaton ystävä, oli juuri sellainen, aina viime jouluun asti, mutta sitten hän tuli niin mahdottomaksi että, mistä puhuttiinkin, kääntyi puhe aina hengellisiin asioihin, ja hän oli silloin niin jyrkkä ja tuomitseva, jos Kaarina uskalsi esittää toisenlaisia ajatuksia kuin mitä hän piti oikeana, että Kaarina lopulta kadotti halun keskustella hänen kanssaan.

Olihan hän tiennyt ennenkin, että oli olemassa ihmisiä, jotka olivat läpikäyneet omituisen "herätyksen", jonka jälkeen kaikki heidän silmissään muuttui; se mikä ennen oli valkeaa, se tuli mustaksi ja päinvastoin. Johtajatar oli yksi näitä, ja jos hän olisi ollut ainoa, jonka hän tunsi, niin olisi Kaarina helposti voinut tulla siihen käsitykseen, että "uskovaiset" todella olivat parempia ja onnellisempia kuin kaikki muut ihmiset eli maailman lapset. Johtajattaren koko olento oli sellaisen korkeamman rauhallisuuden läpitunkema, että hän oikein säteili rauhaa ympärilleen. Hänen kapeat, vaaleaveriset kasvonsa, jakaukselle kammattu tukkansa, lempeät siniset silmät, ohuet huulet, solakka vartalo, sanalla sanoen koko hänen ulkomuotonsa sointui sopuisasti hänessä asuvaan sisälliseen rauhaan. Hyvä hän myöskin oli, aina tasainen ja oikeudenmukainen oppilaita kohtaan.

Kaarina tunsi johtajatarta kohtaan ihailun sekaista kunnioitusta. Uskontotunneilla johtajatar mieliaineenaan oppilaille esitti kuvauksia uudestasyntymisen kautta saavutettavasta uskonelämästä yhteydessä Jumalan kanssa, jolloin maailma ja kaikki maallinen tulee vieraaksi ja vastenmieliseksi, jota vastoin Pyhä Henki kehittää ja kasvattaa ihmistä yhä lähemmäs päämääräänsä: tulla Jumalan kuvan kaltaiseksi. Silloin johtajattaren silmät saivat ihmeellisen kirkkaan loisteen, hänen poskensa hehkuivat ja hän näytti melkein jumalalliselta ilmestykseltä. Jos olisi ollut varmaa, että johtajattaren neuvoma tie olisi saattanut Kaarinankin muuttumaan tuollaiseksi toisten ihmisten yli kohoavaksi puoljumalalliseksi olennoksi, niin hän varmaan olisi "kääntynyt" ja jättänyt kaiken, mikä maalliseksi kutsutaan. Mutta siihen ei Kaarina uskonut, syystä että hän tunsi toisia henkilöitä, jotka myöskin olivat "uskovaisia", mutta tulivat sittenkin toisenlaisiksi ihmisiksi. Hän tunsi Einin tädin, joka ei ollenkaan eronnut aivan maallisista ihmisistä, muussa kuin että hän säännöllisesti kävi kokouksissa ja piti Einille saarnan tapaisia luentoja. Tunsihan hän sitä paitse erään vanhan neidin, joka oli niin juhlallisen näköinen, että pelotti, kun hän liikkui ihmisten seurassa, mutta joka oli suu täynnä rumia sanoja, kun hän puhutteli palvelijaansa keittiössä. Ulos pihalle, hänen tietämättään, ne sanat usein avonaisen ikkunan kautta tulivat ja lasten korviin. Enempää ei tarvittu, jotta johtajattaren sanat sittenkin, kaikesta huolimatta, olisivat jääneet häneen nähden aivan tehottomiksi.

Kumminkin Kaarina oli varma siitä, että johtajatar oli valmistanut maaperää niille puheille, joilla joulunaikaan kaupungissa vieraillut lähetyssaarnaajaneiti oli "kääntänyt" koulun oppilaitakin. Viidesluokkalaisista oli kokonaista kolme päättänyt ruveta lähetyssaarnaajaksi; heidän eli neljännellä luokalla oli kaksi tullut uskovaiseksi.

Toinen heistä, Ilma, oli aina ollut vakava ja mietiskeleväinen. Hänen kanssaan Kaarina oli viihtynyt hyvin, monta iltapuolta olivat he kävelleet yhdessä ja jutelleet milloin mistäkin tärkeistä asioista. Toinen oli ollut täydellinen vastakohta. Sen innokkaampaa tanssijaa ei ollut Komulaisen ja Saksalan tanssiaisissa, sen uutterampaa "rakkauden käytävällä" astujaa ei löytynyt tyttökoululaisten joukossa. "Kääntymisen" jälkeen ei hän tanssiaskeletta ottanut eikä kadulla kävellyt muuta kuin välttämättömillä asioilla. Luistinradallakaan ei häntä enää näkynyt. Vierustoverit vain pitkin välituntia käsityksin kävelivät, iltapuolisin toinen toistensa luona raamattua lukivat ja lauloivat hengellisiä lauluja. Lauantai-iltapuolina he pitivät rukouskokouksia johtajattaren luona, toisten samanmielisten seurassa.

Kun Kaarina muisteli kulunutta lukuvuotta, niin aina esiintyi merkkitapauksena nämä tyttöjen mielissä tapahtuneet muutokset, jotka osaltaan vaikuttivat häneen tunteen siitä, että se ehjä toverihenki, jonka hän joskus oli mielessään kuvitellut heidän luokallaan mahdolliseksi, ei oikein ottanut kehittyäkseen. Tuntui mieluummin siltä, että hajaantuminen pieniin ryhmiin oli huomattavampi nyt kuin ennen.

Näissä ajatuksissaan oli Kaarina ennättänyt laivarantaan saakka, mutta laivaa ei vielä näkynyt. Risaiselle, harmaalle laiturille ja rannalle sen lähelle oli kerääntynyt muutamia miehiä ja yksi leivänkaupustelija vaimo. Pieni poikanen istui hajareisin laiturilautojen kannatuspukin ulkonevalla päällä onkien salakoita. Kaarina jäi seisomaan pojan luo seuratakseen hänen kalaonneaan.

Tuossa tuli salakkaparvi, toiset nokkivat muruja ja kaikenlaista höytyä veden pinnalta, toiset iloisesti pulikoivat, aivan kuin huvikseen vain. Poika kuletti onkeaan pitkin veden pintaa kalojen edellä. Jo antoi yksi narrata itseään! — hips, siinä se oli, pistettiin armotta läkkipönttöön. Vielä jatkui salakkaparven kulku. Tuli toinen, kolmaskin kala! Poika hyppäsi pystyyn, otti onkivapansa ja läkkipönttönsä. Siihen päättyi onkiminen tällä kertaa, sillä laiva huusi, ja läksi juosten viemään ne rannalle, palatakseen takaisin laivaa vastaanottamaan.

Siinä silmänräpäyksessä alkoi rannalle tulvia aikuista ja lasta, enimmäkseen sentään lapsia kaikenkokoisia, ja kun laiva saapui laiturin luo oli rannalla väkeä kirjavanaan.

Tuollahan Eini seisoikin välikannella, ja huiskutti iloisesti kättään. Hän oli kasvanut viime vuosina ja hänen vartalonsa oli kehittynyt kaunismuotoiseksi, mutta samalla voimakkaaksi. Kasvotkin olivat tulleet yhä sievemmiksi, ihon väri yhä vaaleammaksi. Kuinka sievältä näytti nyt, kaiken lisäksi, hänen vaalea, lemmikkien koristama hattunsa ja sininen kävelypukunsa! Hän, Kaarina, oli lähtenyt liikkeelle ruskeaksi paahtuneessa jokapäiväisessä lakissaan ja kaikkein huonoimmassa villahameessaan, joka täällä maalla puhtaitten puserojen kanssa muodosti hänen paremman pukunsa. Olisihan hän voinut ottaa paremman lakkinsa edes, mutta ei hän lähtökiireessään tullut sitä ajatelleeksi.

Kaarina pääsi tunkeutumaan lähemmäksi laivaa ja huusi Einille iloisen: tervetuloa! Hänestä tuntui todellakin oikein hauskalta, että Eini tuli. Hyvä tyttö hän epäilemättä oli. Kaarina ei koskaan ollut huomannut hänessä mitään valheellisuuteen vivahtavaa. Usein Kaarina myöskin oli saanut tilaisuutta ihailla hänen hellää ja säälivää sydäntään. Eini jätti takkinsa ja matkalaukkunsa laiturin lähellä olevaan mökkiin, josta renki vähän myöhemmin tulisi ne hakemaan, ja tytöt alkoivat astua tietä myöten Kaarinan kotiin päin. Siinä kulkiessaan he kertoivat toinen toisilleen alkukesän tapahtumia, juhannuksen vietosta ja muista merkkitapahtumista. Einillä oli, kuten usein ennenkin, ollut "niin hirveän hauska!" Juhannuksena hän oli valvonut auringonnousuun saakka ja tanssinut "niin hurjasti" kokolla. Kaarina taas oli oppinut täällä maalla kansantansseja, joita hän lupasi Einille opettaa.

"Onhan sinulla sitten jotain hauskaa kerrottavana tädillesi!" sanoi
Kaarina.

"Parasta sinä keksitkin, tädille kerrottavaksi. Vaikka eipä siltä! Niin hurja kuin hän onkin vastustamaan tanssia ja kaikkea ilonpitoa, ei hän niistä minua kiellä. Eikä minun edes tarvitse kiusatakaan, sillä kun hän näkee, että minua palavasti haluttaa päästä jonnekin huviin, niin ei hän voi kieltää. Eikös se ole hassua?" Eini oli harvinaisen suloinen tässä veitikkamaisesti katsellessaan Kaarinaa silmiin.

"Mutta kyllä siellä meillä oli aika sota viime sunnuntai-iltana. Se oli sen meidän piikatytön ja tädin välillä. Voi, voi kumminkin! Niitä sanoja! Et uskoisi!" — Eini pysähtyi puheessaan.

"Nyt minä taas puhuin tuhmasti. En minä tahtoisi puhua pahaa hänestä, sillä minulle hän on niin hyvä; eihän tässä maailmassa ole ainoatakaan ihmistä, joka pitäisi minusta niinkuin täti. Aina hän on valmis palvelemaan."

"Annatko sinä vieläkin hänen palvella itseäsi?" kysyi Kaarina. "Jos minä olisin sinun sijassasi, niin en minä voisi sitä sallia!"

"Nyt sinä et taaskaan ymmärrä. Syntyisi suorastaan tappelu, jos minä yrittäisin hänen palvelemishaluaan hillitä."

"Mutta ethän sinä koskaan opi omin neuvoin toimeentulemaan, kun nyt vielä viidentoista vanhana olet tottunut olemaan aina vain avun tarpeessa!"

"Niinhän se onkin. Täti yhä toisinaan sanoo, että minä olen niin lapsellinen, mutta täytyyhän sitä lapsena pysyä, kun lapsena pidetään! Vai mitä?"

He olivat saapuneet niille paikoille, joissa Kaarina vastikään oli seisonut ja nauttinut näköalan katselemisesta. Kaarina odotti, että Eini huomauttaisi jotain luonnonkauneudesta, mutta kun hän ei mitään virkkanut, ei Kaarina malttanut olla vaiti, vaan sanoi ylpeydestä värähtävällä äänellä:

"Katso maatas armasta! Silmäele laakson pohjaan, nurmen kukkaloistetta!"

Kaarina oli seisahtunut tarkastaakseen, minkä vaikutuksen luonto teki Einiin. Eikä hän pettynyt odotuksessaan, sillä katsellessaan ympärilleen laajenivat hänen suuret siniset silmänsä ja ihastunut ilme levisi hänen sieville kasvoilleen.

"Kaunista, jumalallisen kaunista täällä on! Ah sinä onnellinen, joka täällä saat asua koko kesän!" Näin sanoessaan Eini oli kääntynyt, tarttunut Kaarinaa olkapäihin ja pudisti häntä kiihkeästi.

"Voimistelijan käsivarret sinulla on!" vastasi Kaarina, koettaen hänkin puolestaan puistella Einiä niin vahvasti kuin jaksoi.

Sanaakaan sanomatta tarttui hän sitten oikealla kädellään Einin vasempaan ja heilautti sitä tarmokkaasti eteenpäin. Eini ymmärsi tarkoituksen. Vähitellen luisuavaa tasaista kangasmaista tietä myöten he tanssivat masurkka-askelin eteenpäin. Kaarinan pyrkiessä jäljittelemään miehekkäitä kavaljeeriaskeleita, keinui Eini sulavasti kuin keijukainen hänen rinnallaan.

Näin he jatkoivat aina lahdenpohjan luona olevan tiennousun koskipaikoille saakka, josta paikasta näkyi puiden välistä häämöttävänä Kaarinan kesäkoti, hänen isänsä omistama punaiseksi maalattu huvila, puistoineen ja ulkohuoneineen. Siellä voimat alkoivatkin loppua ja heidän täytyi pysähtyä hetkiseksi hengittämään. Loppumatkan he kävelivät levollisesti käsitysten.

Einin olo-aikana vapautti äiti Kaarinan hänelle kuuluvista talous-askareista ja pienempien lasten kanssa seurustelemisesta. Ainoaa aputyötä, mitä hän teki Einin kanssa yhdessä, oli kitkeminen ryytimaassa. Se tapahtui Einin nimenomaisesta pyynnöstä, että hän saisi sitä työtä tehdä. Ihme kyllä Kaarinakin alkoi tähän työhön oikein innostua, ja seurauksena oli, että muutaman päivän kuluttua kaikki ne taimilavat, jotka sitä kipeimmin kaipasivat, olivat kitketyt.

Muu osa päivistä käytettiin onkiretkiin, marjaretkiin ja uimiseen. Rumalla ilmalla tehtiin käsityötä ja luettiin. Tällöin oli vain vaikeata keksiä sellaista luettavaa, joka olisi Einiä huvittanut. Kun oli sanomalehtien tulopäivä, niin Kaarina olisi mielellään lehtiä silmäillyt ja lukenut pääkirjoituksia sekä muita tärkeitä valtiollisia tapahtumia koskevia kirjoituksia, mutta nämä viimemainitut kaikkein vähimmin Einiä liikuttavat.

"En minä niitä asioita sittenkään ymmärrä, mitä sitten hyödyttää niiden lukeminen!" sanoi hän, ja kun Kaarinan mielestä velvollisuus vierasta kohtaan vaati häntä seurustelemaan tämän kanssa, jäivät kuin jäivätkin sanomalehdet häneltä myöskin lukematta. Joutuivathan ne sitten sukkelammin kuin tavallisesti Elvin käsiin, joka luki niistä "Kaikenlaista", ja Ilmarille, jonka mieluisimmat luettavat olivat tapaturmat, yhteentörmäykset, karille-ajot, rautatieonnettomuudet ja sen tapaiset uutiset.

Otettiin sitten luettavaksi "Välskärin kertomuksia", ja niitä Einikin innolla seurasi, vieläpä innostui niin, että olisi tahtonut lukea niitä eteenpäin itsekseen illalla. Mutta siitä tuumasta hänen kuitenkin täytyi luopua, koska heidän, Kaarinan ja hänen, makuupaikkana oli puolihämärä vaateaitta ja sinne heidän oli siirryttävä heti illallisen jälkeen.

Äidin tarkoitus oli, että heidän piti nukkua aikaiseen, saadakseen kylliksi kasvunaikana tarvittavaa unta. Mutta tytöt päättelivät, että sitten kun he saavat maata kukin yksin omassa kopissaan, silloin heillä on tilaisuutta nukkua rauhassa. Ei koskaan jutteleminen sujunut niin hyvin kuin iltasilla heidän siinä kahdenkesken ollessaan aitassa. Kaarinakin, joka usein päivällä oli hyvin harvapuheinen, oli silloin täynnä juttuja ja muistelmia.

Eräänä iltana, kun he taas olivat menneet aittaan ja sulkeneet oven jälkeensä, sanoi Eini:

"Ai, kuule, kun minä en vielä ole muistanut sinulle kertoa, että minä tapasin Eiran muutamia päiviä ennenkuin tulin tänne. Hän tuli kaupungin puistossa vastaani ja tiedätkös, että minä en ensin ollut häntä tuntea. Hän oli kasvanut niin pitkäksi ja hänen hiuksensa seisoivat noin! (Eira osoitti käsillään kummallekin puolelle korvallisiaan) ja ne näyttivät niin kummanvärisiltä, ihan kuin olisivat olleet värjätyt, ja hänen silmäkulmansa olivat niin tummat —!"

"Eini, en minä usko, että hän käyttää maalia; onhan hänellä sivistynyt koti." Kaarina keskeytti Einin puhetta.

"Niin, no olkoon sen asian miten hyvänsä, mutta kummalliselta hän vain näytti. Hän tunsi minut heti ja tuli puhuttelemaan."

"Mitä hän sanoi?"

"Hän kysyi millä luokalla olen, ja kertoi, että hän tänä keväänä on eronnut koulusta ja aikoo mennä Ateneumiin. Hän sanoi, että oli niin ihmeen hauska minua nähdä, että muistui mieleen se aika, jolloin hän oli meidän koulussa, joka aika hänestä oli kaikkein hauskin koko kouluaikanaan, ja kaikenlaista me sitten haastelimme keskenämme."

Kaarina ajatteli sanoa, että hänen mielestään se vuosi, jolloin Eira oli heidän koulussaan, oli hänestä ollut kaikkein ikävin. Mutta hänen ei tehnyt mieli palauttaa muistiin sen aikuisia asioita ja sentähden hän käänsi puheen toisaalle.

"Mikä on sinun kaikkein hauskin muistosi viime talvelta?" kysyi hän.

"Annas kun minä mietin! Luistinradalla oli monta kertaa hauskaa, kun oli ilotulitus ja kun lyseolaiset tulivat mukaan luistelemaan, kun oli väkeä niin paljon, että oikein täytyi tungeksia päästäkseen eteenpäin. Saksalan tanssiaisissa oli myöskin hauska. Pojat olivat niin hyvällä tanssimapäällä ja olihan Yrjö Anttonenkin siellä. Voi kuinka hyvin hän tanssii! Oikein tekee mieleni taas alkaa, kun vain sitä muistelen." Eini nousi ylös sänkynsä laidalta ja otti muutamia tanssiaskeleita.

"Mutta minä luulen kumminkin, että laskiaistiistai oli kaikkein hauskin. Siellä Pietolan luona oli niin mainioita mäkiä."

"Silloin lyseolaiset saivat pakostakin luvan samana päivänä kuin me", sanoi Kaarina. "Eihän laskiaistiistai kumminkaan voi olla eri päivinä lyseolaisille ja tyttökoululaisille."

"Eikä Runebergin päivä, eikä Vappu!" jatkoi Eini. "Mitähän hyvää opettajat luulevat sillä aikaansaavansa, kun estävät koululaisia viettämästä kuukauslupia samoina päivinä?"

"Sitä minäkin", sanoi Kaarina, "Helli, jolla on veljiä lyseossa, sanoo etteivät hänestä luvat koskaan tunnu oikein lupapäiviltä silloin kun pojat käyvät koulussa, ja kun heillä on lupa, niin hän koko kouluajan vain muistaa sitä, eikä läksyjenkään lukeminen tahdo silloin maistua."

"Mutta lyseolaisista puhuttaessa", sanoi Eini, "ne kertovat, että Aatu
Kemilä hakkailee sinua."

"Kertokoot vain", vastasi Kaarina suuttuneella äänellä. "Kyllä minä olen huomannut, että hänen sisarensa, joka asuu samassa pihassa ja jonka kanssa usein menen luistinradalle, sovittaa niin, että Aatu tulee yhtä matkaa, ja kun me kävelemme kadulla asettaa hän Aatun kävelemään minun viereeni, mutta se on ainoa tosi koko hakkaamisjutussa. Minua ei vielä kukaan ole hakannut."

"Ei minuakaan", sanoi Eini, "mutta muutamat ovat niin kummallisia, että hetipaikalla, kun näkevät tytön pojan kanssa yhdessä, viittaavat sormella ja supattavat keskenään. Yrjö Anttosen kanssa minä kyllä mielelläni sekä tanssin että luistelen, mutta se ei kuulu tähän!"

"Onhan meidänkin luokalla muutamia tyttöjä, jotka todellakin antavat poikien hakkailla itseään, ja kyllä on oikein ikävää, ettei heihin voi mitään vaikuttaa, sillä he häpäisevät koko luokan maineen. Mutta yksi vain on varma, se nimittäin, että lupapäivien muuttaminen eri ajoiksi ei auta. Kun he huomaavat että heitä koetetaan estää, niin he ovat kahta villimpiä."

"Mutta mitä tehdä?" kysyi Eini empien.

"Minusta olisi pantava toimeen yhteisiä toverikunnan iltamia ja yhteisiä hiihtoretkiä lyseon ja tyttökoulun kesken. Joku opettaja kummastakin koulusta olisi mukana. Kaikilla olisi hauska, paljoa hauskempi kuin pimeillä iltakävelyillä", esitti Kaarina.

"Ai, mutta sepä olisi jotain!" Eini oikein ihastui. "Ja kokoonnuttaisiin vuoroin lyseolla, vuoroin tyttökoululla, ja illan lopuksi pistettäisiin tanssiksikin. Olisi se toista kuin nuo jonninjoutavat rinkitanssit ja muut leikit!"

"Älä sinä moiti leikkejä, kyllä nekin ovat hupaiset, kun niitä vain oikein osaa, mutta me olemme niin typeriä, ettemme osaa oikein leikkiä. Minä olen pari kertaa ollut kylässä, jossa on leikitty sillä lailla, että on ollut paljon hauskempi kuin jos oltaisiin tanssittu."

"Jonkun opettajan pitäisi niissäkin neuvoa!" sanoi Eini. "Mutta ajatteles miltä tuntuisi, kun koko rivi lyseolaisia tulisi meidän kouluun, aivan kuin me joulujuhlina lyseolle, ja muutamat meistä valkeissa esiliinoissa emäntinä heitä tervehtisivät ja saattaisivat saliin. Ja kun ohjelma niin pian kuin mahdollista olisi suoritettu, niin me tanssisimme!"

"Me alkaisimme daamivalssilla ja ennakolta päättäisimme kuka kunkin kutsuisi, niin että kaikki saisivat tanssia tämän tanssin", jatkoi Kaarina.

"Minä pyytäisin Yrjö Anttosen, minä tilaan hänet nyt jo!" sanoi Eini.
"Muista nyt, että minä olen sen sanonut!"

"Voi meitä hupsuja!" huudahti Kaarina. "Luuletko sinä, että johtajatar antaisi meidän tanssia, ainakaan rukous-salissa?"

"Jos ei rukoussalissa, niin ainakin jossain luokkahuoneessa", sanoi Eini, ja jatkoi miettiväisenä: "Mutta mitä me keksisimme ohjelmaksi, etteivät lyseolaiset saisi aihetta nauraa meille?"

"Mitäpäs lyseolaisista, ei suinkaan toiveet niiden ja meidän yhteisistä juhlista ole muuta kuin unelmia, jotka eivät ikinä toteudu. Mutta olisi niissä ohjelmissa parantamisen varaa meihin itseemmekin nähden."

Eini ei virkkanut mitään. Hän ei ollut alottelija ohjelmia laatiessa, enempää kuin muussakaan, ja Kaarina ymmärsi, ettei hänellä voinut olla siihen juuri mitään sanottavana. Aivan kuin yhteisestä sopimuksesta alkoivatkin he riisuutua ja kömpivät kohta kumpikin peittonsa alle.

Tämä ei kuitenkaan merkinnyt, että puheleminen olisi loppunut; ainakin Kaarinaan nähden se pikemmin viittasi sen alkamiseen. Tuskin olivatkaan he asettuneet mukavasti vuoteisiinsa, niin alkoi Kaarina puhumaan mieliaineestaan: oikeasta toverihengestä, jonka hän toivoi kehittyvän heidän luokallaan. Aina ja kaikessa olisi heillä pyrkimyksenä kehittyä hyvään päin ja vahvemmat auttaisivat ja tukisivat heikompia. Toverikunnan kokoukset ja iltamat muodostettaisiin henkisen jalostumisen hetkiksi. Sanomalehden toimittamiseen pantaisiin erikoista huolta. Mitkään kopioimiset eivät saisi tulla kysymykseenkään, mutta itsenäisistäkin kirjoituksista karsittaisiin arvottomat pois. Kumminkaan ei lehti saisi tulla ikäväksi, vaan olisi pantava joka numeroon jotain virkistävää, sellaista, joka kaikkia huvittaisi: rakkauttakin aina väliin.

"Nukutko sinä, Eini?"

"En minä nuku!"

"Mitä minä viimeksi sanoin?"

"Rakkauttakin aina väliin, sitä minäkin!" Einin äänen sointu oli samea.

"Niin juuri, muuten eivät muutamat viitsi sitä ensinkään kuulla! Viidesluokkalaiset sanoivat, ettei johtajatar anna kirjoittaa rakkaudesta, mutta minä luulen, että ne eivät oikein tietäneet, arvelivat vain; mutta kun ne olivat yläluokkaisia, niin me uskoimme heitä."

Kaarina alkoi selittää miten rakkaus ei ole mitään pahaa, eikä siitä kirjoittaminenkaan siis voi olla pahaa. Eikä ne ole mitään pahoja tyttöjä, joilla on mielitiettynsä. Onhan ihan luonnollista, että kauniit ja iloiset, hauskat ja viisaat pojat miellyttävät tyttöjä enemmän kuin rumat, pahanilkiset ja typerät. Jos silloin yksi tuntee erityistä mieltymystä yhteen, toinen toiseen j.n.e., niin eihän siinä ole mitään pahaa. Se, se juuri tekee elämän hauskaksi, että joku pojista on muita parempi, ja kun joskus sattuu niin onnellisesti, että tanssissa, luistinradalla tahi muualla tapaa tämän kaikkein parhaimman, niin muisto siitä on kuin kirkas tähti harmaalla taivaalla.

"Eini!" sanoi hän sitten, ja kun ei heti tullut vastausta, uudestaan:
"Eini!"

"Harmaalla taivaalla", Eini sanoi sen harvaan, kääntyi toiselle kylelleen ja alkoi hengittää kuin nukkuva.

Kaarina oli varma, että Eini oli käsittänyt ainoastaan nuo viimeiset sanat. Hän kun luuli, että tämä aine olisi erityisesti Einiä huvittanut.

Kaarina lakkasi puhumasta, mutta hänen ajatuksensa olivat niin vilkkaat, että hän vielä pysyi valveilla. Hän ajatteli miltä tuntuisi tulla kouluun syksyllä, kun he ovat viidesluokkalaisia, joihin kaikki muut katsoivat ylös ja joista alaluokkalaiset ottivat esimerkkiä. Tuntuisi se varmaan hiukan vastuunalaiseltakin. Kuinka hän voisi oikein huomauttaa tytöille, miten tärkeä heidän nykyinen asemansa oli, niin ettei kukaan siitä loukkaantuisi? Ehkä toverikunnan iltamassa! — Niin, mutta siellä ovat neljäsluokkalaiset mukana, se siis ei käy päinsä. Pitäisi valita sopivampi hetki.

Mutta toverihengestä yleensä voisi kyllä keskustella toverikunnassa. Mitä, jos hän pitäisi siitä puheen? — Hän alkaisi sillä, että jokainen ihminen on Jumalan ja ihmisten edessä vastuunalainen siitä, kuinka hän suhtautuu ympäristöönsä. Jokaisen tulee olla rehellinen, oikeamielinen, helläsydäminen ja hienotuntoinen yhtä paljon muiden kuin itsensä tähden. Kun jokainen tarmokkaasti pyrkisi kehittämään hyviä puoliaan ja tukehduttamaan sitä huonoa, rumaa ja alhaista, joka ihmisessä asuu, niin toverihenki kokonaisuudessaan tulisi hyväksi. Mutta moni heistä on heikko ja tarvitsee tukea, jota ilman he eivät jaksa pystyssä pysyä. Toverit voivat, jos tahtovat, antaa tätä tukea, ja jos he sitä tekevät vilpittömässä tarkoituksessa, niin he varmaan onnistuvat. Täten syntyy se oikea toverihenki, joka voi kehittävästi ja vahvistavasti vaikuttaa kaikkiin tovereihin.

Ei hän vaatisi minkään toveriliiton perustamista, niissä puitteissakin, joilla saman koulun oppilaina sekä toverikunnan ja pari vuotta sitten perustetun raittiusseuran jäseninä oleminen heitä ympäröi, voisi oikea toverihenki kasvaa. Siihen tarvittaisiin vain hyvää tahtoa ja halua ymmärtää toinen toisiaan. Näitä ominaisuuksia hän uskoi tytöillä kyllä olevan, ja muuta ei puuttuisi!

* * * * *

Eini oli mennyt, jättäen jälkeensä tyhjyyden tunteen, ainakin ensimäisiksi päiviksi. Vaikka Kaarina olikin koko päivän työssä, leipojaa auttamassa, astioita pyyhkimässä keittiössä, pesuvaatteita levittämässä, pienempien lasten kanssa lahdella soutamassa y.m. pikkutoimissa, kaipasi hän Einin iloista seuraa, hänen naurunsa kaikua ja hänen kirkkaita sinisiä silmiään. Toisena päivänä oli Kaarinalla enemmän vapautta, silloin hän otti tuohkosen ja meni metsään, vattuja hakemaan kauempana olevalta aholta. Kävellessä siinä yksin metsässä, katseellaan imien luonnon suloa, ja kuullessa milloin sirkan siritystä, milloin pienen lintusen viserrystä tahi kauempaa kaikuvaa karjan kellojen helinää, jo unohtui Eini, eikä hän ikävää muistanut.

Hän lauleli laulun ja toisenkin. Riemu täytti rinnan ja reippaasti hän astui eteenpäin metsässä.

Kiipeisikö hän tuonne kummulle näköalaa katsomaan? — Vielä on iltaa! ajatteli hän, ja ylös hän nousi muutamilla voimakkailla ponnistuksilla kallion jyrkkää syrjää myöten. Tuolla honkien runkojen väliltä aukeni näköala pitkin lahtea ja sen metsäisiä rantoja, eteenpäin yli sinisen selän, jossa saariryhmä keskellä melkein näytti yhtyvän kauempana olevaan mantereeseen. Vasemmalla näkyi talonpoikaistalo, peltojen ympäröimänä, sen lähellä mäellä tuulimylly. Oikealla näkyi vain metsäisiä niemekkeitä, kolme, neljä toinen toisensa takana.

Kaarina istuutui, painoi päänsä kätensä varaan ja katseli eteensä. Hän ei ajatellut oikeastaan mitään tuossa katsellessaan, hän vain lepäili ja nautti. Tuntui aivan kuin hän olisi sulautunut luontoon, niinkuin hän olisi kuulunut siihen, ollut yksi noita hiljaisuudessa kohenevia honkia, taikka kalliokivi, joka kohosi viidakon keskellä aivan hänen edessään. Ei, mieluummin hän oli kuin tuo saari aavalla selällä.

Hän on tuollainen yksinäinen viileyden ympäröimä olento. Tuo saari on niin pieni ja näyttää aivan kuin se sulautuisi toisiin lähellä oleviin saariin. Moni voisi sanoa, että se on aivan samanlainen kuin nuo muut. Mutta kuinka erehdyttävä on tämä luulo! Tuo pieni saari kätkee itsessään kokonaisen maailman, niin rikkaan ja niin kauniin, kun sitä lähemmin tarkastaa, kuin konsanaan kukin noista toisista, joista sen vesi nyt jo ijäisesti eroittaa. Siinä on elämää, siinä on monipuolisuutta, siinä on kehittymistä ja kasvamista. Siinä on ennen kaikkea paljon, joka tekee sen erilaiseksi kuin nuo muut. Se on erilainen ja tulee aina pysymään erilaisena kuin muut, ja vesi sen aina tulee erottamaan kaikista muista.

Ei aina kuitenkaan! Hän ei muistanut talvea.

Niin, mutta hän elikin kevättään ja toivoi kesän tuloa, hänelle talvi merkitsi kuolemaa ja sitä hän ei jaksanut ajatella, hän ei tahtonut sitä ajatella, eikähän sitä ollutkaan tarvis tehdä.

Juuri niinkuin tuo täydessä kesäisessä kasvussaan oleva maapaikka, jota vesi ympäröi, sellaisena hän tulisi elämään maailmassa. Kaikkein syvimmät ajatuksensa, salaisimmat toiveensa, rohkeimmat mietteensä, ne hän aina kätkisi itseensä. Maailma häntä kylmästi katselisi, noin vaan yhdenlaisena kuin muut, pinnaltaan samanlaiset. Harva häntä lähestyisi, vielä harvempi — ehkä ei kukaan tulisi huomaamaan, että hän eli omaa erikoista elämätään, että hänessä tapahtui alituinen kasvaminen ja kehittyminen ja että hän todellakin oli erilainen kuin nuo muut.

Minkätähden hän ei voinut puhua ajatuksiansa yhtä avonaisesti ja peittelemättä kuin Eini? Miksi hän ei voinut paljastaa itseänsä ja sisimpäänsä ihmisten edessä? Siksikö, että hän oli niin huono ja että hän pelkäsi näyttää ihmisille rumia puoliaan, jotka piilivät syvällä hänessä? Ei hän sitä oikein tiennyt. Mutta sen hän vain tunsi, että monta kertaa olisi ollut helpompi olla, jos hän olisi saattanut jollekulle purkaa itsestään kaikki, kaikki ja sanoa: tällainen minä olen. Silloin hän olisi ehkä tältä ihmiseltä saanut osakseen ymmärtämystä, jota hän kaipasi.

Voihan ihminen Jumalalle purkaa huolensa ja kaikki tuskansa, sen hän tiesi. Mutta häntä ei tämä tieto auttanut, sillä ei hän uskonut, että Jumala välitti kaikista pikkuasioista. Ne olivat suuria ja tärkeitä asioita, joita hänelle tuli uskoa, arveli hän; kiitollisuuden tunteet kaikesta hyvästä, synnin ja suurten murheiden taakat ja omantunnontuskat. Kaikki sellaiset olivat Hänelle ilmaistavat.

Mutta sydän kun oli täysi, niin oli siinä joukossa paljon pientä ja pistävää, melkein näkymätöntä ja kumminkin säihkyvää, kuin pilkkuja vain, mutta kumminkin niin mustia, että hirvitti. Ja sitten nuo kysymysmerkit? Niitä oli hänen sydämessään loppumaton rivi! Kuinka ja millä tavalla Jumala niihin vastaisi?

Omituinen rauhattomuus valtasi hänet, kun hänen ajatuksensa joutuivat tähän pisteeseen. Välttämätön sisäinen pakko ajoi hänet pystyyn ja sen enempää katselematta järvelle alkoi hän kiivetä alas kalliolta ja astua tuttua, aholle vievää metsäpolkua. Aholle tultuaan hän haki vattupensaita kasvavia kiviröykkiöitä, ja marjojen etsiminen ja noukkiminen täytti pian hänen mielensä kokonaan. Nopsasti hän riensi ensimäiseltä röykkiöltä lähimmälle toiselle ja siitä seuraavalle, kunnes oli saanut tuohkosensa täyteen.

Vahinko ettei tullut otetuksi isompaa tuohkosta, vielä jäi kaksi röykkiötä tutkimatta! Näin ajatteli hän kääntyessään kotiin päin ja kantaen kämmenellään kukkurapäistä tuohistaan.

Posti oli tuonut hänelle kirjeen!

Sepä oli merkkitapaus! Keltähän se lienee? Kaarina ei tuntenut käsialaa. Hän vei marjatuohkosensa ruokakonttoriin ja riensi sitten verannalle kirjettä lukemaan. Hän silmäili ensin loppuun ja näki että se oli Helliltä. Mitä kummaa Hellillä oli hänelle kirjoitettavaa? Ja näin pitkältä vielä! Hän luki:

"Rantasalmella 2 p:nä elokuuta 1904.

Kaarina kulta!

Täällä minä nyt olen Rantasalmella ollut melkein kesän alusta saakka. Täällä on ollut niin hirmuisen hauska. En elämässäni ole voinut kuvitella niin ihmeellisen hupaista kesää kuin tämä on ollut. Täällä on niin kaunistakin että oikein.

Koko kesän minä olen ajatellut sinulle kirjoittaa, kun minä kerran keväällä lupasin, mutta en minä oikein tiedä miten se aika on kulunut niin sukkelaan, että nyt vasta saan kirjettä alottaneeksi. Iltasin on tehnyt mieli olla ulkona illanruskoa ja auringonlaskua katsomassa. Aamulla on nukuttanut ja keskellä päivää on ollut niin kuuma. Kerran minä koetin kirjoittaa, kun oli hyvin lämmin, mutta minä en mitenkään jaksanut ja kädet aivan tarttuivat kiinni paperiin ja se tuli täyteen pilkkuja.

(Minä huomaan että tähänkin on tullut mustepilkku, suo anteeksi, rakas Kaarinaiseni, se oli sen koiran syy, joka hyppäsi syliini.)

Niin, täällä on yksi koiranpentu, joka on niin ihmeen sievä; en koskaan ole nähnyt niin somaa koiranpentua. Se on valkea ja sillä on selässä pienet vaaleanruskeat täplät. Sen nimi on "Tonttu". Eikös se ole sievä nimi?

Meitä on täällä kolme yhdenikäistä tyttöä. Me olemme yhdessä käyneet marjassa ja soutamassa ja kävelyretkillä, yhden oikean jalkamatkan me teimme kerran kymmenen kilometrin päähän.

Ja sitten — — — sanoisinko minä? Niin, miksi en sanoisi, kun oikein sitä varten sinulle kirjoitan, että sen sanoisin. Niin, täällä on eräs — — — Hänen nimensä on Kaarlo. Mitä minä oikeastaan hänestä sanoisin? Niin, enhän minä tiedäkkään muuta kuin että hän on niin ihmeellinen, tahi oikeastaan hänen silmänsä ovat sellaiset, aivan kuin taivas ja maa ja kaikki, mikä niissä on, niihin kuvastuisi. Ja ne säihkyvät niin kummasti.

Niin, minä olen rakastunut. Se on niin kummallista! Sinulle minä sen nyt ilmaisen, mutta en kenellekään muulle, se on suuri, suuri salaisuus. Sinä et voi käsittää miltä se tuntuu. Tahi ehkä sinä käsitätkin?! — — —

Minä kirjoitan tämän kirjeen siinä varmassa toivossa, että kohta saan
sinulta vastauksen.

Voi nyt hyvin ja pidä itsellesi monet tuhannet terveiset sinua aina
muistavalta koulutoverilta ja uskolliselta

Ystävältä Helliltä.

J.K. Kyllä kai sinä muistat, ettet tätä kirjettä saa kenellekään näyttää. Sillä jos hän tietäisi! — — —

Sinun onnellinen

H."

"Mitähän minä hänelle vastaisin?" ajatteli Kaarina luettuaan kirjeen ja pantuaan sen taskuunsa. Taitaapa hän elää ihmeellisissä maailmoissa, mutta mitä minä siihen voin sanoa, joka en semmoista ole kokenut, muuta kuin onnea vaan! niinkuin kihlatuille ainakin. Mutta eihän hän ole edes kihloissa! Mitä jos se on vain tuota tavallista hakkailemista?

Kului muutamia päiviä ja Kaarinaa painoi kuin raskas taakka tieto siitä, että hänen pitäisi vastata; mutta vasta toisena sunnuntaina hän sai päätetyksi, että nyt tai ei ollenkaan. Hän haki paperia ja kynän ja alkoi:

"Hyvä Helli!

Kiitos kirjeestäsi, jonka toista viikkoa sitten sain! Suo anteeksi, etten ennemmin ole tullut kirjoittaneeksi.

Minullakin on ollut hupainen kesä. Kaksi kertaa olemme, koko perhe, olleet huviretkellä. Sitä paitse olen minä monta kertaa ollut onkimatkoilla ja marjoja poimimassa. Täällä olemme saaneet syödä paljon sekä mansikoita että mustikoita. Vattuja on ollut vähemmän.

Eini oli täällä kaksi viikkoa, tahi oikeastaan kaksi viikkoa ja kaksi päivää. Hän tuli yhtenä maanantaina ja läksi toisen viikon keskiviikkona. Hän ja minä nukuimme yhdessä ja meillä oli hyvin hauska, kun me valvoimme ja kerroimme juttuja toisillemme. Me kitkimme puutarhassa kaikki taimilavat yhdessä ja sitä paitse me teimme käsityötä. Minä olen tänä kesänä ommellut itselleni 6 uutta paitaa koketin kanssa ja virkannut niihin pitsit. Minä olen myöskin paikannut ja parsinut vanhaa, ja muutakin pientä työtä olen tehnyt.

Minulla ei ole mitään sellaisia ihmeellisiä kokemuksia kuin sinulla. Minä olen rakastunut vain metsän puihin ja pensaihin ja kuuhun, se kun loistaa taivaalla ja kuvastuu järven rasvatyyneeseen pintaan.

Nyt minulla ei ole mitään muuta kertomista. Hyvästi jää! Tervehdys koulutoveriltasi ja ystävältäsi

Kaarinalta."

Ei hän mitenkään saanut kirjettä sen pitemmäksi venymään; olisi sen nyt kumminkin oikeastaan pitänyt olla vähän pitempi. Kaarina luki Hellin kirjeen vielä kerran läpi ja sen jälkeen oman kirjeensä. Tyytyväisyys palasi häneen. Sisälsihän tämä kirje kumminkin oikeata asiaa paljoa enemmän kuin Hellin kirje. Kyllä hän saa olla tyytyväinen! Näin päätellen hän taittoi kirjeen, pisti sen kuoreen, kirjoitti osotteen ja sulki kirjeenkuoren. Sen tehtyään hän huoahti helpotuksesta, nousi ylös ja teki muutamia voimakkaita hengitysliikkeitä.

"Olisi kumminkin toista, jos minulla olisi olemassa joku toveri, jolle voisi kertoa kaikki tunteensa ja ajatuksensa aivan avomielisesti", Kaarina ajatteli näin istuutuessaan ikkunan ääreen ja katsellen ulos puutarhaan. — Jos olisi voinut kertoa nekin ajatukset, joita hänessä herättivät tämänkesäiset kauheat valtiolliset tapaukset, niistä johtuneet vapautuksen ja pelonsekaiset tunteet. Einin kanssa hän ei näistä asioista vaihtanut sanaakaan. Eikä hän voinut muutenkaan puhua Einille siitä, mikä syvimmällä sydämessä liikkui. Eini ei olisi häntä ymmärtänyt, sen hän tunsi vallan hyvin.

Entä jos hän nyt alkaisi toteuttaa sen ajatuksen, jota hän jo vuosikauden oli hautonut. Jos hän alkaisi kirjoittaa päiväkirjaa! Joka päivä kun jonkun rivin kirjoittaisi, ja kun olisi aikaa ja ajatukset olisivat paljon painamassa, niin hän kirjoittaisi pitemmältä.

* * * * *

Vaan ei tässä nyt ollut aikaa istua kovinkaan kauan miettimässä. Huomennahan tulee setä ja hänen morsiamensa, Svea Öster. Vihdoinkin setä tuli taas heillä käymään! Ja sulhasmiehenä!

Setä oli liki neljäkymmentä vuotta vanha ja isällä oli jo kauan ollut suurena huolena, että hän jäisi vanhaksipojaksi. Mutta vihdoin tänä kesänä oli tullut tieto, että hän oli mennyt kihloihin. Kuin eilispäivän tapahtumana Kaarina muisti, kuinka isä riemastui lukiessaan kihlakortit. Hän oli siinä samassa hetkessä tahtonut saada uutisen kerrotuksi äidille, mutta äiti oli sattumalta aitassa ja isä sai turhaan hakea häntä huoneista, verannalta ja pihalta. Kun äiti vihdoin Mandan hakemana saapui, oli hän niin hengästynyt ja hätääntynyt, että hänen täytyi käydä penkille istumaan ennenkuin jaksoi kysyä: "Mitä on tapahtunut?" Hän luuli, että posti oli tuonut jonkun äkillisen surusanoman.

Kuultuaan mitä asia koski ilostui äitikin, suuteli ja onnitteli isää, aivan kuin isälle olisi itselleen jotain erinomaista tapahtunut.

Sitten tuli kirje sedältä, jossa hän kertoi tarkoin morsiamestaan ja tutustumisestaan häneen ja lopuksi hän lupasi tulla heille Sveaansa näyttämään.

Svea Öster, niin peräti ruotsalaiselta tuo nimi hänestä sointui.
Olikohan hän ruotsinmielinen?

Näissä ajatuksissaan oli Kaarina järjestänyt kirjat ja sanomalehdet tuvan seinähyllyllä ja meni sen tehtyään ulos tarkastamaan kukkalavoja, joissa ei saisi olla ainoatakaan rikkaruohoa vieraiden tullessa. Paljonpa niitä taas oli kasvanutkin, voi, voi sentään! Miksi kummalla niillä oli niin suuri itämisen ja kasvun voima, vaikka ne olivat niin tarpeettomia kasveja? Mikä olisi kukkia hoitaessa, jos ei rikkaruohot aina olisi kiusaamassa. Ja muutamat niistä ovat niin sitkeähenkiset, että jos et koko juurta saa kiskotuksi, niin jo nousee parin päivän perästä uusi entisen tilalle.

Kuinka hän nyt kauneimmin koristaisi huoneet nuoren kihlatun parin tuloksi? — — — Tupaan hän hankkisi männyn oksia, niitä hän asettaisi nurkkiin ja oven yläpuolelle pari kimppua. Pöydälle hän laittaisi kukkavihkon tuoksuavista kukkasista, ja Svean valokuvan, jonka setä oli lähettänyt, hän ympäröisi puolanvarvuista tehdyllä seppeleellä. Sekä sedän että hänen morsiamensa yöpöydälle hän asettaisi lemmikkejä lasiin, noita oikeita rantalemmikkejä, jotka ovat kaikista lemmikeistä kauneimmat.

Löytyisiköhän vielä ruusuja?

Kaarina meni katsomaan syvemmältä ruusupensaitten sisältä, ja toden totta sieltä löytyi vielä muutama nuppu. Varmaankin hän vielä niitä saisi molempien rintaan yhden!

Kun setä morsiamineen istahti kahvipöytään laivalta tultua seuraavana päivänä, pisti Kaarina kummankin rintaan juuri puhkeamaisillaan olevan vaaleanpunaisen ruusunnupun.

Puolijuosten hän oli rientänyt kotiinpäin laivarannasta, josta vieraat olivat lähteneet ajaen. Mielessä koko matkan väikkyi pikimältään näkemänsä sedän morsiamen viehättävä ulkomuoto. Hienopiirteiset kasvot miellyttävine ilmeineen, koko olento ja aistikas, koristelematon puku muodosti niin kauniin kokonaiskuvan, että Kaarina oli aivan ihastunut. Hän tunsi itsesoimauksia, siitä, että oli takertunut Svean ruotsalaiseen nimeen ja ennakolta jonkunlaisella epäluulolla häntä ajatellut. — Hän oli hieno ihminen ja sivistynyt ihminen, sen näki kaikesta! Hyvä hän varmaan myöskin oli, koska hän sedän karkealta näyttävän pinnan alta oli voinut löytää hänessä asuvan kauniin sielun. Kuinkahan hän, Kaarina, nyt vain voisi käyttäytyä, jotta hän ei joutuisi häpeämään tämän uuden sukulaisensa edessä! Nämä ajatukset olivat olleet hänellä koko matkan mielessä.

Sekin vähäinen rohkeus, mikä hänellä oli, hävisi kumminkin tipotiehensä, kun Svea kiitokseksi saamastaan ruususta syleili häntä, katseli häntä ystävällisesti ilmeikkäillä silmillään ja suuteli otsalle. Veri nousi hänelle päähän ja hän ei voinut sanaakaan sanoa. Nolona hän istuutui kahvipöytään eikä koko aikana uskaltanut katsahtaakaan Sveaan päin, joka istui enimmäkseen vaiti tahi vastasi aivan lyhyesti hänelle tehtyihin kysymyksiin.

Svean vaiteliaisuus taasen rohkaisi Kaarinaa, ja kun Svea nousi ylös kahvipöydästä toisten mukana ja asettui seisomaan rappusten luo verannan pylvästä vastaan nojaten aivan kuin tutkimalla tarkastaen puutarhaa, arveli Kaarina, että hän ehkä mieluummin näkisi sen lähemmältä ja tarjoutui hänelle sitä näyttämään. Iloisella nyökkäyksellä suostui Svea hänen ehdotukseensa ja Kaarina kuletti hänet joka paikkaan puutarhassa, kanatarhan ja takapihankin luo.

Puhelu luisti hitaasti, ja nyt vasta huomasi Kaarina, että Svea puhui erittäin kankeasti, usein hän haki tavallisimpia sanoja ja kun ei niitä löytynyt sanoi hiukan hämillään ollen ruotsalaisen sanan, jonka Kaarina sitten vaistomaisesti suomensi.

Huonon suomenkielen puhuminen oli usein Kaarinaa loukannut, mutta Sveaan nähden hän ei siitä tuntenut mitään vastenmielisyyttä, päinvastoin hänen avuttomuutensa, kun hän takertui puheessaan, teki hänet vielä rakastettavamman näköiseksi Kaarinan silmissä.

Eihän Svea itse ole syypää siihen, että hän on ruotsalaisen kasvatuksen saanut ja miltei unohtanut sen suomenkielen taidon, jonka hän lapsena on omistanut. Ruotsalaisissa seuduissa hän oli asunut kesilläkin, ruotsiapuhuva oli koko hänen tuttavapiirinsä. Aivan tavaton into suomenkielen oppimiseen olisi hänellä tarvinnut olla! Olisikohan ollut oikeutta vaatia häneltä tällaista intoa? Ei Kaarina sitä voinut uskoa. Ja taasen hänen epäilyksensä Svean suhteen tuntuivat kuin vääryyden tekemiseltä häntä kohtaan!

Ennenkuin he palasivat verannalle toisten luo, tarttui Svea Kaarinan molempiin käsiin, katsoi häntä silmiin ja sanoi: "Muista nyt, että kutsut minua sinuksi, vaikka tulenkin olemaan sinun tätisi!" Svea oli niin herttaisen näköinen tätä sanoessaan, että Kaarinan olisi tehnyt mieli häntä puristaa ja suudella oikein sydämen pohjasta, ja pyytää anteeksi epäilyksiään ja ajatuksiaan hänestä. Kumminkin hän vain puristi takaisin Svean käsiä ja kuiskasi aivan hiljaa: "Kiitos!"

Setä oli kuuttatoista vuotta Sveaa vanhempi, mutta kun setä tuolla istui Svean rinnalla, näytti siltä kuin hän olisi vähintäin kymmenen vuotta nuortunut. Hänen kasvonsa olivat aivan kuin verevämmiksi muuttuneet ja hänen onnesta säteilevät silmänsä loivat niihin erikoisen iloisen leiman.

Kaksi päivää viipyi Svea heidän luonaan, ja vietettiin nämä päivät niin hauskasti kuin suinkin. Käytiin kävelemässä näköalapaikkoihin, soudeltiin järvellä ja juotiinpa yhdet kahvit saaressakin. Svea läksi sitten kaupunkiin, viipyäkseen vielä pari päivää erään vanhan tätinsä luona mutta setä jäi siksi ajaksi maalle.

Parempi olisi ollut, kun setäkin olisi mennyt Svean mukaan! ajatteli
Kaarina sen johdosta, mikä niinä päivinä tapahtui.

Näin se kävi! Isä ja setä menivät metsään, mutta siellä ollessa syntyi heidän kesken väittely puolueasioista, ja seurauksena oli, että kun he tulivat kotiin, eivät he enää vaihtaneet sanaakaan koko päivänä, ja seuraavana aamuna setä läksi, ennenkuin toiset olivat nousseet. Isän sanoista, äänenvivahduksista ja muutamista muista merkeistä pääsi Kaarina täydelleen selville asian menosta, ja hänet valtasi outo, raskas tunne.

Onko todellakin välttämätöntä, että erimielisyys puolueasioissa erottaa veljen veljestä? — Ei, ei se voi olla mahdollista, ajatteli hän, ei tässä voi olla mikään tosi ero kysymyksessä! Kun setä on ollut jonkun ajan poissa, niin hän on tyyntynyt ja on meille taas sama kuin ennenkin, ja isä, hän varmaan tyyntyy pikemminkin. Ei voi olla mahdollista, että heidän välillään olisi tapahtunut mitään oikeata särkymistä! He ovat molemmat kiivastuneet, kuten usein ennenkin. Kyllä se laine laskee, kun tuuli tyyntyy!

Näin järki sanoi, ja Kaarina uskoi, että järki oli oikeassa, ja hän tunsi kuinka paino rinnassa keveni.

Vielä hän kuitenkin olisi tahtonut tietää miten ja mistä syystä erimielisyys kasvoi niin suureksi, mutta hän ei saanut rohkeutta sen kysymyksen tekemiseen.

Eräs asia oli kumminkin Kaarinasta selvä, se nimittäin, että Svea ei voinut olla aiheen antajana isän ja sedän väliseen erimielisyyteen.

Kaarina näki hänet taas edessään, kun hän seisoi laivassa hyvästellen heitä kaikkia, tuulen heilutellessa hänen punaruskeita kiharoitaan, jotka tunkivat esiin pienen matkalakin alta. Hänen kasvoissaan silloin kuvastui niin paljon sydämellistä lämpöä heitä kohtaan, että oli vallan mahdotonta ajatella hänen tuomitsevan heitä mielipiteitten eroavaisuuden tähden. Ja viimeinen katse, jonka hän, pitkien silmäripsien takaa, loi jäähyväisiksi sedälle, katse joka uhkui rakkautta ja lempeyttä, sekin Kaarinan mielestä todisti, että Svea oli syytön veljesten erimielisyyteen.

* * * * *

He olivat nyt viidennellä luokalla ja toverikunnan johtajina.

Tämä oli toverikunnan kokouksista kolmas syksyn kuluessa. Tytöt kokoontuivat vähitellen. Johtajatar tuli, emännät valkeissa esiliinoissaan ottivat hänet vastaan ja saattoivat salin perällä olevan pöydän ääreen, joka aina oli opettajia varten varattu. Vielä tuli kaksi miesopettajaa, neiti Kulmala ja rouva Heiniö, voimistelunopettaja. Kun näytti siltä, ett'ei enää toisia opettajia saapuisi, päätettiin alottaa ohjelma. Suurin osa tytöistä oli tähän saakka seisonut eteisessä, nyt ne tulivat sisälle pitkänä yksitoikkoisena jonona ja istuutuivat toisten pöytien ympärille asetetuille tuolille.

Kahden neljäsluokkalaisen nelikätinen soitto muodosti ensimäisen ohjelman numeron. Sitten seurasi Taimin esitelmä urheilusta, pääasiassa voimistelusta. Esitelmän jälkeen alkoi väliaika, jolloin emännät tarjosivat opettajille teetä. Tytöt istuivat pienissä ryhmissä jutellen. Kaarina, Eini ja Taimi istuivat vierekkäin. He keskustelivat joulujuhlan viettämisestä.

"Meidän pitäisi kohta pitää kokous, jossa valittaisiin toimikunta juhlaa varten, muuten emme saa mitään valmista!" sanoi Taimi.

Se oli toistenkin mielestä hyvä ehdotus, ja päätettiin, että ensi lauantai olisi sopiva kokousaika. Kaikkien pitäisi siksi miettiä ehdokkaita toimikuntaan ja ehdotuksia ohjelmanumeroiksi.

Heidän huomaamattaan oli neiti Kulmala lähestynyt. Hänen kookas vartalonsa kohosi äkkiä heidän edessään ja pulleitten poskien yläpuolelta hänen viekkaannäköiset pienet, vaaleanväriset silmänsä säihkyivät, kun hän pidellen kömpelöissä sormissaan teekuppiaan istahti heidän vieressään sattumalta tyhjänä olevalle tuolille ja sanoi:

"Te taisitte keskustella joulujuhlasta! Joko olette päättäneet, mitä hankitte ohjelmaksi?"

"Me vasta päätimme pitää kokouksen, jossa asiasta keskustellaan", vastasi Taimi ja heitti päänsä taaksepäin tuolla hänelle ominaisella uhmailevalla tavallaan, joka aina loukkasi Kaarinaa.

"Milloin te pidätte kokouksen?" kysyi neiti Kulmala.

"Ei se vielä ole oikein päätetty!" vastasi Kaarina nopeasti. Hän tiesi puhuvansa vastoin parempaa tietoansa, mutta hän ei millään muotoa olisi suonut, että neiti Kulmala saisi tietää asiasta, sillä jos hän olisi tietänyt, olisi hän saattanut kutsumattakin, aivan kuin sattumalta, tulla kokoukseen. Tämä ei saisi tapahtua!

Toiset tulivat näistä sanoista vähintäin yhtä noloiksi kuin Kaarina itse, ja kaikki istuivat vähän aikaa vaiti, katsellen alas käsitöihinsä. Neiti Kulmala sillä välin joi teetään.

"Onko joku teistä ollut teatterissa tänä syksynä?" kysyi neiti Kulmala vihdoin.

"En minä ole viitsinyt mennä, kun siihen aina on johtajattarelta lupa pyydettävä!" vastasi Taimi, aivan tahallaan kiusaa tehdäkseen. Hän tiesi, että neiti Kulmala oli teatterin suhteen aivan toista mieltä kuin johtajatar. Hän suorastaan ihaili teatteria ja jumaloi näyttelijöitä. Taimin sanojen johdosta tuli hänen kykynsä jatkaa keskustelua kovalle koetukselle. Neiti Kulmala näyttikin huomanneen Taimin tarkoituksen ja kääntyi vastauksen saatuaan hänestä pois ja sanoi Kaarinan puoleen kääntyen:

"Minä näin toissa-iltana sinun vanhempasi teatterissa. Sinun äitisi on harvinainen ihminen, jokapaikassa hän ennättää olla ja uhrata työtä ja voimia kanssaihmistensä hyväksi. Ja isäsi sitten, ei ole sitä hyvää yritystä tässä kaupungissa, jossa hän ei olisi mukana! — Mutta sanoppa minulle, onko äitisi ollut sairas, hän oli minusta niin väsyneen näköinen?"

Kaarina rupesi miettimään. "Pari viikkoa sitten hän makasi vuoteessa muutamia päiviä, ei hän muuten tietääkseni ole ollut sairas!" vastasi hän, samassa kun harmi kyti hänessä, sillä hän oli sattumalta saanut vihiä siitä, että neiti Kulmala eräissä asioissa oli kannattanut juonia hänen äitiään vastaan.

Samassa kuului emännän ääni: "Tytöt tulkoot viidenteen luokkaan teetä juomaan!"

Helpotettuina nousivat tytöt ylös ja hyökkäsivät luokkahuoneeseen, jossa pulpetit olivat sysätyt syrjään ja höyryävät teekupit asetetut korokkeeltaan alas nostetulle opettajanpöydälle.

"Kaarina!" sanoi Eini varottavalla äänellä, "sinähän valehtelit neiti
Kulmalalle! Kuinka sinä uskalsit?"

Ennenkuin Kaarina ehti vastata tuli Taimi väliin sanoen:

"Se oli aivan oikein, mitä se asia häntä koski?"

"Täytynee meidän kumminkin pyytää häntä opettamaan meitä, jos me aijomme jotain kuvaelmaa tai sen tapaista esittää", virkkoi Eini.

"Niinhän ne ovat aina ennen tehneet, ja tietysti siitä syystä, että he eivät ole uskaltaneet häntä vastustaa, kun hän on siihen väkisin tuppautunut. Mutta uskokaa pois, me emme pyydä häntä." Kaarina veti toiset syrjään ja kuiskasi: "Me pyydämme rouva Heiniötä!"

"Ihanko totta!" huusi Eini, hypähtäen pystyyn ja taputtaen käsiään.

"Hst, hiljaa! Elä huuda! Sinä voit pilata koko asian!" jatkoi Kaarina. "Enhän minä tiedä mitä muut sanovat, mutta minä aijon sitä ehdottaa kokouksessa. Hyväksykööt tahi hyljätkööt sen ehdotuksen sitten, miten tahtovat!"

"Minä kannatan sitä!" yhtyi Taimi.

"Ja minä myös, ja oikein sydämen pohjasta! Voi, voi kuinka tulee hauskaa!"

Näin sanoessaan Eini näytti siltä kuin hän ei olisi tahtonut pysyä aisoissaan, sillä rouva Heiniö, voimistelunopettaja, oli Einin ihanne yhä vieläkin ensi luokalta alkaen.

"Mutta päästäksemme niin pitkälle on meidän kaikin mokomin pidettävä kokouspäivä salassa. Ymmärrättehän miksi! Ei puhuta siitä mitään tänä iltana!"

Kaarina meni toisten kanssa teetä juomaan ja sitten taas kuuntelemaan ohjelman jatkoa, sanomalehden lukua, lausuntoa ja kertomusta.

Kaarina ei seurannut sanomalehden lukemista, sillä hän muisti äkäistä vastaustaan neiti Kulmalalle.

Oliko hän valehdellut? Eihän kokouspäivä vielä ollut päätetty ennenkuin kaikki yhdessä siitä olivat keskustelleet; eihän se silti ollut päätetty, vaikka Taimi, Eini ja hän sitä yhdessä olivat suunnitelleet.

Mutta taas omatunto soimasi. Olihan nykyään niin, että tämä heidän sakkinsa oikeastaan jo ennakolta päätti kaikki. Toiset tytöt olivat joko niin välinpitämättömiä tahi omaa mielipidettä vailla, etteivät koko luokan koolla ollessa virkkaneet niin mitään.

Taikka olisiko hänen totuuden vuoksi ollut pitänyt panna alttiiksi koko joulujuhlan onnistaminen ja koko hauskuus sitä hommatessa? Hän osasi ulkoa neiti Kulmalan esittämän ohjelman: lausunto ja satu, joita hän opetti, ja kuvaelma, jonka hän asetti, joko enkeleitä, hengettäriä, tahi luonnottaria harsoissa, joiden värit vain vaihtelivat, mutta kokonaisvaikutus oli aina sama. Pää-asia oli näyttää kauneimpien tyttöjen kasvot, maalattuina vielä kauniimmiksi, bengaalitulen valaistuksessa. Sama vaikutus oli aina ollut Kaarinalla neiti Kulmalan järjestämistä joulujuhlakuvaelmista.

Tämänvuotisessa juhlassa ei tämä tavanmukaisuus enää saanut uudistua.
Pää-asiassa sitä varten oli neiti Kulmala pysytettävä hommasta erossa.

Ja toiseksi! Juhlan hommaamisen tuli tuottaa heille itselleen niin paljon huvia kuin suinkin. Jos nyt oltaisiin laitettu monipuolisempi ohjelma, jossa olisi ollut enemmän puuhaa, niin olisi heidän täytynyt olla alituisissa tekemisissä neiti Kulmalan kanssa. Itse juhla-ilonkin hän olisi häirinnyt alituisella läsnäolollaan esiripun takana valmistuspuuhissa.

Kaikki tämä painoi vaa'assa niin paljon, että Kaarina tunsi rikkomisensa hätävalheen tehdessään aivan mitättömän köykäiseksi.

Pari tyttöä kuiskaili keskenään aivan Kaarinan lähellä. Hän käännähti heihin päin ja kuiskaus taukosi. He olivat ymmärtäneet yskän. Aivan äsken oli tyttöjen kesken ollut puheena se, että muutamat aina kuiskailivat esityksien kestäessä ja Kaarina oli sellaisesta sanonut ankaran paheksumisen. Sentähden ei muuta tarvittu kuin että hän hiukan levottomasti liikahti, niin he ymmärsivät mitä hän tarkoitti.

Totta puhuen ei tuota sentään maksa vaivaa seurata, ajatteli Kaarina, joka oli ennakolta lukenut läpi "Esikkoon" lähetetyt kirjoitukset. Kumma kuitenkin, ettei kirjoittajilta parempaa syntynyt!

Mutta sellaistahan se oli koko tämä toverikunta! Kaarina oli mielessään suunnitellut niin monta keinoa sen elämän kehittämiseksi ja vilkastuttamiseksi. Osaa niistä hän ei itsekään tajunnut niin selvään, että olisi voinut tehdä ne toisille ymmärrettäviksi. Osa otettiin vastaan pilkalla: utukuvia, mahdottomuuksia! Muutamia parannuksia entisen suhteen päätettiin panna toimeen. Niitä oli sanomalehden sisällön huolehtiminen ja jonkun huvittavan ohjelmanumeron hankkiminen joka illaksi. Sanomalehden parantaminen kävi vaikeammaksi kuin voitiin arvata, ja huvittavien numerojen hommaamisessa tuli Kaarinan aina olla mukana, muutoin ei niistä mitään tullut. Ei kenelläkään ollut niinkään paljoa kekseliäisyyttä siinä suhteessa kuin hänellä. Mutta vaikeata tulisi hänen ajan pitkään olla ainoana varsinaisena "keksijänä", sen hän hyvin älysi.

Mieli pyrki masentumaan, kun hän ajatteli pettymyksiään toverikunnan elämän suhteen. Miten sitten käynee joulujuhlan, jonka suunnittelu nyt oli edessä? Tulisikohan johtajatar suostumaan näytelmäkappaleen esittämiseen? Antaisiko hän tanssia ohjelman loputtua? Vai täytyisikö tämän heidän luokkansa laatiman juhlankin valautua vanhaan jo ikävästyttäväksi joutuneeseen kaavaan?

Lopulta kaikki kumminkin onnistui hyvin. Neiti Kulmala ei ollut päässyt osalliseksi joulujuhlan valmistukseen. Tytöt olivat yksin suunnitelleet kaikki valmiiksi ja rouva Heiniö kutsuttiin näytelmäkappaletta ohjaamaan. Johtajatar oli heti suostunut näytelmäkappaleeseen, olipa hän illalla, kun ohjelman loputtua pyydettiin tanssia, kaikkein ihmeeksi siihenkin hymyillen suostunut. Eikä heidän koulussaan koskaan oltu vietetty näin hauskaa joulujuhlaa, se oli yleinen arvostelu.

Kaarina oli tyytyväisin kaikista, sillä hän tiesi kuinka suuri osa hänen rohkealla päättäväisyydellään oli juhlan onnistumiseen.

Tämän jälkeen lujittui se johtajan-asema, jonka Kaarina oli saavuttanut luokkansa ja toverikunnan keskuudessa. Ei ainoatakaan yhteistä yritystä ollut, jossa hänen mielipiteillään ei olisi ollut ratkaisevaa merkitystä. Tekikö tämä hänet itserakkaaksi? Itse hän ei sitä uskonut. Varmaa oli kumminkin, että hän tunsi jonkunlaista tyydytystä sen johdosta, että näki olevansa huomattavassa asemassa.

Vielä enemmän kuin tämä, tyydytti Kaarinaa se muutos, joka oli tapahtunut neiti Kulmalan ja hänen keskinäisissä väleissä. Neiti Kulmala oli tällaisissa asioissa ominaisella tarkkanäköisyydellään päässyt perille siitä, että Kaarina oli ollut hänen syrjäyttäneistään tarkoittavissa juonissa osallisina olevista ensimäisiä, ja sen jälkeen hänen käytöksensä Kaarinaa kohtaan muuttui kylmän jäykäksi. Näin ollen oli Kaarinankin helpompi osoittaa sitä kylmyyttä, jota hän tunsi. Eikä heidän kesken sen jälkeen vaihdettu muita sanoja, kuin mitä oli välttämätöntä opetuksen yhteydessä.

* * * * *

Niin oli taasen lukukausi kulunut ja joululoma alkoi tuhansine juhlanvalmistuspuuhineen. Sitten seurasi jouluaatto iloisine yllätyksineen ja vihdoin pitkät pyhät, jotka Kaarina käytti joululahjaksi saamiensa kertomuskirjojen lukemiseen. Pyhien välillä oli hiljaiset, yksitoikkoiset arkipäivät, jolloin oli esillä pienemmät vaatteiden korjaustyöt.

Varmaankin olisi joululupa kulunut samalla tavalla loppuun asti, ilman mitään merkittävämpää tapausta, jollei eräänä päivänä olisi postissa saapunut kutsukortti Svean ja sedän vihkiäisiin. Se oli ruotsinkielinen ja Svean vanhempien allekirjoittama.

Lähtönsä jälkeen setä ei ollut kirjoittanut ainoatakaan kirjettä, ja häihin kutsu tuli heille kaikille suurena yllätyksenä. Vanhemmat nähtävästi odottivat, että setä heille vielä kirjoittaisi, erityisesti vaatiakseen heitä tulemaan häihinsä. Mitään muuta selitystä he eivät olisi toivoneet. Mutta kirjettä ei tullut ja hääpäivä läheni.

Kaarina, joka jo oli mielessään kuvitellut kuinka hauskaa olisi ollut päästä mukaan häihin, alkoi vähitellen aavistaa, ettei häämatkasta tulisi mitään, ei edes vanhempien, vielä vähemmän hänen puoleltaan.

Vihdoin isä sanoi sen suoraan:

"Tuollainen virallinen kutsu vain on lähetetty minulle, hänen ainoalle veljelleen. Se on mielenosotus, jos mikään. Jos me menisimme häihin, niin me osottaisimme, ettemme vähääkään osaa panna itsellemme arvoa." Isä sanoi tämän vakavasti, mutta tyynesti eräänä iltana, kun hän, äiti ja Kaarina istuivat illallispöydässä.

Se oli siis päätetty. Isä oli näyttänyt tyyneltä tätä sanoessaan, mutta Kaarina aavisti, että hänen sisässään oli toista. Kuinka olisi voinut toisin olla!

Hän, Kaarinakin, huomasi kuinka luonnonvastaista oli, että veljekset eriävien mielipiteitten ja katsantokantojen tähden irroittivat ne siteet, jotka heidät syntymästään yhdistivät, veljeyden siteet. Jos toinen heistä olisi ollut kunnoton, petollinen ja halpamainen luonne, olisi se vielä ollut käsitettävissä! Jos heillä olisi ajatuksissaan ja mielipiteissään ollut eroavaisuuksia siihen määrään, että kaikki se mikä toisesta oli hyvää, oli toiselle pahaa, jos sanalla sanoen he omistaisivat kokonaan vastakkaisen maailmankatsomuksen, silloin toisen läheisyys olisi voinut tuntua toisesta ahdistavalta, ja silloinkin olisi voinut käsittää, että jonkunlaista kylmäkiskoisuutta oli heidän välillään.

Ei edes näitä eroavaisuuksia ollut isän ja sedän maailmankatsomuksissa. He olivat molemmat rehellisiä, toimeliaita, tunnollisia miehiä. Uskonnon asioissa heidän mielipiteensä olivat hyvin yhteenkäypiä, sen mukaan kuin Kaarina ymmärsi. Isänmaan asioissa oli heille hänen arvelunsa mukaan yhteistä se, että he olivat taipuvaiset alistamaan yksityisen hyvän yhteisen onnen vaatimusten alle.

Kaarina ei voinut, paitse eroavaa puoluekantaa, huomata heissä muuta eroavaisuutta kuin sen, minkä olivat vaikuttaneet ulkonaisesti erilaiset olosuhteet. Isä oli elänyt verrattain hiljaisissa ja vaatimattomissa oloissa ja noudatti kaikissa tavoissaan suurta yksinkertaisuutta. Setä oli tullut liikkuneeksi vilkkaammissa ja varakkaammassa seurapiireissä. Itse hän oli koonut pienen pääoman ja vähitellen tottunut varakkaan miehen tapoihin.

Mutta tämähän kaikki oli ulkonaista! Olisi ollut järjetöntä luulla, että tämä olisi voinut vaikuttaa veljesten keskinäisiin suhteisiin.

Kaarina ei päässyt asiasta selville ennenkuin hän kuuli isän eräänä päivänä, työpöytänsä ääressä papereitaan selaillessaan, puhuvan itsekseen:

"Se epäluulo, se epäluulo!"

Muuta isä ei sanonut. Kaarina muisti kertomuksen siitä, kuinka vihollinen tahtoi valloittaa kansan, meni ja kylvi siihen epäluulon siementä, kansa joutui eripuraisuuteen ja oli helposti voitettu.

Epäluulo täällä eroitti isän ja sedän toinen toisestaan! Kuka sen oli kylvänyt, se ei Kaarinalle selvinnyt, mutta että se siemen oli ulkoapäin heitetty, siitä hän oli varma.

Oliko Svea sittenkin tähän syypää? Ei, se ajatus ei ollut mahdollinen. Kaarina ei voinut keksiä mitään syytä, minkä vuoksi Svea edes olisi halunnut kylvää eripuraisuutta veljesten kesken. Hänelle, joka kaikesta päättäen oli rikkaassa henkisessä maailmassa kasvanut, jaloluontoinen nainen, olisi tämä ollut aivan mahdotonta.

Pikemmin hän suri tätä olotilaa, mutta ei voinut asioita parantaa. Niin sen täytyi olla!

Mutta jos syy erimielisyyteen ei johtunut Sveasta eikä isästä ja sedästä itsestään, niin mistä se voisi johtua? — — — "Kansalaiskatkismus!" sen sanan oli Kaarina kuullut usein mainittavan. Nyt hän muisti, että se oli mainittu puhuessa sukulaisten ja tuttavien kesken syntyneistä välien rikkoontumisista. Melkein satumaisilta tuntuivat kertomukset näistä, ja Kaarina oli itsekseen arvellut, että mahtoi tällaisissa tapauksissa aina sentään olla jotain loukkautumisen syytäkin. Eivät suinkaan välien rikkoutumiset muutoin olisi olleet mahdolliset! Verrattain kylmäkiskoisesti hän sen vuoksi oli kuullut niistä ja niiden yhteydessä tuosta kummallisesta kirjasta puhuttavan.

Nyt tämän kirjan nimi, huomaamatta mieleen johtuneena, vaikutti häneen kuin valon välkähdys. Kuinka epäluulo oli saatu syntymään, oli hänelle nyt toisarvoinen asia sen rinnalla, mikä siitä johtui: toinen toisensa tuomitseminen konnaksi, roistoksi ja isänmaanpetturiksi.

Mitä isän ja sedän väleihin tuli, niin arveli hän, että jollei setä voinut uskoa isästä pahinta, niin hänessä kumminkin asui salainen epäluulo, että oli jotain halveksittavaa isän toimissa. Ja tämän epäluulon vuoksi eivät heidän välinsä voineet olla entisellään.

Hetkiseksi Kaarina tunsi helpotusta päästyään selville tästä pulmallisesta kysymyksestä.

Mutta, kuinka ollakaan, nousi uusi kysymys: oliko oikein jäädä pois sedän häistä? Isän mielestä se nähtävästi oli parempi. Mutta sittenkin? Entä jos joku toinen heiltä menisi, ett'ei sedän suku jäisi vaille edustajaa tässä tilaisuudessa! Äiti? Taikka hän, Kaarina!

Niin, jos hän menisi: Eihän heillä ollut mitään todellista syytä loukata setää ja Sveaa. Ja toiselta puolen, jos he eivät olleet saaneetkaan sellaista kutsua, kuin olivat toivoneet, eikö olisi ollut parempi, että joku heistä pystyssä päin, kuten ainakin se, jolla on puhdas omatunto, saapuisi häihin, kuin että he kaikki aivan kuin oikeutetusti nolattuina ja nöyryytettyinä jäisivät tulematta?

Häät vietettäisiin Svean vanhempien omistamalla maatilalla lähellä
Helsinkiä.

Mutta sehän sopisi mainiosti! Hän kävisi samalla matkalla Helsingissä tiedustelemassa yhteiskoulun johtajalta vaatimuksia koulun 6:lle luokalle, jonne hän tyttökoulusta päästyään aikoi pyrkiä. Se oli erinomainen ajatus! Heti äidille siitä puhumaan!

Kaarina tiesi, että jos hän alkaisi asiata vielä useammalta puolelta harkita, voisi hän pian ruveta epäilemään ajatustaan. Sentähden ei saanut viivytellä.

Äiti oli taloushommissa keittiössä, kasvot hehkuvan punaisina lämmön ja höyryjen vaikutuksesta, kun Kaarina juoksi hänen luokseen ja pyysi saada puhua hänen kanssaan hyvin tärkeästä asiasta. Äiti vastasi, että hän oli juuri pääsemässä vapaaksi. Kohta sen jälkeen hän tulikin Kaarinan kanssa saliin, jossa Kaarina hänelle kertoi, että häntä halutti niin kovasti lähteä sedän häihin, ja kun hän voisi samalla tiellä käydä Helsingissäkin, niin olisi samalla suuri hyöty hänen matkastaan.

Äiti ei luvannut mitään muuta kuin että hän puhuisi isälle asiasta. Enempää ei Kaarina ollut odottanutkaan. Tämä oli jo hyvä enne! Mutta suuressa jännityksessä pysyi Kaarinan mieli, ensin odottaessa isää kotiin tulevaksi, sitten hänen ja äidin keskustelemisen aikana, joka tapahtui sulettujen ovien takana, ja vihdoin ovien avautuessa, hänen tietäessään päättävän sanan olevan tulossa.

He suostuivat! Uusia ajatusmaailmoja avautui Kaarinan eteen: matkustaminen junalla outoihin seutuihin, tutustuminen uusiin sukulaisiin, häät juhlallisine menoineen, vieraineen, tanssineen!

Kauan ei saanut tässä miettiä. Häät olivat kolmen päivän perästä eikä hänellä ollut edes pukua. Äidin kanssa juostiin kauppapuodeissa, ostettiin ruusunpunainen leninkikangas, Kaarinan ensimäiseksi vaaleaksi puvuksi. Kaarina haki ompelijan, ja puvun valmistamisessa ja koettelemisessa, matkakapineiden kokoamisessa ja järjestämisessä kuluivat päivät, niin että Kaarina oli aivan uupunut iltasilla. Sen enempää hän ei jaksanut, vaikka olisi ennättänytkin mielessään kuvailla tulevia kokemuksiaan, ennenkuin hän istui junassa ja ensin vanhemmat asemasillalla, sitten kotikaupungin viimeiset rakennukset, olivat hävinneet hänen näkyvistään.

Silloin vasta hän oikein tajusi, että hän nyt oli matkustamassa tuntemattomien ihmisten luo ja aivan yksin päälle päätteeksi. Jos hän olisi tälle matkalle lähtenyt toisten pakoittamana eikä omasta vapaasta tahdostaan, niin olisi olo tuntunut aivan luonnolliselta. Hän olisi kulkenut tahi oikeammin antanut junan kulettaa itsensä määräpaikkaansa, ja olisi asiansa toimitettuaan tullut samaa tietä takaisin, vaivaamatta päätään kysymyksillä miksi ja mitä varten hän oli matkansa tehnyt. Aivan toinen oli nyt asian laita. Jollei hän olisi itse pyrkinyt häihin, istuisi hän nyt sievästi kotona. Ehk'ei hän olisi muistanutkaan koko matkaa ja tämä päivä olisi samanlainen kuin kaikki edelliset yksitoikkoiset joululuvan päivät.

Miltähän oikein tuntuisi saapuminen ventovieraaseen kotiin? Mitähän setä sanoisi, kun hän tulisi yksin? Vai hämmästyisikö hän siitäkin, että hän ollenkaan tuli? Tulisikohan Svea iloiseksi hänet nähdessään?

Hänen ei tarvinnut selittää syytä vanhempien poisjäämiseen, hänen vain tarvitsi sanoa, että isä lupasi siitä kirjoittaa sedälle, niinkuin hänet oli käsketty sanomaan. Olihan toki hyvä, että hän sillä pääsi tästä pälkähästä!

Tällaisia ajatuksia ja kysymyksiä risteili päässä ja matka kului hirveän hitaasti Kaarinan mielestä. Hän päätti painaa silmänsä kiinni ja koettaa nukkua, mutta hän oli tottumaton junan epätasaiseen tärinään, sanomattakaan vihellyksiin ja seisahduksiin, niin ettei nukkumisesta tullut mitään. Silloin hän rupesi katselemaan matkatovereitaan ja huomasi häntä vastapäätä istuvan pyylevän emännän tutkivasti tarkastelevan itseään. Sivultapäin oli kalpea äiti kahden pienen levottoman pulloposkipojan keralla. Hänellä oli täysi työ tyydyttää heidän nälkäänsä ja janoansa, jotka näyttivät aivan loppumattomilta. Vielä istui vaunun osastossa muutamia miehiä, jotka lukivat sanomalehtiä.

Näitä hän ei ehtinyt lähemmin tarkastaa, sillä emäntä vastapäätä alkoi häneltä udella kaikenlaista Kaarinan matkasta, minne hän matkusti, kuinka kauvan hän tulisi viipymään, j.n.e. Saatuaan vastaukset kysymyksiinsä rupesi hän kertomaan. Hän oli matkalta tyttärensä ja vävynsä luo. Hänellä oli kaksi poikaakin, mutta he olivat lähteneet Argentinaan perustamaan uutta suomalaista siirtokuntaa. Hän ei koskaan ollut matkustanut niin pitkältä kuin nyt, ja hän pelkäsi kovin, että joutuisi väärään junaan. Tämä junassa matkustaminen oli hänestä niin hermostuttavaa. Kun hän sen oli sanonut, kumartui hän alas ja otti matkalaukustaan pienen pullon ja sokeripalan, jolle hän tiputti pullosta lääkettä. Sitten hän söi sokeripalan ja vaikeni. Vähän ajan kuluttua häntä alkoi haukottaa, hän koetti ottaa niin mukavan asennon kuin suinkin, levitti nenäliinansa kasvoilleen ja näytti nukkuvan.

Haukotteleminen tarttui Kaarinaankin. Ainoastaan pikkupoikien lörpötteleminen ja hihkaileminen esti hänet heti vaipumasta uneen, mutta kun lapsetkin vähitellen tulivat hiljaisemmiksi, nukkui hän makeasti useita asemanvälejä.

Herättyään virkistävästä unestaan hän ei enää vajonnut mietteisiin, katseli vain vuoroin ulos vaununikkunasta, vuoroin seurasi pienten matkatoveriensa hommia ja leikkejä. Siten loppumatka sujui sukkelasti, ja melkein yllätyksenä kuului konduktöörin huuto, kun hän mainitsi sen aseman nimen, jolla Kaarinan tuli nousta vaunusta.

Asemalla oli useita hevosia, ja eräs kyytimies tuli Kaarinalta kysymään, aikoiko hän Svean kotitaloon. Saatuaan myöntävän vastauksen auttoi hän Kaarinaa tavarain kantamisessa ja ennen pitkää istui Kaarina mukavassa reessä nahkasien sisällä.

Puolen tunnin kuluttua oli hän perillä.

Vastaanotto oli erinomaisen ystävällinen, ja Kaarina tunsi koko siellä oloajan, että hän oli erityisen huomaavaisuuden esineenä varsinkin Svean äidin, tuon lempeännäköisen, hienosti käyttäytyvän ja varmaan nuorempana hyvin kauniin naisen puolelta.

Setä hyväili häntä kuin lasta, ja oli hyvin liikutetun näköinen häntä tervehtiessään, mutta sittemmin hän ei joutanut muuta kuin pari kertaa hänen kanssaan muutamia sanoja vaihtamaan.

Kaarina oli päättänyt, että hän tässä oudossa seurassa olisi pää pystyssä ja aivan tahallaan osottaisi, että hän tunsi oman arvonsa, vaikka hän olikin toista maata kuin muut. Kun hän kamarissaan oli pukeutunut ruusunpunaiseen pukuunsa, ja kiinnittänyt punaisen silkkinauhan mustaan tukkaansa, näytti hän peilistä katsoessaan oikein kunnianarvoiselta "daamilta". Hän teki peilin edessä muutamia kumarruksia. Ei tuo hullummalta näytä! arveli hän.

Saliin tultua tuli Svean äiti häntä vastaan, esitti hänet pitkin riviä Antin veljentyttärenä, ja Kaarina sai kymmeniä kertoja uudistaa peilin edessä harjoittamansa kumarruksen, samalla notkistaen polviaan vanhemmille rouville.

Naisten hienot silkkiset puvut herättivät hänen huomiotaan. Hän ei koskaan ollut nähnyt niin monta silkkipukuista naista koolla. Kun hän esittelyn loputtua istuutui lähelle ovea, huomasi hän, että hänen pukunsa oli hyvin yksinkertainen toisten rinnalla. Tämä ei ollut ainoa nolaava huomio. Pitkin iltaa, jota vihkiäisten jälkeen tuntui riittävän loppumattomiin, huomasi hän ettei ollut tämän seurapiirin tapoihin tottunut. Ja hänestä tuntui, että kaikki muutkin sen olivat huomanneet ja pitäneet lystiä hänen, pikku kaupunkilais-tytön kustannuksella. Emännän kohteliaisuus ja huomaavaisuus, joka osottautui huolenpitona siitäkin, että hän saisi ahkerasti tanssia, tuntui hänestä nöyryyttävältä. Kun Svea tahi setä ystävällisesti sivumennen häntä puhuttelivat, tuli häneen vastustamaton tunne siitä, että he sen tekivät enemmän velvollisuudesta, kuin todellisesta halusta. Hänen täytyi koota kaikki voimansa jaksaakseen olla seurassa loppuun asti. Kun sitten kaikki oli lopussa, ja setä ja Svea, joiden oli määrä matkustaa varhain seuraavana aamuna, olivat hänelle jäähyväisiä heittäneet, sanoi hänkin niin kiireesti kuin taisi hyvää yötä Svean vanhemmille ja kiiruhti kamariinsa.

Tällaistako se nyt olikin! Tätä vartenko hän oli tullut, jotta kaikki saisivat nähdä minkälaisia tallukoita sedän sukulaiset olivat! Onneton päähänpisto, joka oli tämän matkan aiheuttanut!

Hän riisuutui kiivaasti, kömpi vuoteeseen ja väänsi sähkölampun sammuksiin. Mutta kesti kauan ennenkuin uni tuli. Kuva toisensa jälkeen tämän iltaisia näkemiään väikkyi hänen mielessään:

Ensin itse vihkiäiset, jolloin hän ei nähnyt ketään muuta kuin sedän ja Svean, joka oli niin kaunis valkeassa puvussaan ja laajassa, kevyessä hunnussaan, ettei hänen kuvansa koskaan voisi Kaarinan mielestä häipyä. Hän tuli liikutetuksi aina kyyneliin saakka, itsekään tietämättä miksi. Yhtäkkiä hän säpsähti, sillä huomaamattaan hän oli vetänyt esiin nenäliinansa ja niistänyt nenänsä. Hänestä tuntui, että se oli kuulunut yli koko salin, jossa muutoin vallitsi täydellinen hiljaisuus. Vieläkin nousi veri päähän, kun hän tätä ajatteli. Se oli ensimäinen tyhmyys.

Sitten vihkiäisten jälkeen tarjottiin viiniä. Siellä oli sekä punaista että valkoista. Hän otti lasin, mutta muisti samassa, että hän oli koulun toverikunnan raittiusseuran jäsen ja asetti lasin ikkunalaudalle. Hän ei oikein tiennyt, tuliko hänen kilistää tahi ei, sillä olisihan hän voinut kilistää, vaikkei juonutkaan. Vihdoin hän päätti jättää lasin ja mennä sitä ilman morsiusparia onnittelemaan. Ensin Svean äidille, sitten muutamalle muulle vanhalle rouvalle ja vihdoin Svealle itselleen täytyi hänen selittää syy, miksi hänellä ei viinilasia ollut. Ja kun onnitteleminen oli loppuun suoritettu ja vieraat joivat ja kilistelivät keskenään, tuli Svean serkku, tuommoinen koukkuviiksinen keikarimainen nuorimies, häneltä kysymään: luuliko hän, että hänestä tulisi juomari, jos hän tämän ainoan lasin joisi setänsä kunniaksi? Kaarinaa harmitti, mutta hän ei saanut vastatuksi niinkuin olisi tahtonut. Ja tuo nuorimies näytti niin pilkalliselta, kun hän kääntyi pois kilistämään ja leikkiä laskemaan toisten nuorten tyttöjen keralla.

Tanssi ei häntä huvittanut, kun ei hän osannut jutella noiden vierasten herrojen kanssa. Yksi oli juttelevaisempi kuin muut ja hänen kanssaan Kaarina sai jonkun sanan vaihdetuksi. Se oli pitkä, vaaleaverinen, hyvin vilkasilmeinen herra. Mutta ne muut ne aina alkoivat keskustella semmoisista asioista, että Kaarina ei osannut vastata kuin ei tahi jaa. Ja taas häntä hävetti, kun tätä ajatteli.

Ja tytöt sitten. Kuinka ne peilailivat ja kääntelivät ja vääntelivät itseänsä, ja taas kohentelivat kiharoitansa ja puuteroisivat kasvonsa. Ja kaikki kävi heiltä niin tottuneesti, aivan kuin olisi ollut luonnollisin asia maailmassa ajatella pääasiassa ulkomuotoaan. Tämä Kaarinaa tympäsytti. Ja kumminkin hän melkein kadehti heidän taitoansa rupatella ja ilakoida herrojen kanssa.

Sitten ne osasivat pari tanssia, jotka olivat hänelle tuiki outoja. Ja mikä pahempi, kerran hän vastaanotti kutsun tanssiin ja vasta keskellä lattiaa huomasi, että hän ei sitä osannut. Kyllä mahtoi hullulta näyttää, kun hän kavaljeerineen tanssi epätahtia koko kierroksen loppuun. Herra kumarsi ja hän häpesi.

Hänessä asui kapinan henki häntä itseään vastaan, sillä itse hän oli syypää koko matkaansa.

Vanhemmat olivat luulleet, että hänellä olisi ollut siitä huvia! — Ja olihan hän itsekin sitä toivonut!

Huomenna tähän aikaan hän onneksi olisi jo kaukana täältä, matkalla
Helsingistä kotiinpäin!

III

Melua, kolinaa ja jyskettä, savua ja katkua, kellojen kilinää ja torvien toitotuksia! Aivan olivat korvat mennä lumpeen.

Kun Kaarina käveli kadulla täytyi hänen huutaa, jotta vierustoveri eroittaisi hänen puheensa. Vastaantulijoita hän siinä hiukan häpesi, mutta mikäs auttoi.

Kyllähän kotikaupungin kaduilla joskus oli hälinää, mutta ainoastaan määrätyillä paikoilla, missä kadut olivat kivitetyt, ja ainoastaan pahimman liikkeen aikana aamupäivällä. Mutta täällä, oli aamu tai ilta, aina näytti sitä riittävän. Ja kadun yli astuessa tuli vilkaista oikealle, vasemmalle, eteen ja taaksepäin, ettei vain joutuisi pyörien alle. Varsinkin nuo leveäpyöräiset automobiilit olivat kuin hirvittäviä petoja, ja raitiovaunutkin, vaikka ne kulkivat määrätyillä radoillaan, herättivät hänessä pelon tunteita.

Kaarina ei voinut olla ihmettelemättä sitä, että kulkijat yleensä liikkuivat niin levollisesti, kuin ei pelon aihetta olisi ollut likimaillakaan, ja kumminkin, jos jalka olisi luiskahtanut kadun yli mennessä, niin kuoleman vaara olisi ollut edessä sillä samalla hetkellä!

Kaarina oli matkalla koulusta kotiin. Seuraavassa kadunkulmassa hänen ja toverinsa tiet erosivat ja hän jatkoi yksin matkaansa. Hänen mielessään pyöri ajatuksia, mutta katuhälinän vuoksi hän ei voinut niitä itselleen selvitellä. Vasta kun hän tuli asuntoonsa ja pieneen huoneeseen, jossa hänellä oli naisylioppilas asuintoverina, sai hän aikaa rauhassa miettiä tänä päivänä saamiaan kokemuksia.

Hän oli vasta muutamia päiviä ollut koulussa tutkinnon jälkeen, jonka hän kutakuinkin oli suorittanut. Uusien opettajien tapa kysellä ja kuulustella tuntui hänestä vielä oudolta ja monessa suhteessa tuntui koulunkäynti toisenlaiselta, kuin ennen. Siellä tyttökoulussa hän oli vähitellen saavuttanut varman aseman opettajiin nähden. Opettajiin oli aikaa myöten juurtunut käsitys, että hän oli ahkera ja osasi läksynsä, ja ollakseen rehellinen, täytyi hänen tunnustaa, että hän oli joskus käyttänyt väärin saavuttamaansa luottamusta.

Hänelle sattui joskus, ettei hän ollutkaan aivan varma asiastaan, taikka sattui niin, että hänen ajatuksensa kesken kaikkea lähtivät kulkemaan omia teitään, ja kysymyksen kaikuessa hän ei saanut niitä heti kootuksi ollakseen valmis oikein vastaamaan, mutta hän viittasi kumminkin. Omituista kyllä, hän ei kertaakaan joutunut kiinni, mutta hän tunsi kumminkin salaista häpeää, muistellessaan näitä tapauksia.

Kun hän nyt huomasi olevansa uutena tulokkaana, usein toisenlaisten vastauksien antamiseen tottuneena, opettajien tarkan silmälläpidon alaisena, niin hänen täytyi lukea läksynsä huolellisemmin kuin ennen ja aina olla valpas vastaamaan.

Uusien toverien joukossa monet olivat iloisempia ja vilkkaampia ja jutteluissaan terävämpiä, ja monessa suhteessa he tuntuivat kehittyneemmillä, kuin entisistä tovereista hauskimmat ja viisaimmat. Kouluelämä täällä olisi häntä tyydyttänyt monta vertaa enemmän kuin ennen, jollei paria seikkaa olisi ollut, jotka tuntuivat hänestä vierailta ja vastenmielisiltä.

Seurustelu poikien ja tyttöjen kesken oli yleensä täysin toverillista, "meidän pojat" eivät olleet "kavaljeereja" tyttöjen silmissä ja "meidän tytöt" olivat poikien mielestä jotain muuta kuin tavalliset tytöt. Olivatko ne huonompia tai parempia, se oli sivuseikka, pääasia vain, että turhanmoinen keikaileminen heidän edessään ei tullut kysymykseen.

Tämä vaikutti Kaarinaan omituisen vapauttavasta Hän oli tyttökouluaikanaan tuntenut jonkunlaista puutetta toverielämässä, samoinkuin seurustelussa poikien kanssa. Hän ei silloin kyennyt itselleen selvittämään, mitä hän oikein kaipaisi, mutta nyt hän luuli huomanneensa, että molemmissa oli yksipuolisuutta, joka yhteiskoululaisten kesken oli suurimmaksi osaksi poispyyhittyä. Tässä ympäristössä esiintyi sen tähden kahta räikeämpänä se tapa, jolla muutamat yläluokkien pojat ja eräät alemmilla luokilla olevat sievät ja keimailevat tytöt seurustelivat keskenään. Kaarina sattui kerran kuulemaan heidän keskeisiä juttelujaan ja hän hämmästyi sanomattomasti. Hän ei koskaan ollut voinut mielessään kuvitella, että nuorten keskustelut olisivat voineet pukeutua sellaisiin muotoihin.

Mitä he puhuivat oli sivuseikka, eikä niillä sanoilla oikeastaan ollutkaan muuta sisällystä kuin että ne verhosivat koko maailman täynnä alhaisia tunteita ja ajatuksia.

Kaarina ei koskaan ollut voinut käsittää, mistä johtui muutamien opettajien pelko kaikkea sitä vastaan, mitä kutsuttiin rakkaudeksi, vielä vähemmän hän oli käsittänyt niitä yhdenikäisiä tyttötovereita, jotka tunsivat suoranaista vastenmielisyyttä kaikkia poikia kohtaan. Hänen mielestään rakkaushaaveet olivat kuin kukkasia ajatusmaailman nurmikolla, ja hänestä tuntui aivan luonnolliselta, että tytöillä oli ihanteensa, ainoastaan sen vuoksi, että elämä niiden kautta sai kirkkaamman loisteen ja jokapäiväiset työt niiden kautta kadottivat raskaan vaikutuksensa. Hän tosin ei vielä ollut omaa ihannettaan löytänyt, mutta hän odotti sen saapuvaksi ja tämä toivokin jo mieltä virkisti.

Mutta niiden huomioiden jälkeen, jotka hän nyt teki, hän ei oikein tiennyt mitä ajatella. Tuntui aivan kuin hänen silmiensä edessä olisi vedetty alas verho, ja sen takaa näkyi sellainen puoli elämästä, jonka hän kyllä oli aavistanut olevaksi, mutta jonka hän luuli olevan jossain kaukana piilopaikoissa. Nyt hän aavisti sen osaksi asuvan hänen edessään, hänen lähimmässä ympäristössään, ja hän tunsi, että se puoli oli voimakas osa elämästä, niin voimakas, että hän joutui aivan ymmälle kuvitellessaan mitä se oikein oli ja mihin se voi johtaa. Hän tunsi itsensä voimattomaksi ja valmistautumattomaksi sitä vastaan. Ja sitä hänen kumminkin olisi pitänyt tehdä, tunsi hän.

Toinen tuskallisesti vaikuttava huomio oli se, että suuri osa tovereista laiskuutensa ja laimean lukuharrastuksensa johdosta oli oppinut turvautumaan lunttailemiseen jos jossain muodossa. Ei yksikään tovereista näyttänyt sitä kummastelevan, vielä vähemmin paheksivan. Kaikilla se oli tiedossa, mutta siitä huolimatta kaikki opettajien edessä esiintyivät niin rehellisen näköisinä, aivan kuin heillä ei koskaan olisi ollut mitään vilppiä mielessä.

Kaarina oli heti ensi päivänä päättänyt puhua siitä tovereille. Hän ei voinut uskoa muuta kuin että heidän täytyisi hävetä tätä asiata, kun hän vieraampana tulisi siitä muistuttamaan.

"Toisena päivänä hän sen tekisi!" ajatteli hän koulusta kotiin lähtiessään.

Kun tuli seuraava päivä, tunsi hän itsensä sitä vastoin epävarmemmaksi. Mitähän he hänestä ajattelisivat? — Oliko hän sitten niin täydellinen, että hän olisi oikeutettu heitä moittimaan ja tuomitsemaan? —

Sanomatta se vieläkin jäi.

Mutta tänä aamuna hän oli lujasti päättynyt sen tehdä, käyköön sitten miten hyvänsä, tapahtukoon mitä tahansa. Ja hän sanoi sen. Heti ensimäiselle välitunnille päästessä hän nousi ylös, ennenkuin yksikään tovereista oli ehtinyt luokasta poistua.

Hän ei oikein tarkkaan enää muistanut mitä hän sanoi. Hän oli ensin koettanut olla tyyni, mutta kohta hän sittenkin puhui kiivaasti. Hän oli tuntenut kuinka veri nousi päähän. Hän oli kiihtynyt kiihtymistään ja vihdoin olivat kyyneleet tunkeneet esille.

Ei kukaan ollut sanonut mitään, hän oli seisonut pulpettinsa edessä, tohtimatta kohottaa katsettaan sen kannesta. Kun hän oli sanottavansa sanonut ja katseli eteensä, huomasi hän hämmästyksekseen, että suurin osa luokasta oli hiipinyt ulos, ainoastaan muutamia tyttöjä seisoi hänen edessään ja yksi heistä tuli hänen luokseen, otti häntä kädestä ja sanoi:

"Hyvä se oli, mitä puhuit, mutta pelkään, ettei siitä ole paljonkaan apua." Sitten hänkin poistui toisten kanssa, mutta Kaarinalla oli olevinaan tekemistä pulpettinsa järjestämisessä ja hän läksi ulos luokasta vasta sitten kun hän arvasi, että muut olivat eteisestäkin poistuneet. Häntä sekä hävetti, että harmitti. Hän tiesi olevansa oikeassa, mutta hän oli sittenkin nöyryytetty.

Välttääkseen omia luokkalaisiaan ryhtyi hän välitunnilla jutteluun ensiluokkalaisten kanssa, yhtyi vihdoin heidän palloleikkiinsä ja astui tunnin alkaessa viimeisenä kaikista takaisin luokkahuoneeseen.

Kun hän koulupäivän päätyttyä raskain mielin astui koulutietä kotiinpäin, kuuli hän jonkun takanaan sanovan nimensä. Siinä tuli Martta, eräs kahdeksasluokkalainen. Hän oli Kaarinan mielestä niin rehellisen näköinen tyttö, että hänen oli verrattain helppo rohkaista mieltään ja hänelle kertoa tämänaamuinen tapahtuma. Ilokseen hän huomasikin, että Martta hänet täydellisesti ymmärsi. Hänkin oli koettanut omalla luokallaan vaikuttaa samaan suuntaan. Hänelle oli sanottu, että oli mahdotonta nykyaikoina tulla toimeen aivan ilman lunttaamista, läksyt olivat muka liian pitkät, ne ja ne vanhemmatkin ihmiset olivat monta kertaa sitä valitelleet, ja surkutelleet sitä työtaakkaa, mikä nykyään on koululaisten hennoilla hartioilla. Aivan ilman vaikutusta tovereihin hän ei kuitenkaan uskonut olevan, että asiasta heille huomautti. Hänen luokallaan oli kuitenkin muutamia, jotka tästä pahasta tavasta olivat kokonaan luopuneet.

Martan puhelu saattoi Kaarinan mielen keveämmäksi, mutta nyt taas, kun hän istui kotona, painoivat ajatukset häntä raskaasti ja elämä tuntui hänestä kummalliselta ja käsittämättömältä.

Palvelustyttö tuli kutsumaan hänet päivällisille. Siellä he olivatkin jo kaikki muut koolla; ylioppilaat, polyteknikkolainen, jatko-opistolaiset ja pikkupojat. Pöydän päässä seisoi emäntä, pyöreänä ja hymyilevänä, pitsimyssy parhaimmassa asennossaan, antaen Kaarinan sisääntullessa nuorelle joukolle viittauksen istuutumisen merkiksi.

Kaikki kävivät pöytään, ainoastaan polyteknikkolainen seisoi vielä pystyssä. Hän katseli vastapäätä olevan ikkunan läpi ulos kadulle ja ivallinen hymy liikkui hänen huvilla huulillaan.

"Tuossa maisteri Heikkilä taasen astuu neiti Alhon kanssa. Aina ne kaksi ovatkin yhdessä. Aina he hommaavat ja häärivät, luulevat muka maailmaa parantavansa, mutta eipä siitä juuri jälkeä näy!" sanoi hän pilkallisesti naurahtaen. Sitten hänkin kävi pöytään.

"Ovatkohan he kihloissa?" kysyi yksi jatko-opistolaisista.

"Semmoinen vanhapiika! Johan hän sopisi maisteri Heikkilän äidiksi!" vastasi toinen.

"Mitä varten he sitten aina yhdessä kävelevät?" kysyi yksi pikkupojista uteliaasti.

Polyteknikkolainen ei pannut huomiota näihin kysymyksiin, vaan jatkoi:

"Raittiutta he saarnaavat ja sitä ikuista kristillistä siveellisyyttä ja kuka ties mitä kaikkia jaloja ja ihanteellisia aatteita. Kaikkea sitä mitä ihmiset yleensä pitävät taiteellisena, he arvostelevat oman ankaran mittapuunsa mukaan. Ei heidän silmissään saa armoa muut kuin heidän kaltaisensa suunpieksijät ja maailmanparantajat!"

Nais-ylioppilas, Kaarinan huonetoveri, tarttui nyt puheisiin:

"Minä luulen että he kumminkin tarkoittavat kaikkein parasta!" sanoi hän hiukan arastellen.

"Mutta mitä varten tehdä itsensä naurettavaksi ihmisten silmissä? Katupojatkin osottavat heitä sormella ja sanovat: tuossa se raittiuspari taas marssii!" sanoi polyteknikkolainen halveksivasti. Hän jatkoi sitten:

"Neiti Alhon nuorempi sisar on nyt vielä aivan tavallinen ihminen.
Mutta jahka hän tulee vanhemmaksi, niin saattepa nähdä, että hän on
aivan samanlainen inhottava olento kuin tämäkin Heikkilän toveri.
Varokaa vain, pikkupojat, ettei joku teistä joudu hänen ansoihinsa!"

Useat nauroivat ja pikkupojat katsoivat hämmästyneinä toisiaan.

Emäntä punastui ja ryhtyi puolustamaan neiti Alhoa. Hän oli kuullut kerrottavan, että tämä oli erittäin avulias köyhille, ja usea työmiesperhe, joka ennen, perheenisän juoppouden tähden, näki nälkää, oli kurjuudesta pelastunut sen kautta, että mies, neiti Alhon avulla, oli tullut raittiiksi.

Polyteknikkolainen ei enää puuttunut puheisiin, ja keskustelu siirtyi tuleviin konsertteihin ja teatteriin, sekä siitä sitten taas henkilökohtaisiin arvosteluihin, kosketellen huomatumpia heidän tuttavapiirinsä jäseniä.

Tämänsuuntaisia olivat heidän keskustelunsa ruokapöydässä miltei säännöllisesti. Kun nuoret kiihtyivät aiheettomaan moittimiseen ja ivailemiseen, niin emäntä koetti sitä jonkinverran hillitä, mutta muuten sai juttelu kulkea omaa latuansa. Ei koskaan löydetty, tuskinpa haettiinkaan mitään yhteistä ainetta, joka voisi kaikkia innostaa, ei edes tyyneesti harkittua keskustelua opintojen alalta, jossa kuitenkin ainakin joillakuilla olisi ollut yhteistä pohjaa. Toinen pikkupojista oli ainoa, joka mitä suurimmalla innostuksella joskus puhui luonnontieteellisistä retkeilyistään ihailemansa nuoren opettajan seurassa.

Tällä kertaa Kaarina tunsi tavallista selvemmin, että hän oli vieras tässä piirissä. Kun toiset pöydästä noustua vielä jäivät ruokasaliin kahvikuppiaan odottelemaan, erosi hän seurasta ja vetäytyi omaan huoneeseensa.

Kuinka toisenlainen olikin se ilmakehä, joka häntä kotona ympäröi! Ei sitä hyvää harrastusta, joka ei saavuttanut vanhempien kannatusta, ja itsensä uhraavat, hiljaisuudessa tahi julkisuudessa toimivat jaloaatteiset henkilöt saivat heiltä aina lämpimintä myötätuntoa osakseen. Jos kenenkään, niin juuri heidän pieniä virheitään ja inhimillisiä puutteellisuuksiaan koetettiin lieventää. Suurimpina ja kunnioitettavimpina heidän silmissään esiintyivät ne henkilöt, jotka osottivat uskallustansa toimia toisin kuin "muut ihmiset", jos heidän omatuntonsa niin vaati.

Toiselta puolen saivat kyllä ankaroita sanoja osakseen, varsinkin isän puolelta, ne jotka hänen ymmärryksensä mukaan itsekkäisissä tarkoituksissa puuhasivat, ne jotka esiintyivät enemmän tai vähemmän valheellisina, eikä suinkaan hän säästänyt niitäkään, jotka raukkamaisina alistuivat "yleisen mielipiteen" vaatimusten kannattajiksi, vaikka heillä oli edellytyksiä toimimaan uskollisina periaatteilleen.

Siellä, kotona, hän hengitti vapaasti, ja usein vanhempien keskusteluja kuultuaan hän tunsi sisällisesti kasvaneensa, oli aivan kuin omituinen voima olisi virrannut hänen suonissaan.

Täällä hän tunsi painostusta ja masennusta. Ehkä se syntyi siitäkin, että hän tunsi ajattelevansa toisin kuin muut, mutta ettei hän saanut ajatuksiaan ilmaisseeksi. Hän tunsi olevansa raukkamainen, sillä hän, joka usein oli tehnyt itselleen pyhiä lupauksia, että hän uhraisi itsensä isänmaalleen ja kansalleen, ei itse asiassa ollut uhrautumisen taidossa, pienimmässäkään, tuskin alkuun päässyt. Ja nyt kun hän kuuli ivapuhetta toisesta, joka todella oli jotain uhrannut ja tehnyt kanssaihmistensä hyväksi, puuttui häneltä rohkeutta nousta puolustamaan vääryyttä kärsivää. Tätä ajatellessaan hänen täytyi hävetä itseänsä.

Kaarina istuutui omalle puolelleen sitä pöytää, joka oli hänen ja huonetoverinsa yhteinen. Hän oli koulusta tultuaan syönyt päivällisen ja kävi nyt lukemaan kirjettä äidiltään.

"Kaarina kulta!

Vihdoinkin tiedän, että kirjeeni pääsee luoksesi sinne Helsinkiin, ja voin siis ruveta kertomaan kuulumisia täällä sen viikon ajalta, jolloin yhteys pääkaupungin kanssa on ollut kaikin puolin katkaistu.

Ennenkuin käyn kirjoittamaan muusta, tahdon sinulle kertoa jotakin, joka on sinulle odottamatonta kuulla. Meidän vanha rakas mummomme on päässyt ijäiseen rauhaan. Hän sairastui lakkoviikon toisena päivänä, ja kun vapauden kellot soivat ja kansa kulki juhlasaatossa laulaen ja soittaen, seisoimme hänen kuolinvuoteensa ääressä todistamassa hänen henkensä muuttoa valon ja vapauden asuntoihin. Kaipauksen kyyneliä me nyt vuodatamme, sillä olihan hän meille kaikille rakas, ja erittäinkin minulle, hänen nuorimmalle tyttärelleen. Mutta voimme samalla iloita siitä, että hän on hyvän päivätyön tehnyt ja jättänyt meille hyvän ja kauniin muiston itsestään ja monta suurta ja hyödyllistä opetusta. Jos sinäkin, tyttöseni, olet minulta hyviä neuvoja saanut, niin muista, että monen monta, ehkä parhaimmat on sinun mummosi ensin minulle antanut. Hän ei ollut lukenut tieteellisiä teoksia, mehän monta kertaa naurahdimme, kun hän meille näytti oppikirjojaan, joita hän lapsena luki, ja kertoi mitä tietoja hän koulussa pääasiallisesti oli saanut. Mutta hän oli lukenut elämän suurta kirjaa ja lukenut sitä niin, että hän oli sen ymmärtänyt, ja hän osasi siitä, minkä hän oli oppinut, jakaa tietoja muillekin, etupäässä lapsilleen. Elämän kirja on niinkuin raamattukin, moni sitä lukee, harva sitä oikein ymmärtää, eikä yksikään ole niin viisas kuin se, joka on ymmärryksellä ja kauan molempia lukenut. Ne kuuluvat yhteen yhtä hyvin kuin laillinen järjestys ja yhteiskuntaelämä. Auttamattomasti yksipuolinen on se, joka tutkii toista, mutta laiminlyö toisen seuraamista avosilmin ja ymmärryksellä.

Sinä et ehkä vielä oikein tätä käsitä, mutta toivon, että vielä tulet sen ymmärtämään.

Nyt lakkoviikolla oli meillä oivallinen tilaisuus nähdä kuinka käy, jos historiallisella pohjalla kehittynyt laillinen järjestys yht'äkkiä sysätään syrjään yhteiskunta-elämästä. En huoli ruveta kertomaan yksityiskohtaisesti tapahtumista täältä, koska niistä on luettavana meidän lehdessämme kaikki mitä tiedämme, ja sieltä saat niistä asioista tiedon. Pää-asia on nyt vain, että kun tämä on ohi, niin kaikki huokaavat helpotuksesta ja iloisemmin kuin ennen askaroivat jokapäiväisissä toimissaan.

Mummon hautajaiset ovat ensi tiistaina. En tahdo kehoittaa sinua tänne tulemaan, koska tiedän, että sinulle on tärkeätä nyt ensimäisellä lukukaudella olla mukana joka tunti. Onhan tämä ulkonainen meno vain, täytyyhän meidän se myöntää, kun järkevästi asiata ajattelemme.

Sinä saat hankkia itsellesi jotain käytännöllistä mustaa vaatetta jokapäiväiseksi leningiksi (hyvä musta leninkisihän sinulla on kunnossa paremmaksi puvuksi). Suruharsoa sinun ei tarvitse hankkia. Kuten tiedät, en minä hyväksy niiden käyttämistä enkä ole itsellenikään sellaista hankkinut.

Sitten vielä yksi asia. Taimi on kovasti sairas. Se viimevuotinen tauti on taas uusiintunut ja muutamat rouvat ovat yhdessä lupautuneet maksamaan hänen matkansa Helsinkiin ja olonsa Diakonissalaitoksella. Niin kohta kun hänelle ilmestyy matkatoveri, joka hänet vie perille saakka, lähtee hän matkaan. Tietysti sinä käyt joskus häntä katsomassa!

Vielä, oletko käynyt Anderssonin ja Molanderin tätien luona? Jos et ole, niin mene ensi pyhänä ainakin toiseen sukulaispaikkaan ja muista sanoa minulta terveiset!

Kirjoita nyt kohta ja kerro tarkoin voinnistasi. Tiedäthän, että sekä isä että minä ajatuksissamme seuraamme sinua ja tahtoisimme kuulla kaikista asioistasi.

Voi hyvin toivoo oma äitisi."

Äiti osasi oikein arvata! Vaikka hän pari viikkoa sitten oli kuullut mummon sairastamisesta, ei hän voinut aavistaa, että tauti olisi kuolemaksi. Hänestä oli tuntunut niin mahdottomalta tuo ajatus, että mummo olisi kuollut. Kummallista se on: vaikka järki sanoikin, että liki kahdeksankymmentä vuotta elänyt ihminen jo on ikänsä lopussa, niin sittenkään Kaarina ei voinut ruveta itselleen kuvailemaan mummon mahdollista kuolemaa. Lapsena hän usein oli ajatellut, että mummo oli heille aivan välttämätön, koska hän heille aina sukkia kutoi. Nyt hän tiesi, että oli niitä olemassa toisiakin sukankutojia. Nyt hänestä tuntui vain, että mummo oli heille välttämätön, koska hän kerran oli olemassa. Kumminkin hän oli poissa. Ei koskaan hän enää saisi auttaa häneltä päällystakkia ja laitella hänelle oikein mukavaa istuinta keinutuoliin. Ei koskaan hän saisi nähdä hänen ystävällisiä kasvojaan, ei hänen ääntänsä kuulla eikä taas saattaa häntä ovelle, kun hän läksi, sauvaansa nojautuen, astumaan kotiinpäin.

Kauan Kaarina istui ja itki muistellessaan mummoa, jolle hän olisi tahtonut olla hyvä ja ystävällinen. Mutta vaikka hän olisi sitä tahtonutkin, niin ei hän saanut sitä tehneeksi niin paljon kuin olisi pitänyt. Omia hommia oli hänellä usein esteenä, kun olisi pitänyt mennä mummon luo, ja kun mummo heillä kävi, niin silloinkin milloin läksyt, milloin muut puuhat estivät häntä mummon luona olemasta. Nyt oli myöhäistä katua!

Sitten hän taasen otti esiin kirjeen ja luki sen uudelleen. Ensimäinen tehtävä oli nyt uuden puvun hankkiminen. Miksi äiti tahtoi, että hänen tuli hankkia musta hame? Olihan mustan puvun käyttäminenkin joutava ulkonainen surun ilmaisutapa! Mutta koska äiti niin tahtoi, niin täytyihän hänen hankkia tuo puku. Kuinkahan hän nyt oikein kysyisi tädiltä neuvoa? Ei hän voinut vaatia tätiä mukaansa kauppoihin, ja mallitilkkujen pyytäminen oli niin vaikeata. Se kai nyt kuitenkin oli tehtävä.

Seuraavina päivinä kuluivat kaikki hänen vapaat hetkensä kankaan valitsemiseen, ompelijan hankkimiseen ja puvun koettelemiseen. Täti antoi hänelle hyviä neuvoja ja kaikki onnistui hyvin.

Heti tästä puuhasta päästyään oli hän päättänyt mennä diakonissalaitokselle Taimia tapaamaan. Oli lauantai-iltapuoli, kun hän läksi astumaan Kaisaniemen puistoa kohti, jatkaakseen sitten matkaansa sen läpi ja pitkin Töölöön lahden yli menevää rautatiepengertä Eläintarhassa sijaitsevalle diakonissalaitokselle.

Liike Helsingin kaduilla oli ollut vilkkaimmillaan. Kaisaniemessä tuli vielä muutamia henkilöitä vastaan, mutta sen jälkeen vain ani harva silloin tällöin. Kun Kaarina saapui diakonissalaitoksen eteen, alkoi jo hämärtää, ja sisään astuessa olivat käytävät jo valaistut. Eräs diakonissa sinivalkeassa puvussaan tuli häneltä kysymään ketä hän haki. Kun Kaarina oli sanonut Taimin nimen, lupasi hän mennä ylihoitajattarelta kysymään millä osastolla Taimi makasi. Siinä istuessaan ja odottaessaan vastausta näki hän useitten diakonissojen kulkevan ohitsensa. Tuolla tuli kaksi sisarta vastakkaisilta tahoilta. Vastaantullessaan he suutelivat toisiansa. "Jumalan rauhaa! Miten sisar nyt on voinut?" — "Herralle kiitos, hyvin!" — "Herran haltuun, sisar!" — "Samoin, sisar!" Taas he suutelivat toisiaan ja erosivat kevein, tuskin kuulumattomin askelin, kuten olivat tulleetkin.

Kohta sen jälkeen tuli Kaarinan luo pitkä, hieman rokonarpinen sisar, joka pyysi hänet tulemaan neiti Taimin luo. Kaarina kulki hänen jäljessänsä ensin pitkin käytävää, sitten toiseen kerrokseen ja taas käytävää pitkin. Vihdoin he saapuivat saliin, jossa oli neljä sänkyä, ja yhdessä niistä makasi Taimi. Hän ei ollut ensinkään sairaan näköinen. Hänen poskensa olivat päinvastoin punakammat kuin ennen, ja kun hän näki Kaarinan, loistivat hänen pienet silmänsä ilosta.

"Äiti kirjoitti, että olet sairas ja että tulisit tänne makaamaan.
Miten sinä nyt jaksat?"

"Minun oikeaa jalkaani, tiedäthän, joka viime talvena oli kipeä, taas alkoi pakottaa. Kyllä minä luulen, että se olisi tullut kotonakin terveeksi, mutta tässä minä yhtäkaikki olen. Kun kirjoitat äidillesi, niin kiitä häntä kaikesta!" Taimi hyrähti itkuun.

Kun Taimi oli tyyntynyt, kysyi Kaarina: "Pakottaako sitä hyvin kovasti?"

"Ei sitä paljon pakota, kun minä saan maata alallani, mutta se ei tahdo sietää liikuttamista. Sitä sähkötetään ja hierotaan joka päivä. Kyllä siitä kohta hyvä tulee!"

"Onko sinulla ikävä maata täällä?"

"Voi, ei ensinkään! Me täällä näitten toisten kanssa aina kujeilemme vain, ja sisaret ovat niin ystävällisiä, että oikein on hauska. Vuoroin joku heistä käy kysymässä vointiani. Se sisar, joka sinut tänne saattoi, on hoitajani. Hän on hyvin hiljainen ja hän usein iltaisin lukee meille."

"Olitko kauankin sairas ennenkuin tulit tänne?"

"Oikeastaan jalka on ollut kipeä yhtä mittaa viime talvesta saakka.
Mutta vasta noin kolme viikkoa sitten sitä alkoi pakottaa."

"Kuka sinua kotona hoiti?"

"Ei kukaan", vastasi Taimi ja jatkoi hätäisesti:

"Onko sinusta hauska käydä yhteiskoulua?"

Kaarina ei enää kysynyt Taimilta mitään, vaan alkoi sen jälkeen kertoa Taimille vaikeuksiaan uuteen kouluun tullessaan. Hän kertoi kuinka oudolta oli ensi aluksi tuntunut, kun luokalla istui sekä tyttöjä että poikia, kuinka useimmat olivat hyvin eteviä, paljoa etevämpiä kuin parhaimmat heidän koulussaan. Heidän luokallaan oli muutamia, joita lukeminen innostutti siihen määrään, että he vapaaehtoisesti kotona lukivat laveampia teoksia ja tiesivät kertoa asioista, joista toisilla ei ollut aavistustakaan. Mutta oli siellä sitten semmoisiakin sekä tyttöjä että poikiakin, jotka vain pakosta koulua kävivät ja jotka olivat keskenään liitossa, niin että kun joku ei osannut, niin toiset olivat aina valmiita auttamaan. He olivat kumminkin niin viisaita, etteivät opettajat mitenkään voineet saada heitä kiinni. Sitten Kaarina kertoi uusista opettajista ja toverikunnan kokouksista, jotka täällä erosivat heidän tyttökoulunaikuisistaan siinä, että ohjelmat olivat monipuolisempia ja että ohjelman loputtua aina pistettiin tanssiksi.

Sitten he keskustelivat entisistä tovereistaan. Eini oli kotona tätinsä luona lepäämässä koulunkäynnin jälkeen. Helli oli kauppakoulussa j.n.e.

Vihdoin sisar tuli huomauttamaan, että sairaitten vastaanottoaika oli lopussa, ja Kaarina heitti hyvästi sekä lupasi niin pian kuin ehtisi tulla takaisin Taimia tervehtimään.

Kotimatkalla ajatteli Kaarina Taimia, jonka hän oikeastaan vasta viime vuonna oli oppinut tuntemaan, vaikka he koko kouluajan olivat olleet samalla luokalla. Kerran alaluokalla ollessaan oli hän käynyt Taimin kodissa, tämän syntymäpäivillä. Hänen vanhempansa omistivat silloin vanhahkon, mutta kumminkin verrattain isoilla huoneilla varustetun talon laitakaupungin puolella. Kodissa oli jonkun verran kulunutta, se mikä oli näkyvissä, mutta ei mikään kuitenkaan osottanut erityistä köyhyyttä. Heille, Taimin tovereille, oli tarjottu kahvia ja hedelmiä, ja kaikenlaisissa leikeissä oli ilta kulunut hupaisesti.

Sittemmin oli Taimi sulkeutunut yhä enemmän itseensä; ei hän käynyt kenenkään toverin luona eikä kukaan käynyt hänen kodissaan. Toiset toverit kertoivat, että hänen vanhempansa molemmat joivat, ja sitten sai Kaarina kuulla, että Taimin äiti oli kuollut ja heidän talonsa myyty. Kerran hän tuli kysyneeksi Taimilta, missä hän nyt asui, mutta Taimi oli vain ylpeästi keikahduttanut päätään ja sanonut: "Asunpahan jossain!" Sen jälestä ei Kaarina sitä asiaa kysellyt.

Ylemmillä luokilla, kun useimmat muut tytöt alkoivat lihota, tapahtui Taimissa aivan päinvastoin kalpeneminen ja laihtuminen. Tytöt kuiskailivat keskenään, että hän ei saanut kyllin syödäksensä, että hänen juoppo isänsä häntä kiusasi ja muuta sen tapaista, joka tuntui Kaarinasta niin mahdottomalta, kuin olisi se ollut paljasta juorua.

Mutta sitten Taimi sairastui. Hän oli viikkokauden ollut poissa koulusta, kun Kaarina päätti lähteä häntä katsomaan. Hän meni Taimin entiseen kotitaloon kysyäkseen, missä hän asui, ja sai sieltä tietää, että hän äskettäin oli muuttanut aivan vastapäätä olevaan taloon.

Se oli kaksikerroksinen taitekattoinen talo, jolla ei ollut sisäänkäytävää kadun puolelta. Portista sisään päästyään hämmästyi Kaarina siivottomuutta, joka pihalla vallitsi; joka nurkka oli täynnä luutia ja muuta romua, keskellä pihaa oli vajanaisia huonekaluja ja likaisia ajoneuvoja sikin sokin. Kaksi ovea oli rakennuksessa, ja Kaarina päätti mennä sisälle oikeanpuoleisesta kysyäkseen Taimin asuntoa. Vanhahko, likaisesti puettu vaimoihminen tuli häntä vastaan ja kertoi että Taimi asui vinnikerroksessa, johon johti eteisen perällä olevat kapeat ja epämukavat portaat.

Eteisen perällä oli puolipimeätä, ja kun Kaarina pääsi portaitten luo, oli ensimäinen ajatus, että muija oli hänet pettänyt, sillä eivät suinkaan nämä portaat vieneet asuinhuoneisiin. Kumminkin hän rohkaisi mielensä ja alkoi kiivetä ylöspäin.

Noustua puolitiehen alkoi valoa pilkistää ylhäältä päin ja vihdoin hän saapui jonkunlaiseen käytäväntapaiseen ullakolla, jonne molemmissa päissä olevista pienistä ikkunoista tuli valoa. Käytävän oikealla ja vasemmalla puolella oli ovia. Kaarina aukaisi toisen oven oikealla, muijan neuvon mukaan. Mutta huoneessa, johon hän tuli, ei ollut ketään. Hän tarkasteli huonetta lähemmältä. Se oli hyvin matala, ummehtuneelta haiseva pieni huone. Oikealla oli vuode, siinä kunnossa kuin joku sen olisi jättänyt järjestämättä vuodevaatteita, vasemmalla penkki, ikkunan yläpuolella riippui risainen, harmaantunut uutimenpätkä, pöydällä ikkunan edessä oli läkkituoppi ja mustaksi savuttuneella lasilla ja rikkinäisellä kuvulla varustettu pöytälamppu. Vielä oli huoneessa rikkinäinen tuoli, pari saappaita nurkassa ja muutamia vaatekappaleita epäjärjestyksessä penkillä.

Taas hän rupesi epäilemään olisiko mahdollista, että Taimi asuisi täällä, ja häntä rupesi melkein pelottamaan olla yksin tässä oudossa kurjuuden pesässä. Samassa ilmestyi Taimi ovessa. Hän oli nähtävästi maannut jossain ja levätessään aukaissut vaatteensa, ja nyt hän siinä seisoi pörröisenä ja punastuneena, toisella kädellä pidellen vaatteitansa. Hänet nähdessään Kaarina huomasi, että hän todellakin oli määräpaikassaan. He olivat yhtä hämmästyneinä kumpikin. Koulussa he olivat paljon yhdessä, eikä ainakaan hän, Kaarina, koskaan ajatellut, että olisi ollut eroitusta heidän välillään. Nyt, mikä ero! Hänellä oli hyvä koti ja kaikki, mitä hän tarvitsi. Taimi ei oikeastaan voinut puhua kodista, ja Kaarina ymmärsi, että häneltä täytyi usein puuttua se, mitä välttämättömäksi katsotaan, sekä ruokaa että vaatteita. Kaarina ymmärsi, että Taiminkin mielessä liikkui vertailevia ajatuksia sillä aikaa kun hän laittoi vaatteensa reilaan ja sitten, ontuen, suurella vaivalla, välittämättä Kaarinan vastustelemisesta, liikkui huoneessa järjestellen vaatteita paikoilleen ja kooten yhteen läjään rikat, jotka olivat jääneet aikaisemmin korjaamatta.

Kaarina ei muistanut heidän silloisista puheistaan muuta kuin että
Taimi lupasi lopuksi tulla seuraavana maanantaina kouluun. Sitten
Kaarina oli lähtenyt pois häpeissään siitä, ettei hän ennemmin ollut
ottanut selkoa Taimin kotioloista. Ehkä hän olisi voinut jotain tehdä
Taimin hyväksi.

Nyt hän vasta oikein tunsi Taimin, tuon ylpeän, nöyryytetyn ja alennustilassaankin pystyssä päin kulkevan, paljon kokeneen tyttöraukan. Mikä luonteenlujuus hänessä asui! Ei valituksen sanaa kuulunut hänen huuliltaan, avunpyytäminen ei tullut kysymykseen! Lahjan vastaanottaminen oli suurin nöyryytys, mikä häntä voi kohdata.

Kotiin tultuaan hän kertoi äidille kaikki näkemänsä. Lopuksi hän ei voinut olla sanomatta mitä hän usein oli miettinyt: "Ihmeellistä kuitenkin, että hän on niin turhamainen! Ei kukaan olisi voinut hänen leninkejään ja päällysvaatteitaan nähdessään aavistaa, kuinka köyhä hän oli! Minä olen varma siitä, että hän on uhrannut sekä leipänsä että terveytensä voidakseen esiintyä sellaisissa puvuissa kuin muut varakkaampien kotien tytöt!"

Kun hän oli tämän sanonut, oli äiti käynyt vakavaksi ja sanoi jotenkin tähän tapaan:

"Ajattele mitä puhut ja mieti useamman kerran ennenkuin toista tuomitset. Onkohan todellakin turhamaisuutta, että nuori tyttö, joka syyttömästi on joutunut köyhyyteen, tahtoo olla yhdenvertaisena ihmisten silmissä kuin muut hänen ikäisensä ja koulutoverinsa, jotka ovat samasta onnettomuudesta säästyneet? Mitenhän itse käyttäytyisit hänen asemassaan?"

Kaarina ei silloin voinut mitään vastata. Äiti ei puhunut Taimista Kaarinalle tämän jälkeen, mutta hän aavisti, että äiti oli ottanut selkoa Taimin tilasta ja että hänen tarpeitaan, opettajien tahi muiden kautta, tämän jälkeen oli pidetty silmällä. Taimi ei siitä maininnut sanaakaan, ei hän sen koommin käynyt Taimin luona, eikä hän muutenkaan saanut tilaisuutta huomata parantuisiko hänen olonsa. Nyt vasta olivat Taimin sanat ja hänen itkuun purskahtamisensa antaneet hänelle täyden varmuuden siitä, että hänen käynnillään Taimin luona oli ollut tälle ratkaiseva merkitys.

* * * * *

Kaarina istui taas työpöytänsä ääressä, ainoassa paikassa, joka täällä, lukuunottamatta hänen yösijaansa, tuntui olevan kuin hänen omansa. Juuri tuolla keskellä pöytää hänen huonetoverinsa ja hänen omien kirjaläjiensä välillä kulki raja, jonka takana oli aivan vieras alue. Hän tiesi tekevänsä väärin, jos hän luki ainoatakaan riviä siitä mitä hänen toverinsa kirjoitti, ja sitä hän ei kuitenkaan voinut estää. Hänellä oli pitkänäköiset silmät, ja kun hän lukiessaan ulkoa läksyjään katsoi eteensä, osui hänen katseensa aina toverin paperille, jos hänellä sellaista oli edessään. Kerran sattui, että hän ei voinut vastustaa haluansa ottaa tarkemmin selkoa kirjoitettavasta ja silloin huomasi hän, että tämä ainekirjoituksen asemesta kirjoitti runoja.

Hän tunsi, että hänen olisi pitänyt ilmaista huomionsa ja pyytää toveriltaan anteeksi tungettelevaisuuttaan, mutta hän ei ilennyt sitä tehdä. Hän päätti, ettei hän kenellekään kertoisi toverinsa runoilemisesta, ja siitä puoleen hän läksyjä lukiessaan tai muissa mietteissä ollessaan aina katsoi joko oikealle, ikkunasta ulos kadulle, tahi vasemmalle puolelleen, huoneen perälle, jossa seisoi tummanruskeaksi maalattu piironki valkeine pitsireunaisine liinoineen, peilineen ja kampausvehkeineen, vasemmalla seinällä hänen sänkynsä, oikealla toverin.

Siinä istuessaan muisti hän, että nyt juuri olivat olleet mummon hautajaiset. Täytyihän hänen myöntää, että äiti oli oikeassa, olivathan nämä vain ulkonaiset menot, mutta sittenkin, jos hän olisi saanut olla mukana ja juuri tässä tilaisuudessa hiljaisuudessa rukoilla Jumalalta anteeksi, ettei hän ollut mummolle niin paljon kuin hänen olisi pitänyt olla ja kuin hän olisi voinut olla, niin hänellä ehkä olisi helpompi nyt.

Hän ei ollut huolinut vetää alas uutimia eikä sytyttää pöytälamppua, vaikka olisi ollut aivan pimeä, jollei katulyhtyjen heijastus olisi tuonut huoneeseen sen verran valoa, että silmän totuttua voi eroittaa esineitten ääriviivat. Siinä istuessaan hän tuli katsahtaneeksi ikkunasta vastassa olevan kivimuurin katon rajan luona näkyvään palaseen tähtitaivasta.

Äkkiä lensi hänen mieleensä tarina, että vainajain silmät tähtinä taivaalla meitä seuraavat, ja hän oli siinä näkevinään mummon silmän. Se loisti, se pisti hänen lävitsensä aina sydämeen saakka, se näki mitä hän ajatteli, se huomasi, että anteeksi pyytävä huokaus nousi hänen rinnastaan, ja se hymyili ja säteili. Ja hänen rintansa täytti tyyni ja lohdullinen tunne. "Sama taivas, sama tähti katselee tällä haavaa kotiani tuolla kaukana, jossa omaiset kaikki ovat koolla ja muistelevat mummoa ja ehkä — minuakin." Niin ajatteli Kaarina sitten; mutta samassa kodin kaipaus valtasi hänet niin täydellisesti, että hän ei voinut vastustaa kyyneleitään, jotka väkisin tunkivat esille.

Ovelle naputettiin. Kaarina pyyhki silmänsä, paineli niitä kerran kämmenensä viileällä selkäpuolella ja läksi avaamaan. Salista tulviva lampun valo huikasi hänen silmänsä. Ensin erotti vain lyhyenlännän vartalon ja tummatukkaisen pään, ja vasta hetken jälkeen osasi hän nähdä, että ovella seisoja oli Martta, joka oli Ailin, Kaarinan huonetoverin serkku.

Kaarina iloisesti hämmästyi hänet nähdessään. Koko koulussa ei ollut ainoatakaan tyttöä, joka häntä olisi miellyttänyt niin paljon kuin Martta, ja sen jälkeen, kun hän oli tullut Martalle keventäneeksi kuormaansa lunttaamisasiassa, oli mieltyminen yhä kasvanut.

"Aili ei nyt ole kotona", sanoi Kaarina. "Mutta käyhän kuitenkin sisälle!"

Hänen sytyttäessään lamppua tuli Martta sisälle ja sanoi:

"Minä en nyt oikeastaan tullutkaan Ailia tapaamaan, minulla on vähän asiaa sinulle!"

"Mitä kummaa se voisi olla!" ajatteli Kaarina järjestäessään mattoa keinutuolissa, voidakseen tarjota vieraalle huoneen ainoan mukavan istuimen. Hänen sydäntään lämmitti ajatus, että Martta oli häntä sen verran huomannut, että hänelle jotain asiaa toimitti. Hän tarttui Marttaa käsipuolesta, vei hänet keinutuolin luo ja käski istumaan.

"No, mitä se sitten olisi, olen oikein utelias tietämään?" kysyi
Kaarina.

"Oi kuinka mukava tämä keinutuoli on!" sanoi Martta ja nojautui taappäin. "Minä olen tänään istunut niin paljon kumarassa, että oikein suloiselta tuntuu saada nojata selkäänsä taaksepäin ja hengittää keuhkonsa täyteen ilmaa! — No niin, asia on semmoinen, että meillä olisi aikomus esittää ensi toverikunnan iltamassa kuvaelma, johon minä nyt tulin pyytämään sinua osanottajaksi."

"Minuako?" kysyi Kaarina hämmästyen, "onhan meillä sievempiä ja kaikin puolin sopivampia tyttöjä — miksi juuri minua?"

"Kyllä sinä olet kylliksi sievä, mutta tarvitaan lausumista, ja muutamat arvelivat, että sinä voisit hyvin siitä suoriutua; sinä olet rohkeamman näköinen kuin useat muut!"

"En minä nyt oikeastaan tiedä miksi minä pelkäisin", vastasi Kaarina; "olkoon menneeksi, minä rupean siihen, jos minä saan osani nähdä ja huomaan, että minä sen osaan suorittaa."

"Se ei tule kysymykseenkään, kyllä sinä sen osaat!" Martta otti kirjansa välistä paperipalan, johon oli kirjoitettu kymmenkunta riviä. "Tässä se on!"

Kaarina luki runon: "Mutta tämähän on mainio, kuka on sen sepittänyt?"

"Yhteistyötä se on!" vastasi Martta. "Otatko sinä osan vastaan?"

"Kyllä, kunhan te vain opetatte minulle, miten tulee käyttäytyä!"

"Se on niin merkillistä", sanoi Martta, "että kymmeniä tyttöjä on meidän konventtiluokillamme yhteensä, mutta kun tahtoo saada vaikka kuinka pientä kuvaelmaa, vuorolausuntoa tai sen semmoista esitetyksi, niin ota siihen henkilöt jos saat! Poikia on melkein helpompi saada, mutta tyttöjä vaivaa sellainen käsittämätön ujous tai pelkuruus, tahi miksi sitä kutsuisi, että ei niistä tahdo saada ketään."

"Minusta pitäisi olla jokaisen velvollisuus auttaa silloin kun pyydetään", sanoi Kaarina.

"Mutta on se sitäkin, että monet tahtoisivat tehdä nämä tehtävät aivan mallikelpoisesti, ja kun he huomaavat, etteivät kykene kaikkein parasta aikaansaamaan, kieltäytyvät he koko hommasta."

"Eivät ne sillä tavalla koskaan opikaan mitään!" sanoi melkein harmistuen Kaarina, joka samalla muisti, että hänellä oli tyttökoulun ajoilta samanlaisia kokemuksia.

"Pari vuotta sitten, silloin meillä oli hauskaa, kun joukossamme vielä olivat silloiset 8-luokkalaiset. Silloin ei vielä ajateltu niin paljon mitä muut sanoisivat, mutta pääasia oli, että iloittiin itse sekä harjoituksissa että esitettäessä. Ja jos joku oli onnistunut odottamattoman hyvin, niin hänelle ei kiitollisuuden osotuksia säästetty. Kerrankin näytelmän primadonna kaiken lopuksi kannettiin juhlakulkueessa tuolissa ympäri salin. Ja sitä suurempi ilo syntyi, kun hänen ainoastaan hellävaroin käsiteltäväksi aijottu pukunsa alkoi tässä menossa ratketa ja koristukset tippuivat tiehensä." Martta innostui näistä muistelmista niin, että hänen tyynen näköiset tummanveriset kasvonsa saivat eloa ja väriä. Mutta siinä samassa hän taas kävi vakavaksi.

"Mitähän kello lienee?" kysyi hän. "Hyvä ettei ole enempää, minulla on vielä tunti tänä iltana! Voi hyvin!" Martta nousi ja Kaarina saattoi hänet eteiseen.

Sitten hän palasi huoneeseensa ja alkoi hillityllä äänellä harjoitella
Martan tuoman runon lausumista.

* * * * *

Lakkoviikko sai politikoimisen koululaisten kesken entistä suurempaan vauhtiin, eikä suinkaan enimmin yläluokilla. Alaluokkalaiset olivat yhtä varmat puoluekannastaan kuin konsanaan yläluokkalaiset ja ylioppilaat Kaarinan asuintovereista toinen poika, joka oli yhteiskoulun ensi luokalla, tarkoin tiesi kuinka monta perustuslaillista ja kuinka monta suomettarelaista oli koulun kolmella alimmalla luokalla. Minkä suuntaiset väittelyt olivat alimmilla luokilla, ei Kaarina tiennyt, mutta hän, joka kotona oli tottunut lukemaan eri puolueiden sanomalehtiä, huomasi ennen pitkää, että yläluokkalaisten kesken kumpaankin puolueeseen lukeutuvat käyttivät säännöllisesti sanomalehdistä lainatuita lauseparsia valttinaan. Hyvin usein tuntui siltä, että nämä lauseet sattuivat aivan sopimattomasti, mutta jos ne ponnella lausuttiin ja vastustajalla ei ollut vastausta heti valmiina, niin tämä tuli kuin tulikin nolatuksi. Voittaja sai voitostaan yhä suurempaa varmuutta ja rohkeutta, voitettu tiesi, että hänen täytyi ensi kerran väittelyyn antautuessaan olla paremmin ladattu, muuten ei ollut siihen yrittämistä. Tämäntapaiset väittelemiset asioista, jotka olivat usein mitä vakavinta laatua, tekivät Kaarinaan sekä hassunkurisen että surullisen vaikutuksen, eikä hän huolinut niihin kajota.

Tapahtui sitten eräänä syys-iltana tunnetun, vaikutusvaltaisen valtiomiehen murhaajan pakeneminen. Luonnollista oli, että tämä tapaus kiinnitti koululaismaailman huomiota. Kun romaaneissa tämäntapaisista seikkailuista kerrottiin, niin tuntuivat ne kummilta, mitä sitten kun sellainen todellisuudessa oli tapahtunut, ja aivan tässä Helsingissä päälle päätteeksi! Kuten luonnollista oli, ei tyydytty yksin pohtimaan karkaamistapausta, vaan heräsivät sen johdosta uuteen vireeseen väittelyt itse murhateon oikeutuksesta.

Monessa ryhmässä oltiin koossa koulun pihalla ennen tuntien alkamista ja yhtä kiivaasti niissä kaikissa väiteltiin. Kaikissa paitse yhdessä, jossa yksi puhui ja kaikki muut hiljaa kuuntelivat. Saapuessaan pihalle, Kaarina huomasi puvusta ja tummasta letistä, että puhuja oli Martta, ja uteliaana meni hän lähemmäksi kuullakseen, mitä hän sanoi.

"— — — Me olemme aivan liian vähän perillä niissä asioissa. Kuinka moni meistä on viime vuosina ajatuksella ja totuutta etsien lukenut edes sanomalehtiä säännöllisesti, minä tarkoitan eri puolueitten lehtiä, entäs sitten eri tahoilta levitettyjä lentokirjasia? Voidaksemme pintapuolisestikaan tietää, mistä on kysymys, olisi tämä aivan välttämätöntä. Ja sittenkin, vaikka me nykyäänkin lukisimme, tarvitsemme me, voidaksemme arvostella asioita itsenäisesti, enemmän pohjaa, kuin mitä meillä on. Meidän olisi oltava selvillä sisällisestä puolue-elämästämme, ja kansallisuustaistelumme historian pitäisi olla meillä tarkoin ja puolueettomasti esitettynä. Minä olen varma siitä, että meiltä jokaiselta puuttuu tämä pohja. Kansallisuustaistelumme alkuvaiheet, se on J.V. Snellmanin aika, on ainoa, josta meillä on yhtäjaksoinen ja puolueeton kuvaus. Mutta onko edes joku ainoa meistä lukenut Snellmanin elämäkerran, minä tarkoitan valtioneuvos Reinin kirjoittaman?

Minusta me näytämme oikein naurettavan typeriltä, kun me täällä koulupihalla väittelemme ja pidämme suurta ääntä puolueasioistamme. En minä olisi tätä kaikkea sanonut, jollei minulta uudestaan olisi vaadittu vastausta kysymykseen: mihin puolueeseen minä kuulun.

Olkoon se vielä kerran sanottu: minä en vastaiseksi kuulu mihinkään puolueeseen!"

"Mutta jos me saamme yleisen valtiollisen äänioikeuden me naisetkin ja jo 21 vuoden ijässä, ketä sinä sitten äänestät?" kysyi yksi joukosta. "Kahden vuoden perästä sinulla täytyy kumminkin olla oma mielipide!"

"Ja meillä muilla myös! Jos me nyt istumme hiljaa kuin hiiret, niin emme me koskaan mitään opi. Puhumalla asiat selviävät!"

"Eivät ne meidän puhumisellamme selviä!" sanoi Martta. "Mutta meillä on monta muuta asiaa, jotka ovat meitä lähempänä ja joista meillä voi olla omia ja erilaisia mielipiteitä. Puhutaan niistä! Kyllä me sitten vähitellen kehitymme, ja paljoa paremminkin, kuin jos soitamme suuta ja lyömme toisiamme vastaan lauseparsia, emmekä lopuksi kumminkaan ole mitään itsenäisesti käsittäneet!" Martta sanoi tämän yhä yltyvällä kiivaudella. Sitten hän vaikeni ja joukko alkoi hajaantua.

"Oikeuden ja totuuden ymmärtää lapsikin. Ja kun Suomi taistelee oikeuksiensa puolesta, on nuorison kuljettava eturintamassa!" sanoi yksi päättävästi.

"Salamurhaajan teon ymmärtää vääräksi jokainen, joka tuntee viidennen käskyn!" sanoi toinen enemmän itsekseen, kuin muille kuultavaksi.

Martta oli sillä välin, välittämättä näistä puheista, lähestynyt
Kaarinaa ja kysyi: "Mitä sinä ajattelet siitä, mitä minä äsken sanoin?
Minun ei olisi pitänyt kiivastua puhuessani!"

Kaarina tarttui Martan käteen lausuen: "Kiitos, Martta, sinä puhuit juuri sitä, mitä minä ajattelen. Minä vain en olisi voinut niin hyvin ajatuksiani tuoda ilmi. Vahinko etteivät kaikki olleet kuulemassa."

Hiukan mietittyään Kaarina jatkoi:

"Minulle johtui tässä mieleeni, että mitähän jos sinä toverikunnan iltamassa, jossa on monta kuulemassa, puhuisit uudestaan tämän saman asian!"

"En minä sitä tee, en minä kykene näitä asioita selvittämään. Minä en ole joutanut lukemaan niin paljoa, että minulla olisi varmoja mielipiteitä enemmän kuin muillakaan. Ei minusta olekaan niin tärkeätä, että tästä puhutaan, vaan tärkeämpää on saada uusia ajatuksenaiheita, uusia harrastuksia, jotta ajatukset ja keskustelut siirtyisivät pois puoluekiistoista, sillä näin kehittymättömien kesken ne vain kiihoittavat ja raaistuttavat mieliä."

Kello soi.

"Puhutaan niistä asioista toiste enemmän!" kiirehti Martta sanomaan ennenkuin riensi luokkansa riviin.

Astuessa oman luokkansa kanssa sisälle oli Kaarinan mieli tavallista iloisempi. Sen teki tieto, että Martta oli hänen kanssaan samaa mieltä asiasta, jota hän usein oli itsekseen miettinyt, ja siitäkin, että Martta oli luvannut puhua hänen kanssaan "toiste enemmän".

Kaarinalle oli vähitellen alkanut selvetä syy, miksi hän oli heti tuntenut omituista mieltymystä Marttaan. Hän oli samalla viisas ja hyvä tyttö. Hänessä oli jotain raitista ja teeskentelemätöntä, mutta samalla kertaa hienotunteista, joka hänet heti erotti muista tytöistä. Töissä hän oli vakavin, leikeissä innostunein kaikista. Puhuessaan hän usein laski leikkiä, mutta ei koskaan tehnyt sitä loukkaavalla tavalla. Sanalla sanoen hänellä oli niin monta hyvää ominaisuutta, että Kaarina oikein vakavasti mietti, olisiko hänellä vikoja ollenkaan. Kaarina ei ainakaan voinut niitä havaita, ja siitä seurasi, että hän suorastaan ihaili Marttaa.

Kaarina ei yleensä ollut taipuvainen ihailemaan ihmisiä, kuten useat hänen tovereistaan. Tähän saakka ei ainoakaan opettaja, ei ainoakaan tyttö tai poika ollut saavuttanut hänen ehdotonta ihailuaan. Sentähden oli hänen elämässään merkkitapaus se, että Martta aivan vastustamattomasti veti hänet puoleensa. Hänen oma elämänsä sai aivan toisen sisällyksen sen jälkeen kun hän oppi Martan tuntemaan. Ne hyvät pyrkimykset, jotka hänessä asuivat, saivat uutta kasvunvoimaa, ja tuntui aivan kuin hän olisi saanut enemmän tarmoa tukahduttamaan huonoja halujaan. Hänessä heräsi voimakas halu kehittyä samalle asteelle kuin se, millä hän tapasi ihailemansa toverin.

Ei siis ihme, että Kaarina jännityksellä odotti hetkeä, jolloin hän saisi tilaisuutta keskustella pitemmältä Martan kanssa.

Kumminkin kesti kauan ennenkuin tämä toivottu tilaisuus tarjoutui. Martta oli vähävaraisuutensa tähden pakotettu oman koulutyönsä ohella tekemään ansiotyötä. Hän antoi säännöllisesti iltapäivisin tunteja alaluokkalaisille, ja niin ei viikon varrella ollut hänellä ainoatakaan vapaata iltapuolta. Sunnuntaisin hän luki läksyjä edeltäpäin ja valmisteli muita koulusta annettuja kotitöitä: matematiikan laskuja, aine- ja käännöskirjoituksia. Lauantaina oli aina vapaa iltapuoli, ja silloin hän, kun ei ollut toverikunnan kokousta, kävi äitinsä kanssa sukulaisten ja tuttavien luona.

Kaarinaa vaivasi omituinen ujous Marttaan nähden. Osaksi se johtui siitä, että hän pelkäsi Martan huomaavan, kuinka suuresti Kaarina häntä ihaili, osaksi hän pelkäsi, että hän, Martan kanssa keskustellessaan, tulisi puhuneeksi tahi käyttäytyneeksi niin, että hän Martan silmissä joutuisi jollain lailla epäedulliseen valoon ja siten turmelisi sen luottavaisen suhteen, jonka hän oli huomannut olevan syntymäisillään heidän välillään. Martan omat luokkalaiset sitä paitse luonnollisella oikeudella vaativat hänet seuraansa ja keskusteluun kanssaan ja kaikkein vähemmin olisi hän, kahta vuotta nuorempana ja alemmalla luokalla ollen, voinut tunkeutua luokkatoverien väliin.

Näin kului viikko ja toinenkin. Mutta sitten tuli toverikunnan kokous. Se ei ollut mikään ohjelmallinen ilta, vaan tuollainen vakava keskustelukokous, jommoisia oltiin Martan, toverikunnan puheenjohtajan, ehdotuksesta tästä lähtien päätetty panna toimeen ainakin kerran lukukaudessa.

Keskustelu oli koskenut "toverihengen elvyttämistä" ja oli sen pitänyt eräs seitsemännellä luokalla oleva lapsellisen, hyvin kiltin näköinen poika. Viime vuotisissa kokouksissa oli ollut laajempikantoisia aiheita kuten "isänmaanrakkaudesta" ja "kansanvalistuksesta" mutta kun huomattiin, että koululaiset pysyivät suurelta osaltaan poissa kokouksista, päätettiin vast'edes ottaa keskustelun alaiseksi asioita, jotka lähemmin koskettelivat kaikkia toverikunnan jäseniä. Tästä huolimatta oli ainoastaan vähäinen osa tullut saapuville.

Useimmat olivat jo poistuneet, mutta Martta, Kaarina, keskustelun pohjustaja ja eräs toinen poika seisoivat vielä eteisessä neuvottelemassa siitä, mitä olisi tehtävä, jotta saataisiin syntymään enemmän innostusta "keskusteluiltamiin".

Pojat olivat aivan toivottomia.

"Eläviä kuvia he menivät katsomaan oikein joukolla. Kun me emme voi heille sellaista lystiä tarjota, niin eivät he tänne tule!" sanoi toinen heistä, otti lakkinsa ja meni pois, ja toinen seurasi kohta jäljessä, jättäen Martan ja Kaarinan kahden.

"Merkillistä se on!" sanoi Martta heidän astuessaan ulos, rappusista alas ja kadulle. "Luulisi, että nuo viisaat, hyväpäiset ja ajattelevat pojat ja tytöt, joita kumminkin on niin monta, olisivat ensimäiset käymässä toverikunnan iltamissa ja varsinkin silloin kun on keskustelua ohjelmana, mutta vielä vai! Useimmat niistä, jotka tietävät enemmän ja voisivat puhua enemmän ja paremmin kuin muut, eivät näissä ensinkään näyttäydy."

"Lieköhän se siitä syystä, että heillä ei ole harrastusta toverikuntaa koskeviin asioihin, tahi mikä sen vaikuttaa?" kysyi Kaarina.

"Minä luulen sen riippuvan ainoastaan siitä, että he eivät ajattele muuta kuin omaa kehitystään. Nuoruus ja kehitysaika on heidän mielestään käytettävä heidän itsensä kehittämiseksi niin täydellisiksi kuin suinkin. Kun he huomaavat, että toverien joukossa on sellaisia, jotka ovat heitä alempana kehityksessä, eivätkä siis voi heidän mielestään olla miksikään avuksi heidän täydellisyyteen pyrkiessään, niin he pysyvät tovereista erillään ja ainoastaan syrjästä käsin arvostelevat ja tuomitsevat heitä."

"Mutta etkö luule, että he erehtyvät uskoessaan, että toverien seura on heille niin vähä-arvoinen? Kyllä kai heitä kehittäisi sekin, että saisivat keskustelussa tuoda ilmi mielipiteensä ja ajatuskantansa eri asioissa."

"Aivan varmaan, ja onhan puuhaaminen yhteisissä toverikunnan asioissa sekin tavallaan kehittävää. Minä pahasti pelkään, että he tulevat vielä, samaa eristäytymistapaa seuratessaan, hyödyttömiksi jäseniksi yhteiskunnassa. He tulevat ehkä tuommoisiksi kamariteoreetikoiksi, jotka eivät koskaan opi näkemään oikeata elämää. Jos he löytävät vikoja ja puutteita ja tahtoisivat näitä parannella, niin he eivät voi, sillä heidän tapansa katsella asioita yksipuolisesti tekee heidät mahdottomiksi toimimaan, niin että siitä toiminnasta olisi todellista hyötyä."

"Minä luulen, että heissä on tavallista enemmän itsekkäisyyttä."

"Aivan niin! Ja he saavat itsekin siitä kärsiä. Mutta mikä on pahempi, muutkin kärsivät. Ensiksikin monet viittaavat heihin, sanoen: noin ne tekevät, jotka muuten ovat viisaita ja toimissaan säntillisiä ja seuraavat heidän esimerkkiään. Toiseksi heidän kylmän järkevä, joskus pilkallinen arvostelemisensa lamauttaa toisten toimintahalua."

"Oletko sinä koettanut puhua heille?"

"Monta kertaa minä olen koettanut. Ja he kuuntelevat mielellään, 'kun pikku Martta alkaa puhetta pitää'. 'Puhu vielä, puhu vielä!' sanovat he joskus; heistä on luultavasti lystikästä, kun minä innostun, ja kun minä olen lopettanut, niin he paukuttavat käsiään — siinä palkkani. Ei minun sanani ole heihin mitään vaikuttanut!"

"Elä sano! Sinä et voi niin tarkoin tietää, mitä ne ovat vaikuttaneet."

"Vaikka minä en suvaitsekaan koululaisten keskeistä kinastelua puolue-asioissa, niin joskus salaa melkein toivoisin, että nuo jäykkäniskaiset yli-ihmiskandidaatit edes niihin asioihin sekaantuisivat. Minä olen jotenkin varma siitä, että heillä on omasta mielestään vakaantunut käsityskantansa, ainakin monella heistä, vaikka on kyllä joukossa varmaan niitäkin, jotka jo ovat ehtineet puoluetaistelujen yläpuolelle muka ja arvostelevat niitäkin hyvin ylimielisesti."

He olivat vähitellen joutuneet Martan kotiportaille saakka, mutta Marttaa ei vielä haluttanut mennä sisälle, vaan hän tahtoi vielä jatkaa keskustelua, ja niin kääntyivät he hiljakselleen astumaan takaisin samaa tietä jota olivat tulleetkin, pitkin yhä hiljeneviä ja liikkeiden sulkeutuessa hämärtäviä katuja.

"Muistatko mitä puhuimme koulun pihalla muutama viikko sitten?" kysyi
Martta.

"Kuinka en sitä muistaisi! Lupasit puhua enemmän siitä asiasta. Olen oikein utelias tietämään, millä tavalla sinä olet ajatellut saada toverimme luopumaan tuosta kypsymättömästä politikoimisestaan."

"En minä itsekään ole oikein selvillä menettelytavasta, mutta sen vain tunnen, että jotain olisi tehtävä ja että se on tehtävä solidarisuuden tunteen pohjalla."

"Sinä tarkoitat samaa kuin tämäniltaisen keskustelumme alustajan päätös: että toverihenki on oleva se side, joka tovereita yhdistää ja velvoittaa työhön, yksi kaikkien ja kaikki yhden puolesta."

"Vähän sinnepäin! Ei se lause minua oikein tyydyttänyt, mutta en kumminkaan saanut keksityksi parempaakaan muotoa, jota olisin voinut sijalle ehdottaa."

"Mitä sitten tarkoitit?" kysyi Kaarina.

"Minä oikeastaan tarkoitin, että meidän tulisi löytää joku harrastus, joka olisi meille pohjana ja tukena kaikissa muissa harrastuksissamme eikä ainoastaan näissä, mutta kaikissa meidän töissämme ja pyrinnöissämme, suuntautukoot ne minnepäin tahansa, liikkukoot ne millä aloilla hyvänsä."

Minä olen toivonut ja odottanut, että opettajien taholta annettaisiin meille viittauksia edes, mistä päin meidän on etsittävä tällainen harrastus, mutta turhaan olen sitä odottanut."

"Minusta tuntuu kuin opettajat kyllä koettaisivat kiskoa rikkaruohoja, mutta eivät sittenkään pidä kylliksi huolta siitä, että maa kasvaa hyödyllisiä ja kauniita kasveja. He eivät anna näille kylliksi ravintoa, valoa ja lämpöä. Ymmärräthän mitä minä tarkoitan?"

"Rikkaruohoilla sinä varmaan tarkoitat huonoja tapoja, kuten pojilla tupakanpoltto ja juominen, tytöillä turhamaisuus ja keimaileminen."

"Niinpä niin ja paljon muuta samantapaista."

"Niin! Mutta se hyvä, mikä itää ja kasvaa nuorison sydämissä, kaipaa heiltä enemmän rohkaisua, myötätuntoisuutta ja rakkautta. Minä kunnioitan opettajiamme yleensä ja minä tiedän ja tunnen, että he tahtovat nuorison parasta, mutta sittenkin heistä jokaisesta puuttuu jotain. Me emme ymmärrä sitä kaivata, me emme koskaan ole sitä osaksemme saaneet, mutta jos heillä ei tätä puutetta olisi, niin koko koulunkäyntimme ja opiskelemisemme olisi meille tuhatta vertaa arvokkaampi kuin nykyään. Ei meillä silloin voisi tulla kysymykseen lunttaamiset, kuiskailemiset ja muut salajuonet, joiden avulla pelastumme ensi pälkähästä, kun huonosta osaamisesta muutoin joutuisimme kiinni, sillä sitä tuomitsisi niin voimakas yleinen mielipide, että ei kukaan rohkenisi asettua sitä vastaan."

"Sinä puhut hyvin kauniisti, mutta et selitä, mitä sinä oikeastaan tarkoitat", sanoi Kaarina, joka todellakaan ei arvannut, mihin toveri tähtäsi.

"Minä tarkoitan, että heiltä puuttuu elävää harrastusta kansallisuusasiaan. — Tiedätkö sinä mitä tämä harrastus on? Ymmärrätkö sinä, että se voi ihmistä kohottaa, tehdä paremmaksi ja jalommaksi, tehdä rikkaaksi ja onnelliseksi? Ymmärrätkö sinä, että kansallisuusaate ei ole mikään turha korusana, joka juhlatilaisuuksissa soreasti sointuu, mutta joka arkipäivänä unhossa makaa? Ymmärrätkö, että se voi sydäntä lämmittää, innostaa työhön ja uhrautuvaisuuteen, että se voi olla meillä johtotähtenä ijäisyyspyrkimyksissämme?"

He olivat joutuneet puistokäytävälle, ja kun Martta puhui viimeiset lauseensa oli hän seisahtunut ja kääntynyt Kaarinaan päin. Hän puhui harvaan ja yhä suuremmalla innolla, ja hänen suuret tummat silmänsä saivat haaveellisen loisteen.

Kaarina taasen tunsi kuinka hänen sydämensä lämpeni. Tuntui aivan kuin häntä kohtaan olisi lehahtanut lämmin tuulahdus kotoa. Siellä hän oli kuullut samanlaisia ajatuksia. Hän ymmärsi Marttaa, vaikk'ei hän itse koskaan ollut vielä saanut itselleen näitä ajatuksia selvitetyksi. Hänen olisi tehnyt mieli puristaa Marttaa lujasti rintaansa vastaan, sillä hän tunsi näiden sanojen johdosta rajatonta kiitollisuutta tätä kohtaan.

Mutta ei hän edes tarttunut hänen käteensä, sillä hän ei vielä koskaan ollut vapautunut siitä tottumuksestaan, että hän salasi syvimmät ajatuksensa ja lämpimimmät tunteensa. Siitä johtui, että hän vain vastasi lyhyesti:

"Kyllä minä ymmärrän!"

Martta kulki aivan vaiti ja Kaarina huomasi, että tämä kuiva vastaus oli vaikuttanut häneen tympäisevästi.

"Mistä sinä olet saanut noin lujan uskon kansallisuusaatteen voimaan?" kysyi Kaarina vihdoin.

"En minä voi ymmärtää muuta kuin että se on tullut minuun perintönä äidiltäni, sillä se asuu aivan veressäni. Huvittaako sinua kuulla mitä minä olen tässä asiassa kokenut?

"Sinä et ehkä tiedäkään, että minulla on sisarpuoli. Hän on nyt naimisissa erään ulkomaalaisen kanssa ja asuu, Ruotsissa. Hänen äitinsä oli ruotsinmielisestä kodista, mutta isä oli suomenmielinen ja tyttärellä oli mielipiteenä: kaksikielisyys ja yksimielisyys, toisin sanoen tuo vieläkin, muutamissa piireissä yleinen käsityskanta, että kansamme voi kaksikielisenäkin kehittyä ehjäksi ja voimakkaaksi.

"Äitini taasen on yksi niitä, jotka ovat jo nuoruudessaan käsittäneet kansallisuusaatteen merkityksen. Ja vielä enempi. Hän on uhrannut paljon aatteen hyväksi. Hän on tehnyt työtä, silloin kun sitä on vaadittu, hän on vähistä varoistaan uhrannut suhteellisesti paljon, m.m. hän möi kaikki kultakorunsa voidakseen suomalaisia kouluja avustaa, siihen aikaan kun niitä perustettiin. Minä en sano tätä kehuakseni äitiäni, mutta selittääkseni kuinka kallis kansallisuusaate hänelle oli ennen.

"Hän ja sisareni eivät sopineet yhteen, minä sain aina lapsuudestani saakka kuulla väittelyjä heidän kesken, ja aloin vähitellen kallistua äidin puolelle, sillä minä ymmärsin hänen ajatuskantansa, ja ennen pitkää kasvoi minussa sama vakaumus kuin hänessäkin.

"Nyt ei mikään valta maailmassa voi minulta riistää sitä vakaumusta, että kansallisuusaate on se luja pohja, jolle Suomessa olisi kaikki rakennettava. Se on yhdysside, joka ei katkea, vaan joka lujittaa ja yhdistää kaikkia, niin että todellinen solidaarisuudentunne voi syntyä kansassamme."

"Luuletko sinä todellakin, että toverimme ylimalkaan jaksavat käsittää kansallisuusaatteen merkityksen ja vielä siihen määrään, että se tulisi heille oikein eläväksi harrastukseksi? Minä päätän itsestäni ja etupäässä entisistä tyttökoulutovereistani, joita olin oppinut lähemmin tuntemaan. Minä olen elänyt verrattain kehittävissä olosuhteissa, ja kumminkin kaikessa mitä puhuit, alkaen siitä innostuneesta tavasta, jolla ajatuksesi selvitit, on minulle paljon outoa ja uutta. Luokkatoverieni joukossa ei ollut ainoatakaan, joka olisi käsittänyt senkään vertaa."

"Sitähän juuri sanoin, että meitä ei ole kasvatettu ymmärtämään kansallisuusaatetta, mutta meidän ei käy kauemmin odottaminen, että ne käsitykset meille annetaan ulkoapäin. Ei, meidän itsemme täytyy tästä puoleen alkaa syventyä kansallisuusaatteen ytimeen, ja minä luulen, että juuri silloin, kun me omin voimin, omilla ponnistuksillamme pääsemme siitä selvyyteen, kasvaa meille tietomme elävämmäksi ja voimakkaammaksi ja on enemmän toiveita, että kansallisuusaate voi tulla meille tuollaiseksi yhdistäväksi ja kohottavaksi aatteeksi, jota me kaipaamme."

"Ensi toverikunnan keskustelukokouksessa sinä otat asian alustaaksesi, teethän sen?" sanoi Kaarina, joka alkoi mielessään myöntyä siihen, että olisi mahdollista toverillisesti saada asia toisille ymmärrettäväksi. Samassa johtui hänen mieleensä Martan aikaisemmin tekemä vertaus ja hän jatkoi:

"Kun eivät puutarhurit pidä huolta muusta kuin rikkaruohojen kitkemisestä, niin antaa Jumala suotuisat säät, ja hyvät taimet kasvavat reheviksi ilman muuta hoitoa!"

"En minä siihen vielä uskalla luottaa. Mutta jos niin onnellisesti kävisi, että me saisimme meidän toverikuntaamme istutetuksi käsityksen siitä, mitä kansallisuusaate merkitsee, tästä aatteesta innostumaan ja sen voimasta elähdytetyiksi, niin luulen, että paremmin kuin millään muulla tavalla saisimme kasvatetuksi tuota oikeata toverihenkeä, jota me nyt kalpaamme."

"Kun kansallisen yhteenkuuluvaisuuden tunne kasvattaisi velvollisuuden tuntoa, tunnollisuutta pikkuasioissakin, itsekieltäymystä ja sovinnollisuutta; kun oman kielemme vaaliminen ja oman kansallisuutemme kunnian puolustaminen herättäisi meissä oman arvomme tuntoa ja itseluottamusta, silloin meillä olisi luja pohja, jolle rakentaa koko tulevainen kehityksemme. Koulusta päästyämme, yliopistossa ja yhä edelleen tällä pettämättömällä pohjalla pysyessämme, me voisimme seisoa pystyssä, toinen toisiamme tukien, ja nöyryytettyinä ulkonaisen sorron alla, silloin kun se meitä kohtaa, voisimme elää ja iloisin mielin täyttää tehtävämme."

He olivat kulkeneet edestakaisin, ajattelematta tarkemmin, missä olivat, ja seisoivat nyt, kun Martta henkeään pidätellen puhui viimeiset lauseensa, kadunristeyksessä lähellä Martan kotia. Kaarina ei voinut mitään vastata, hän oli täydellisesti sulautunut toverinsa, toivorikkaisiin tulevaisuuden unelmiin, ja hän tuskin huomasi, että Marttakin oli vaiti.

"No niin, nyt taitaa meillä olla aika erota!" sanoi Martta vihdoin. He puristivat toistensa käsiä ja lähtivät kukin omalle taholleen.

* * * * *

Oli sunnuntai. Ihmiset kaduilla liikkuivat levollisesti, huolellisesti puettuina ja iloitsivat syksyisestä päiväpaisteesta. Puut alkoivat olla alasti, nurmikoissa näki vielä jonkun verran vihreätä vivahdusta, mutta meri lainehti yhä vapaana ja Tähtitorninmäeltä katsellessa merelle päin olisi voinut kuvitella mielessään, että oli kevät. Niin kirkkaan välkkyvänä kuvastui auringon valo meren selälle, kuin konsanaan keväällä jäiden lähdettyä.

Kaarina istui yksin penkillä ja lepäsi. Hänen sielunsa oli enemmän väsähtynyt kuin hänen ruumiinsa, ja merelle katsominen tuotti hänelle omituista lepoa. Hän oli äitinsä jo kotoa lähtiessä tekemää ja vielä kirjeissäkin uudistettua kehotusta noudattaen käynyt tervehtimässä erästä sukulaisperhettä, joka syksyllä oli muuttanut Helsinkiin. He asuivat omassa talossaan, joka oli rakennettu uudenaikaiseen tyyliin, ja jo marmorinen porraskäytävä villaisine mattoineen antoi aavistaa, että talossa asui varakkaita, komeutta rakastavia ihmisiä. Sisällä kaikki osoitti aavistuksen todeksi. Mutta enemmän kuin tämä outo komeus teki Kaarinaan kylmän ja vieraan tunteen ne muutamat sanat, jotka talon muuten ystävällinen emäntä ensimäisten kuulustelemisien ja vanhojen Kaarinan äidin kanssa yhteisten muistojen kertomisten jälkeen sanoi, viitaten pöydällä olevaan uuteen avaamattomaan kirjaan, jota Kaarina oli emäntää odotellessaan selaillut ja tämän sisäänastuessa vielä piti käsissään. Hän sanoi kirjan tekijästä:

"Hän on yksi meidän etevimpiä nuoria runoilijoitamme!"

"Hänkö — meidän?" ajatteli Kaarina saamatta hämmästykseltään sanaa suustaan, sillä kirjan kannella hän oli nähnyt aivan oudon ruotsalaisen nimen, ja tunnetun tukholmalaisen kustantajankin nimi osotti, että tekijä oli Ruotsin kansalainen.

Samassa olivat kadonneet tuttavallisuus ja avomielisyys, jotka olivat olleet hänessä syntymäisillään heidän keskustellessaan yhteisesti tuntemistaan henkilöistä ja asioista.

Näistä muutamista sanoista kuvastui katsantokanta niin aivan erilainen, kuin minkä hän oli oppinut oikeana pitämään, että hän tunsi itsensä täällä istuessaan kuin muutetuksi aivan vieraaseen maailmaan.

Niin pian kuin hän taisi, olematta epäkohtelias, nousi hän lähteäkseen ja oikein huokasi helpotuksesta, kun pääsi ulos. Häntä vaivasi sittenkin ahdistava tunne, ja häneen tuli vastustamaton halu päästä näkemään avaralta ympärilleen. Sen vuoksi oli hän tullut tänne Tähtitorninmäelle. Täälläkään ei painostus häntä jättänyt, vaan päinvastoin se lisääntyi, kun hänelle johtui mieleen setä ja Svea. Hän ei itsekään käsittänyt, miksi hän heitä nyt muisti, vaikkei ollut pitkään aikaan heitä ajatellut. Ehkä se oli tuo vierauden kylmä tunne, joka heidät mieleen johdatti. Luultavasti oli heidän ajatuskantansa, enemmän kuin tuon vanhan tuttavan, sukua sille, jonka hän ja hänen omaisensa omaksuivat, mutta kumminkaan se ei ollut niin läheinen, kuin sen olisi tullut olla, jotta he olisivat voineet vilpittömästi sanoa: "meidän surumme ovat teidän surujanne!" Samassa oli aivan kuin hän olisi nähnyt särkynyttä ja hajanaista ympärillään, minne vain katseli. Siitä johtui hänen sielunsa väsymys, jolle ainoastaan aavan meren näkeminen tuotti viihdytystä.

Väristys puistatti ruumista. Mikä sen vaikutti, syksyinen tuulenviimako, vai tuo sattumalta mieleen johtunut ajatus, että hänellä oli niin läheisiä sukulaisia, jotka elivät hänestä ja hänen omaisistaan kokonaan vieraantuneina?

Hän nousi ja läksi astumaan kotiinpäin, johdattaen ajatuksensa uusille urille.

"Mitähän Martta nyt toiminee? Muistaneeko hän vielä minua? Vai olenko häipynyt hänen ajatuksistaan uusien tuttavien tieltä, jotka hän on saanut siellä maaseudulla?" Hän muisti kuinka tyhjältä oli tuntunut tulla Helsinkiin syksyllä, kun Martta ei enää ollut koulussa. Viime keväänä oli hän yhä lujemmin Marttaan kiintynyt. Mutta Martta tuli ylioppilaaksi ja heille tuli ero, ehkä ijäksi, sillä hän tiesi, ettei Martta, joka nyt oli seminaarissa valmistuakseen kansakoulunopettajaksi, tulisi Helsingissä olemaan juuri ollenkaan samoihin aikoihin kuin hän, nimittäin lukukausien aikana.

Martan suuret toiveet kansallisuusaatteen harrastuksen elvyttämisestä koululaisissa eivät olleet toteutuneet. Liian syvälle oli muutamien mieliin syöpynyt katkeruus sen johdosta mitä suomalaiset olivat saaneet ja yhä saivat kärsiä sortoa, pilkkaa ja halveksimista suomalaisuutensa tähden, liian lujaan oli toisille kasvanut se katsantokanta, että suomalaisuuden harrastus oli samaa kuin rotuvihan sytyttämistä Suomessa asuvien ruotsalaisten ja suomalaisten kesken. Martan, hänen ja parin kolmen muun heidän ajatuksiinsa yhtyneiden voimien yli kävi saada tovereita yleisemmin kannattamaan ajatusta yhdistävästä, rakkauden pohjalla rakennetusta kansallisuusharrastuksesta.

Kaarina ei koskaan voisi unohtaa niitä sanoja, joilla Martta lopetti kansallisuusasian harrastamiseen kehoittavan puheensa:

"Kansallisuusasia, suomalaisuuden asia tarkoittaa yksinomaan suomalaisen kansanaineksen kaikinpuoleista kohottamista. Se ei yllytä vihaan, vaikka se vaatii suomenkielelle sen kieltämättä oikeutetun valta-aseman, vaikka se vaatii suomalaiselle kansalle sivistystä ja kehittymisen mahdollisuutta kaikkialla maassamme. Se on turva ulkonaisesti, se on voima sisällisesti, se on ainoa varmuus kansamme tulevaisuudelle."

Hänestä samoin kuin Martastakin oli ollut niin päivän selvää, että isänmaanrakkaus ilman rakkautta omaan kansaan, sen kieleen ja kansallisuuteen, oli tyhjä korusana. Ja rakkaus omaan kieleensä ja kansallisuuteensa toiselta puolen vaati kunnioitusta toisen kieltä ja kansallisuutta kohtaan. Mutta ei tuollaista matelevaa, huonommuutensa perustuksella nöyrää kunnioitusta, jota toiset, ruotsalaiset, tahtoivat saada osakseen ja usein saivatkin suomalaisten taholta, vaan oman arvonsa tuntevan, omaa kansallisuuttaan ja kieltään kunnioittavan pystypäistä arvonantoa toiselle. — Se, etteivät toverit tätä käsittäneet, eivätkä tulisi sitä kohtakaan käsittämään, se oli hänen elämänsä ehkä ensimäinen suuri pettymys. Tulisiko hän kokemaan sellaisia useampiakin?

Kun Kaarina tuli kotiin, löysi hän pöydältään kirjeen äidiltä. Näin se kuului:

"Oma tyttäreni!

Kiitos viime kirjeestäsi! Olisin jo ennemmin vastannut, mutta meillä on ollut vieraita parina iltana, ja eilen kävin isän kanssa konsertissa, jonka Dagmar Hagelberg täällä antoi. Tämä oli harvinainen tilaisuus, ei senvuoksi, ettei laulua oltaisi ennen kuultu yhtä taiteellisesti esitettynä, mutta siksi, että laulut, kuten runossa sanotaan: "tunki kuulijan sydämmeen". Sinä tiedät mistä syystä. Oli hauska nähdä sitä innostusta, joka vallitsi väliajoilla. Yleisö oli kokonaan unohtanut meidän kaupungissamme tavallisen konserttijuhlallisuuden (jollen ota lukuun muutamia ruotsinmielisiä, jotka arvatenkin erehdyksestä olivat tilaisuuteen saapuneet, mutta heidän jäykkyydestään ei kukaan välittänyt). Kuului innostuneita huudahduksia, nähtiin loistavia katseita ja silloin tällöin joku tuttava harvinaisen lämpimällä kädenpuristuksella tuttavalleen tulkitsi tunteensa. Yksi kysymys vain kuultiin: Miksi ei meille ole ennen tätä nautintoa suotu? Miksi ei kukaan jo kauan sitten ole tahtonut lämmittää sydämiämme ja kohottaa mieliämme laulamalla meille sillä ainoalla kielellä, jota me täysin tajuamme? kysyttiin myös. Sinähän olet kuullut, että ennen on ollut niitä, jotka ovat sen tahtoneet tehdä ja sen tekivätkin, se oli suomalaisen oopperan aikana. Mutta siitä on niin kauan, että moni on sen unohtanut. Niin, liian kauan on kestänyt suomalaisuuden takatalvi!

Mutta nyt asiaan! Kysyit mitä mieltä minä olen osanotostasi raamatunlukupiirien kokouksiin. Minä olen asiata miettinyt, isänkin kanssa siitä neuvotellut ja lopuksi tullut siihen päätökseen, että jos itse haluat niihin ottaa osaa ja huomaat, että sinulla on siihen aikaa, niin en tahdo panna vastaan. Tämä lukuvuosi, kun jo olet koulujärjestykseen tottunut ja kaikissa aineissa toverien tasalla, lienee sinulle helpompi kuin viimeinen, joten ei näiden kokousten tähden tarvinne valvoa läksyjä lukeaksesi. Toiselta puolen voi olla sinulle hyödyksi, että harrastuksesi uskonnollisiin asioihin pysyy vireillä ja että saat toveriesi kanssa olla vakavissa keskusteluissa.

Lapset ja minä voimme hyvin. Isä sitävastoin on ollut väsynyt ja uneton, ei niin paljon työtaakan raskauden tähden, sillä onhan sanomalehdessäkin jo aputoimittaja, jonka hartioilla enin osa lepää, kuin kaikkien ikävyyksien tähden, joita hän on saanut kärsiä tunnottomien ihmisien puolelta. Sinä kyllä tiedät, mitä tarkoitan, ei mitään uutta ole tapahtunut viime aikoina. Jumala suokoon heille anteeksi puoluekiihkosta johtuneen sokeutensa!

Eihän meillä kumminkaan ole valittamisen syytä, sillä onhan moni saanut kovempaakin kokea. Toivon varmasti, että isän levoton mielentila on ohimenevää laatua, ja parina yönä hän onkin jo nukkunut paremmin.

Voi hyvin! Kohta odotamme taas tietoja sinulta. Terveisiä isältä ja sisaruksilta!

Äiti."

Juuri täksi iltapäiväksi oli määrätty heidän raamatunlukupiirinsä kokous. Äidin vastaus sattui siis tulemaan kuin tilattuna!

Kristilliset nuorisoliikkeet olivat alkaneet ulottaa vaikutuksensa koulunuorisoonkin, ja syksyllä oli Kaarinankin luokalle perustettu raamatunlukupiirejä, yksi poikien ja kaksi tyttöjen kesken. Kaarina ei niissä vielä ollut käynyt, sillä hän tahtoi ensin kuulla vanhempiensa mieltä, ennenkuin päätti asiasta. Hän kaipasi henkisesti virkistävää seuraa ja vakavata keskustelua ja tuli senvuoksi iloiseksi äidin vastauksesta. Heti päivällisen syötyään hän otti käteensä uuden testamentin uutena käännöksenä painosta ilmestyneen osan, jota tytöt olivat päättäneet pitää keskustelujen pohjana, ja läksi reippain mielin astumaan sen toverin luo, jossa kokous tällä kertaa pidettiin.

Rippikoulun käydessään, edellisenä kesänä, oli hänelle herännyt halu syventyä yhä enemmän uskonnollisiin asioihin, ja hän toivoi raamatunlukupiireihin osaaottaessaan saavansa tilaisuutta tähän perinpohjaisempaan syventymiseen. Hänessä oli herännyt aavistus, että kristillisyys ei vaatinut erottautumista elämästä eikä elämän ilon hylkäämistä, ja hän toivoi, että toverilliset keskustelut voisivat osottaa hänelle tien tällaisen valoisan kristillisyyden saavuttamiseen, joka hänestä tuntui olevan täydellinen vastakohta sille synkälle uskolle, joka kielsi iloitsemisen ja kaiken huvittelun maailmallisena ja syntisenä ajanviettona.

Heitä oli koolla viisi tyttöä, ja johtajana tässä lukupiirissä oli Siiri Einola, toisia jonkunverran vanhempi, pitkä, pienipäinen ja pyöreäkasvoinen, solakka ja vaaleaverinen tyttö. Kun kaikki istuivat paikoillaan, pani Siiri kätensä ristiin ja muut seurasivat hänen esimerkkiään. Siiri rukoili: "Herra Jeesus Kristus, sinä joka olet luvannut tulla luoksemme, kun me nöyrällä mielellä sinua rukoilemme, ole läsnä meidän keskusteluissamme, siunaa meitä ja valaise meitä sinun valkeudellasi. Anna meille armosi, että me oikein ymmärtäisimme sinun sanasi ja sinua aina kiittäisimme ja ylistäisimme kaikesta, mitä olet meille antanut, sinä meidän rakas Vapahtajamme. Amen."

He olivat alkaneet lukea Johanneksen ilmestystä ja olivat nyt kolmannen luvun alussa. Siiri luki ensin kuusi ensimäistä värsyä ja sen jälkeen alettiin keskustella yksityiskohtaisesti niistä.

"— — — Minä tiedän sinun tekosi: sinulla on se nimi että elät, mutta oletkin kuollut.

"Herää valvomaan ja vahvista niitä muita, jotka ovat olleet kuolemaisillaan; sillä minä en ole havainnut sinun tekojasi täydellisiksi Jumalan edessä."

"Tämä luullakseni tarkottaa osoittaa, että Jumala katsoo syvemmälle kuin ihmiset. Moni, joka ihmisten silmissä on täydellinen, on todellisuudessa hengellisesti kuollut ja tarvitsee sen vuoksi herättämistä. Eikä ole kyllin, että hän itse herää, vaan hänen tulee vielä valmistaa kuolemaisillaan olevia, sellaisia, joiden hengellinen elämä on heikko", sanoi Siiri.

"Onko joku teistä ajatellut muunlaista selitystä tähän lauseeseen?" kysyi hän sitten.

"Minusta se oli niin kummallinen, etten siitä ymmärtänyt hölynpölyä," vastasi yksi; "kyllä kai sinä olet sen oikein selittänyt."

"Minä olen ajatellut, että tämä lause on kirjoitettu tekopyhille, jotka luulevat täyttäneensä kaikki sillä, että elävät hurskaina, eivät tee kellekään vääryyttä ja kaikessa noudattavat hyviä tapoja," virkkoi toinen.

Kaarina ei ollut ollenkaan varma mitä lause oikein tarkoitti. Siirin selitys oli hänestä muutoin oikea, vaan se liikkui liian ahtaissa rajoissa. Hän ajatteli, että eläminen ja valvominen tarkoittaisi valppautta kaikissa elämänkysymyksissä, ei ainoastaan hengellisellä alalla, vaan kaikissa, jotka ympäröivässä elämässä ihmistä kohtaavat. Hänen arvelunsa mukaan olivat kuolleina ja kuolemaisillaan olevat ihmiset, joista tässä puhuttiin, sellaisia, jotka elivät ottamatta osaa elämän rientoihin, aivan kuin tämän elämän ulkopuolella, ja silloinkin, kun heidän ajatuksensa yksinomaan liikkuivat tulevaisen elämän kysymyksissä. Kun heillä oli usko Jumalaan ja syntein anteeksiantamukseen, niin he luottivat siihen, että heidän elämänsä kantoi uskon hedelmiä, ja seuraus oli, että he siinä luottamuksessa jäivät nykyisessä elämässä hyödyttömiksi olennoiksi, toisin sanoen: kuin kuolleiksi muulle maailmalle. Tämän ajatuksensa Kaarina piti omanaan, eikä virkkanut mitään, syystä että hän ei tahtonut heti ensi kerralla esiintyä toisten mielipiteitten vastustajana.

Seuraavia lauseita koetettiin samalla tavalla selittää, luettiin eteenpäin ja samoin lausuttiin arveluja luetun tarkoituksesta.

Kaarinan täytyi tunnustaa, että Siiri omalla tavallaan selvästi käsitti ajatukset, ja kaikesta tuntui, että hän oli kokenut hengellisen elämän alalla paljon sellaista, josta Kaarinalla ei ollut aavistusta. Mutta siitä huolimatta seisoi hän koko ajan mielessään kapinoivana Siiriä vastaan, silloin kun toiset nöyrästi alistuivat hänen etevämmyyteensä.

Kun luettiin lause: "minä tiedän sinun tekosi: et ole kylmä etkä kuuma; oi, jospa olisit kylmä tai kuuma!" ja kun toiset arvelivat sen tarkoittavan uskonnollisia tunteita, käsitti Kaarina sen tarkoitukseksi suhdetta ympärillä liikkuvaan elämään, hyviin harrastuksiin ja kaikenpuoleiseen edistykseen. Kaarina ei voinut ymmärtää, että ne tässä luvussa olevat lauseet, jotka selvästi puhuivat persoonallisesta suhteesta Jumalaan, olisivat olleet ristiriidassa sen ajatuksen kanssa, että tätäkin ajallista elämää oli elettävä, ottamalla osaa sen kehitykseen ja voimiensa mukaan vaikuttamalla siihen, että hyvä pääsisi voitolle, ei ainoastaan ihmisessä itsessään, vaan hänen ympäristössään ja yhteiskunnassa, lähinnä hänen oman kansansa keskuudessa, sitten ihmiskunnassa kokonaisuudessaan.

Ja vihdoin kaikkien "lähetyskirjeitten" lopussa olevista lauseista:

"Joka voittaa, se näin puetaan valkeisiin vaatteihin — — —"

"Joka voittaa, hänestä minä teen pylvään Jumalani temppeliin — — —"

"Joka voittaa, sen minä annan istua kanssani valtaistuimellani — — —"

Sanat "joka voittaa", joita seurasivat ihanat lupaukset, käsitti
Kaarina erilailla kuin toiset.

Siiri ja ne muut arvelivat, että oli puhe siitä voitosta, jonka ihminen saa taistelussaan syntiä ja maailman viettelyksiä vastaan. Kaarinan mielestä oli luultavampaa, että tämä tarkoitti ihmisen omassa sydämessä tapahtuvan taistelun voittamista. Hänestä tuntui, että monet sanat tässä luvussa viittasivat siihen. Jo luvun alusta huomasi, että Jumala vaati ihmiseltä valppautta ja toimintaa, keskiosassa puhuttiin Jumalan sanan mieleenpainamisen tärkeydestä ja lopussa taaskin varotettiin "haaleudesta" ja sanottiin m.m.: "ole siis innokas ja tee parannus". Tässä oli siis hänen mielestään kysymys etupäässä siitä voitosta, joka ihmisen tuli saavuttaa oman velttoutensa, laimeutensa ja uneliaisuutensa yli. Taaskin hänestä tuntui, että läheinen persoonallinen yhteys Jumalan kanssa ei olisi ristiriidassa tämän ajatuksen kanssa, vaan päinvastoin Jumalan apu silloin olisi lähempänä heikkoja voimia tukemassa.

Kun Siiri alkoi häneltä kysyä hänen mieltään, niin hän vihdoin päätti koettaa suoraan sanoa ajatuksensa, mutta sen tehtyään hän tuli huomaamaan, että hän törmäsi lujasti Siirin ajatuskantaa vastaan.

"Sinä siis olet sitä mieltä, että ihmisen on taisteltava pahaa vastaan ennenkuin on saavuttanut tuon läheisen suhteen Jumalan kanssa. Kuinka sinä luulet sen käyvän päinsä?" kysyi Siiri.

"Aivan yksinkertaisesti siten, että ihminen koettaa omassa mielessään punnita, mikä on oikein, ja menettelee sitten parhaan taitonsa ja ymmärryksensä mukaan!"

"Mistä sinä luulet, että ihminen saa voimaa tähän taisteluun, jos ei
Jumala sitä hänelle anna?" kysyi Siiri.

"Ovathan järki ja tahto myöskin Jumalan lahjoja, ja kun ihminen niitä oikein käyttää, niin Jumalan avullahan hän silloin toimii!"

"Nyt sinä tekaiset omia mietiskelyjä. Sanotaanhan: 'Etsikää ensin Jumalan valtakuntaa ja hänen vanhurskauttansa, sitten nämä kaikki teille annetaan!' Onhan siinä aivan selvä käsky, että ensin on saavutettava varma suhde Jumalaan, ennenkuin taistelua, saatikka voittoa, on ajateltava mahdolliseksi!"

"Niin, mutta jos ihminen kaiken ikänsä etsii ja vasta viimeisellä hetkellään löytää, eikä ole uskaltanut sitä ennen mitään tehdä, niin hän kuolee, jättäen jälkeensä toimettoman elämän."

"Etkö muista että: 'Joka etsii hän löytää ja kolkuttavalle avataan'?"

"Niin, mutta jos hän löytää vasta kuolinhetkellään? En minä pääse siitä, että hän olisi rikkonut enemmän kuin jos hän olisi sillä välin, eläessään, käyttänyt järkeään, toimintahaluaan ja hyvää tahtoaan niin hyvin kuin on tainnut taistelussa hyvien aatteiden puolesta!"

"Mutta minäpä luulen, että hän ei olisi onnistunut, sillä jos ei Jumala huonetta rakenna, niin ne turhaan työtä tekevät, jotka sitä rakentavat."

"Entä jos Jumala rakentaa mukana silloinkin, kun vielä hänestä kauempana olevat ja etsivällä kannalla seisovat ihmiset työtä tekevät?"

"Minusta näyttää kuin sinä tahtoisit päästä joutumasta siihen läheiseen yhteyteen Jumalan ja Jeesuksen kanssa, johon sanassa käsketään, ja että tahtoisit mieluummin luottaa omiin voimiisi, kuin Siihen, jonka voima on heikoissa väkevä."

Siiri sanoi tämän jyrkällä äänen painolla, ja Kaarinalla pyöri kielellä vastaus, että hän, Siiri, luuli olevansa niin paljoa viisaampi, että häntä vastaan ei saisi hiiskua mitään. Kuitenkaan hän ei mitään sanonut, sillä samassa hänen mielessään liikkui tunne siitä, että Siiri oli näissä asioissa hänen edellään.

Siirikään ei muuta sanonut sillä kertaa, mutta kun he olivat lyhyellä rukouksella lopettaneet keskustelun ja olivat poistumassa, tuli hän Kaarinan luo, katsoi häntä silmiin tutkivasti ja sanoi hiljaa: "Annathan anteeksi minun kiivauteni! En minä ajattele sinusta niin pahaa, kuin lienee sanoistani tuntunut."

"Mitäs sitä muistella! Sattuuhan sitä joskus kiivastumaankin! Ole huoletta, en minä sitä ole mieleeni painanut", vastasi Kaarina ja puisteli veitikkamaisesti toverin ojennettua kättä.

Vielä muutamassa raamatunlukupiiri-kokouksessa oli Kaarina mukana, mutta joka kerralla hän huomasi, ettei hänen ajatuskantansa soveltunut yhteen sen kanssa, mitä toiset ajattelivat, ja hän kärsi siitä, että hänen, ollakseen rehellinen, täytyi aina joutua väittelyyn. Tuntui niinkuin raamatunlukupiirin kokoukset hänen tähtensä olisivat tulleet yhä enemmän väittelykokousten luontoisiksi, kiivastumista uudistui yhä tiheämmin, ja usean kerran kokouksista erottiin kyynelsilmin. Kaarina kärsi siitä ehkä enin, koska hän arvasi, että hän itse oli siihen syypää. Ja joka kerta istuessaan toisten joukossa kärsi hän siitä paitse sisällisiä taisteluja. Toinen ääni käski hänet olemaan vaiti ja antamaan toisten pitää mielipiteensä, toinen ääni käski hänet olemaan rehellinen ja sanomaan oman ajatuksensa huolimatta siitä, mikä seuraisi.

Vihdoin hän päätti erota raamatunlukupiiristä, taikka oikeammin olla kokouksiin menemättä, ilmoittamatta mitään syytä, vaikka hän omassa mielessään oli päättänyt, ettei hän niihin enää ensinkään menisi. Tämän päätöksen tekeminen ei ollut aivan helppoa. Kaarina oli luullut, että keskustelemisesta vakavassa tarkoituksessa aina olisi hyötyä, että eriävilläkin mielipiteillä olisi joitakin yhtymäkohtia, kun vain pääsuunta olisi yhteinen, ja että tämän yhteisen pääsuunnan löytämisen kautta voisi syntyä erimielisten kesken kehittävää vuorovaikutusta. Mutta hän oli pettynyt laskuissaan. Hän ei ollut ottanut huomioon syrjävaikuttimia, tunteita ja intohimoja, jotka aina tulivat vaatimaan osansa. Todellisuus oli toisenlainen kuin se kaunis mielikuva, jonka Kaarina oli itselleen luonut. Oliko hän elämässään kokeva paljonkin sellaista? Minkälainen itse elämä sitten todellisuudessa oli? Oliko se ensinkään sellainen, kuin hän oli sitä mielessään kuvitellut?

Koska hän kerran oli kotiin kirjoittanut päätöksestään ruveta raamatunlukupiireihin, niin tuli hänen kirjoittaa siitäkin, että oli päättänyt niistä erota. Paljon päänvaivaa tuotti hänelle miettiminen, miten hänen tuli asiasta kirjoittaa, ettei hän saattaisi kunnon tovereitaan huonoon valoon, taikka muuten tässä arkaluontoisessa asiassa saisi aikaan väärää valaistusta.

Kirjoitettuaan konseptin, jossa oli monta mustaa viivaa sekä päälle ja alle viivan kirjoitettua, sai hän kirjeen lopullisesti seuraavaksi:

"— — — Minä en enää aijo käydä raamatunlukupiirien kokouksissa. Aikaa minulla kyllä olisi ja raamatunlukemiseen minulla myöskin olisi halua, mutta kumminkin olen vakavasti harkittuani päättänyt olla näistä kokouksista poissa. Syy on se, että toisilla tytöillä on toisenlainen tapa ajatella asioita ja me emme sovi yhteen. Niitten toisten mielestä olisi ihmisen ensin tultava uskovaiseksi ja vasta sitten kun hän on päässyt niin pitkälle saisi hän ruveta ajattelemaan muita maailman asioita. He arvelevat, että ihminen muutoin ei osaa oikein ajatella eikä toimia. Minä taas ajattelen, että hengellinen kehitys olisi kulkeva käsikädessä muun kehityksen kanssa ja sitä ei ole olemassa, jos ihminen istuu vain itseksensä mietiskellen ja raamattua lukien. Sentähden minä aina tahdon saada toisenlaiset selitykset raamattuun kuin ne muut. Minä toivon, että te ymmärrätte, etten tätä päätöstä ole tehnyt kevytmielisyydestä tahi uskonnon halveksimisen tähden. —"

Muutamien päivien perästä sai Kaarina äidiltä seuraavan kirjeen:

"Rakas Kaarina!

Vaikka aivan äsken sinulle kirjoitin, eikä nyt ole mitään uutta kerrottavaa, tahdon heti vastata sinun viime kirjeeseesi.

En ollenkaan ihmettele, että lopetit osanottosi raamatunlukupiireihin; luulen, että minä sinun sijassasi olisin tehnyt aivan samoin. Yleensä en hyväksy sitä, että erotaan yhdistyksistä ja yhteisistä hommista, kuten monasti tehdään, sen vuoksi, että jossain asiassa ollaan eri mieltä kuin enemmistö eikä omaa mielipidettä saada kyllin kuuluviin. Mutta tässä on mielestäni toinen asia kysymyksessä, sillä tällaisissa kokouksissa on pääasia oleva jokaisen oman ajatuspiirin laajentaminen ja hengellisen elämän kehittäminen. Ja siihen ei luullakseni ole suuria edellytyksiä, jos käy, kuten kerrot toveripiirissäsi käyneen, että väittely ja kiista tuli päätökseksi.

Mitä muuten tulee siihen periaatteeseen, joka saattoi sinut tekemään päätöksesi, voin kyllä käsittää ajatuksesi, vaikka olenkin hiukan toisella kannalla kuin sinä. Tahdon vähän tarkemmin selittää, missä suhteessa.

Kun olin nuori ja sinun ijässäsi, ajattelin minä jotenkin samoin kuin arvaan sinun nyt ajattelevan. Niin paljon kyin, siihenkin aikaan puhuttiin antautumisesta Jumalalle yksinomaan ja maailmallisen hylkäämisestä, en minä voinut näiden vaatimuksien oikeutusta ymmärtää. Luontoni ei sitä sallinut. Minä ajattelin, että uskonnollisuus, joka pysyy erillään nykyisestä elämästä, on väärää ja hyödytöntä uskonnollisuutta. Luulin sen voivan johtaa tekopyhyyteen ja ulkokultaisuuteen. Minun mielestäni tosi kristillisyyden tuli kehittyä taistelussa ulkona maailmassa, enkä pannut suurtakaan painoa hiljaisessa mietiskelyssä tapahtuvaan uskonnolliseen kehitykseen.

Mutta vanhetessani ja elämää kokiessani olen näiden asioiden suhteen muuttanut mieltäni. Olen tullut huomaamaan hiljaisuudessa tapahtuvan uskonnollisen kehityksen tärkeyden. Ei niin, että tahtoisin nytkään, taikka että edes pitäisin oikeana eroittaa uskonnollisen elämän kokonaan muusta elämästä. Päinvastoin olen yhä sitä mieltä, että todellinen kristillisyys välttämättömästi tunkeutuu kaikkialle ja painaa leimansa kaikkeen, vähäpätöisimpäänkin ihmisen toiminta-alalla. Mutta sittenkin on olemassa yksi puoli uskonnollista kehitystä, joka pysyy ulkonaisesta elämästä erillään. Se on hiljainen lähestyminen ja yhteenliittyminen Jumalaan, toisin sanoen persoonallisen kanssakäymisen kautta kehittyvä yhä lujempi yhteys Hänen kanssaan. Tämä suhde kehittyy syvällä ihmissydämen salaisimmassa sopukassa, ja mitä läheisempi se on, sitä kauemmas se pyrkii piiloutumaan ulkomaailmalta ja ympäröivältä elämältä.

En tahdo raamatunlukupiirien enkä muidenkaan kristillisien harrastuksien ylläpitämiseksi toimivien yhdistysten tuomitsijaksi ruveta, mutta tahdon kumminkin sanoa, että minussa aina on ollut salainen pelko, että epäkypsä nuoriso niiden kautta tulisi vetämään päivän valoon sellaista, joka kärsii joutumisestaan kosketukseen ulkomaailman kanssa, tarkoitan tuota ihmisen sisimmässä piilevää persoonallista uskonelämää. Ja toiselta puolen niiden kautta nuoriso, jolla on elämä edessään, ja jonka tehtävänä olisi ennen kaikkea valmistua kunnollisiksi työntekijöiksi ja valppaiksi taistelijoiksi jalojen aatteiden puolesta, voi joutua luonnottomasti kiihottuneeseen uskonnolliseen mietiskelyyn, joka voi sen johtaa monella lailla harhaan.

Mielelläni tunnustan, että jalot periaatteet elähdyttävät kristillisten nuorisoliikkeiden johtohenkilöitä, ja niillä on epäilemättä hyvä ja hyödyllinenkin vaikutuksensa. Mutta tahdon kumminkin sanoa sinulle mielipiteeni niistä, jotta käsittäisit minkä vuoksi en ole suorastaan liittynyt niiden kannattajiin ja jotta samalla huomaisit, että täydellisesti käsitän sinun menettelysi.

Hartaasti toivoisin, että sinussa kasvaisi elävä Jumalan tunteminen ja voimakas hengellinen elämä, mutta luulen, että sillä on sinussa suurempi kehittymisen mahdollisuus eläessäsi uskonnollista elämääsi erillään tovereistasi.

Heille ehkä on parempi toisin. Emme saa asettua heidän tielleen, vielä vähemmin heidän tuomarikseen.

Minulle on ollut hyvin mieluista saada kerran tilaisuutta ja aihetta kirjoittaa sinulle näistä asioista. Toivoakseni me vielä monta kertaa saamme vaihtaa mielipiteitä toistemme kanssa elämän vakavista kysymyksistä.

Terveisiä omaisilta ja omalta

Äidiltäsi."

Kaarina luki kirjeen uudestaan hitaasti ja painaen mieleensä ajatukset.
Sitten hän vielä luki tämän kohdan:

"Hartaasti toivoisin, että sinussa kasvaisi elävä Jumalan tunteminen ja voimakas hengellinen elämä."

Hänen äitinsä toivo se oli! Olihan se hänenkin toivonsa! Mutta kuinka kaukana hän vielä olikaan siitä päämäärästä, johon hänen tuli pyrkiä!

Itsekkäisyyttä oli hänessä paljon ja hillitsemätöntä kiivautta ja pahoja ajatuksia ja hienotunteisuuden puutetta, niin paljon, paljon pahaa. Hän tiesi, että omat voimat eivät riittäisi sitä voittamaan, vaan hän tarvitsi siihen apua ylhäältä, ja sitä hän tahtoisi hartaasti sydämensä pohjasta rukoilla.

Mutta oliko hänellä täysi luottamus Jumalan apuun? Tällä hetkellä hän tunsi niin olevan, mutta oliko hänellä aina sama varmuus? Hän muisti monta hetkeä, jolloin mitä kauheimmat epäilykset väkisin tunkeutuivat mieleen. Näistäkin vapautuakseen hän tarvitsi Jumalan apua.

Hänet valtasi äkkiä rauhattomuus. Olikohan aivan varmaa, että Jumalan apu ulottuisi häneen, joka oli niin haparoiva ja heikko, joka oli niin kehittymätön hengellisen elämän alalla?

Tulisiko hän koskaan saamaan täyttä varmuutta siitä?

* * * * *

Muutamia minuutteja vain, niin olisivat kaukana näkyvistä kivitalojen harmahtavat seinät, puutalojen lauhtuneet tai lauhtumaisillaan olevat maalatut laudoitukset, poissa ruskeat kadut ja hiekoitetut käytävät, poissa näkyvistä laiskat ajurit hevosineen, maleksivat kävelijät ja taakkojaan kantavat tai kelkoillaan vetävät työn orjat!

Kaarina istui erään ylioppilaan, lapsuutensa leikkitoverin, rinnalla mukavassa nahkasten peittämässä matkareessä, joka kuului rekiretkeläisten iloiseen jonoon. Nyt jono läksi liikkeelle, kulkuset alkoivat helistä ensin hitaammassa, sitten yhä kiivaammaksi yltyvässä tahdissa, ja viimein kuului vain yksi tasainen kirjavaääninen soitto, se kuului edestä, takaapäin, syrjiltä, joka puolelta. Ja ihmiset seisahtuivat hetkeksi hymy huulilla, katseillaan seuratakseen nuorison iloista kulkuetta.

Se kiersi kerran ympäri torin, sitten se kulki pitkin pääkatua suoraan alas hohtavan valkoiselle lumikentälle, jota metsäiset kukkulat ympäröivät joka haaralla.

Mikä suloinen tuoksu, mikä puhdas ilma, mikä ihana näky! Ja kulkusten ja tiukujen kirjavaääninen soitto kaikui riemua, elämännautintoa, ikuista nuoruutta ja kevääntoivoa! Se soitto levisi yli valkean kentän, ja metsäisiltä kunnailta vastasi kaiku, vieritti soinnut takaisin ja pani nuorten sydämetkin soimaan samaa iloista ja onnekasta säveltä.

Ruusunpunainen hohde levisi yli taivaan kannen, se oli lyhyen päivätyönsä lopettaneen auringon jäähyväistervehdys talviselle luonnolle. Ja luonto vastasi tervehdykseen peräytymällä hetkeksi melkein näkymättömään usvaiseen huntuun, aivan kuin se siten olisi tahtonut osoittaa kaihoavaa, ikävöivää mieltään.

"Kyllä me olemme typeriä, kun niin vähän liikumme ulkopuolella kaupungin, silloin kun meillä siihen olisi aikaa ja tilaisuutta", sanoi Kaarina vierustoverilleen, joka istui selkäkenossa tilaisuutta varten lainaamaansa sudennahkaturkkiin puettuna ja näytti nauttivan olemassa-olostaan. Hän näytti tässä istuessaan lyhyeltä, vaan hän oli pitkä mies. Suuret silmät olivat siniset, nenä suora ja parraton suu; pienenlainen kapea leuka oli melkein kokonaan karvakauluksen peitossa.

"Minä juuri tässä ajattelin, että kyllä pitää ruveta hiihtämään tästä puoleen. Ihan huomispäivänä minä lähetän sukseni tervattavaksi", vastasi nuorukainen ja koetti puhuessaan kääntyä Kaarinaan päin, mutta turkki oli jäykkä ja reki ahdas, niin että ainoastaan pää pääsi sen verran kääntymään, että silmät kieroon katsoen näkivät Kaarinan.

He alkoivat sitten suunnitella hiihtoretkiä joka aamu joululuvan aikana ja olivat molemmat yhtä mieltä siitä, että siitä tulisi erinomaisen hauskaa.

Sitten he painautuivat taas kukin kolkalleen. Kaarina veti ison huivin tiiviimmästi ympärilleen, sillä jäältä tuleva viima pyrki tunkeutumaan sen alle ja jäähdyttämään.

"Miltähän tuntuisi, jos tässä vieressä istuisi se kaikkein rakkain, jota hän ei vielä ollut löytänyt, joka tuntisi hänen sydämensä tykytykset yhtä hyvin kuin hän itse, joka aavistaisi hänen ilmaisemattomatkin ajatuksensa, joka ymmärtäisi häntä täydellisesti? Ja hän tämän toverinsa tuntisi ja tietäisi hänenkin salaisimmat ajatuksensa ja käsittäisi hänet kaikessa. Ja he molemmat, jos he tässä istuisivat kahden kesken talvisen luonnon keskellä, tuntisivat itsensä niin onnellisiksi, eivätkä he vain tänä yhtenä iltana yhdessä ajaisi, vaan aina, koko pitkän elämän ajan kulkisivat he samaa tietä yhdessä. —"

Jo alkoivat tähdet taivaalla tuikkia, ilma kirkastua ja kuun kapea käyrä viiva yhä selvempänä loistaa. Metsäiset rannat olivat tulleet tummemmiksi, ei enää eroittanut saaria mantereesta eikä kauempana olevia kukkuloita laisinkaan näkynyt. Kaarina veti huivinsa ihan huppuun.

"Entä jos täällä vieressä olisi se oikea!" Kaarinaa hytkähdytti, sillä niin naurettavalta tuntui se ajatus. Hänen täytyi kurkistaa toveriaan. Jokohan se nukkui, koskapa ei mitään virkkanut? Ei, silmät olivat auki, hänkin oli omissa ajatuksissaan.

"Kaikenlaisia ajatuksia sitä voikin mieleen tulla!" Kaarinan matkatoveri oli hyvä poika, aina reipas ja ilomielinen, lapsena aina pienempien puolustaja vallattomien poikien kujeita vastaan, isompana aina mukana ja hauska toveri. Ennen suomalaisen seuran iltamissa hän oli Kaarinalla melkein säännöllisesti franseesikavaljeerina, ja jos he Helsingissä sattuivat yhteen teatterissa tai jossain muualla, niin aina hän kohteliaasti saattoi Kaarinan kotiin, jos tällä ei ollut seuraa. Mutta vaikka he tavallaan, vanhoina tuttuina ymmärsivätkin toisensa hyvin, oli heidän suhteensa kumminkin sellainen, että tuntui aivan hullunkuriselta ajatus, että hän voisi tulla Kaarinalle muuksi kuin mikä hän nyt oli. "Hyvä poika", siinä kaikki! "Olkoon siihen tyytyväinen, kaikki pojat eivät sitä liikanimeä ansaitse!"

Reki nousi maihin, lämmin henkäys tuntui vastassa ja Kaarina aukaisi huivinsa nähdäkseen ympärilleen. Kuin mustat haamut vilahtivat puut heidän ohitsensa metsätietä kuljettaessa, sitten tultiin aukealle ja viimein kujaa myöten taloon, jonka tupa oli heitä varten tilattu.

Kamarissa riisuutuessa seurueen jäsenet iloisin huudahduksin toinen toisiaan tervehtivät. Kaksi nuorta herraa, ollen nähtävästi joukossa viisaampia, seisoi vähän syrjemmässä toisista, kunnes heidän seuralaisensa, Tuomolan tytöt, tulivat heitä serkkuinaan toisille esittämään. Toinen heistä oli pitkä, vaaleaverinen, toinen lyhyempi ja tummempi.

Kaarina oli ennenkin kuullut puhuttavan näistä Tuomolan tyttöjen serkuista, ja joulunaikana hän oli heidät nähnytkin vilahdukselta, mutta nyt hän ensi kerran näki heitä likemmältä. Se vaaleampi oli juuri sellainen, jommoiseksi Kaarina oli ihanteensa kuvitellut: solakka, jalopiirteinen ja ryhdikäs, käytökseltään varma ja kumminkin ystävällinen. Mutta sittenkin tuo toinen, tummempi ja lyhyempi, jolla nuo ulkonaiset ihanteelliset ominaisuudet vähemmin esiintyivät, teki Kaarinaan syvemmän vaikutuksen heti ensi näkemältä. Mikä sen aiheutti, siitä hän ei tiennyt, mutta sen hän vain tunsi, että hänen täytyi millä keinoin hyvänsä päästä tuosta henkilöstä selville ja päästä hänen kanssaan enempään tuttavuuteen, sillä jotain erinomaisempaa juuri häntä varten täytyi olla siinä ihmisessä!

Ilta kului leikeissä ja tanssissa. Sitten syötiin talon emännän valmistama maukas illallinen ja vihdoin iltayöstä lähdettiin kotimatkalle.

Kun Kaarina oli asettunut rekeen toverinsa viereen ja joukko taas oli paluumatkalla, oli Kaarinan mieliala muuttunut aivan toisenlaiseksi kuin tulomatkalla. Mistä tämä muutos? Oliko hän jotain kokenut, vai eikö hän ollut mitään kokenut? Mikä oli hänellä mielessä? — Ei mikään — ja kuitenkin jotain! — Mikä se 'jotain' oli? Mielikuvitustako, vai todellisuutta?

Ei, ei se ollut mitään! — Tänä iltana kaikki hullutukset pyörivät mielessä. Ensin hän kuvittelee mielessään, että matkatoveri olisi hänelle se yksi ja ainoa, aivan mahdotonta asiaa. Sitte hän ensi tapaamalta, tietämättään taivaallista tuosta toisesta, alkaa häntä ajatuksillaan, silmillään ja korvillaan seurata, aivan kuin ei muita enää maailmassa olisikaan. Siinä toinen hullutus!

No, nyt järkeviin ajatuksiin! Kaarina alkaa huivinsa raosta tirkistää tähtiä, jotka yöllisellä taivaalla vilkkuvat. Tuossa on Väinämöisen viikate, tuossa on Otava, tuossa kulkee linnunrata. Mikähän loistava tähti tuokin tuossa lienee. Olisipa hauska tietää niiden kaikkien nimet!

Mutta kuinka kauniisti ne loistavat! "Katseleekohan hänkin niitä, huomaako hänkin kuinka kirkkaat ja loistavat ne ovat?"

No, joko nyt taas! Mistä se nyt taas tuli mieleen, tuo hullutus! —

Kuinkas monta viikkoa on vielä koulun alkuun? — Vähän yli kaksi viikkoa. — Viimeinen lukukausi. — Ylioppilaskirjoitukset — tentit — suulliset tutkinnot. — Miten hän niistä suoriutuisi?

Tulisikohan hän Helsinkiin lukukauden ajaksi? — No, mutta miksi taasen hän mielessä! — Olihan Kaarina ennenkin nähnyt nuoria miehiä, olihan hän ennenkin niiden kanssa seurustellut ja tavannut keskustelussa yhdenmukaista ajatustapaa ja ymmärtämystä. Mutta minkä vuoksi hän niin tavattomasti riemastui sydämessään, kun hän huomasi, että tämä hänet ymmärsi niin hyvin, ettei hänen tarvinnut loppuja selitellä, niinkuin pari kertaa tapahtui? Miksi tuntui kuin tuon toisen ei olisi tarvinnut kaikkea puhua, sillä ymmärsihän Kaarina ilmankin, ja miksi tämäkin sai hänet niin iloiseksi? Mikäs erinomainen tämä oli? — Eikä hän ollut edes kauan puhunut Kaarinan kanssa, vaan paljoa enemmän hän tuntui puhuvan toisten kanssa. Joutavia mietteitä!

Kun edes vierustoveri olisi puheliaampi, jotta ajatukset suuntautuisivat pois tuosta painajaisen tavoin aina esiin tunkeutuvasta "hänestä".

Eihän hän, Kaarina, ollut mikään tuollainen löyhkä, joka heti ensi näkemästä ihastuu, tänään tähän, huomenna tuohon! Sellainen hän ei ollut, eikä tahtonut sellaiseksi tulla! Mistä hullusta sitten tuo puuska johtui? Oliko "hän" antanut siihen aihetta? Kaarina rupesi miettimään ja kävi ajatuksissa läpi koko illan yhdessä-olon. Totta tosiaan, ei "hänessä" syytä ollut! No, mutta sepä sitten ihmettä oli!

Kaarina päätti ruveta juttelemaan, haihduttaakseen nämä ajatukset. Hän nykäisi vierustoveriaan:

"Joko sinä nukut?"

"No, enhän toki, minä vain ihmettelen, että sinä olet niin hiljaa."

"Oletpa sinä vähän niinkuin epäkohtelias kavaljeeri; onhan herrojen asia ylläpitää keskustelua!"

"Vanhanaikuiseksihan sinä olet tullut. Onhan nykyajan naisilla siinä suhteessa yhtä suuri oikeus kuin herroilla."

"Minähän se nytkin keskustelun alotin! Katso sinä, ettei se pääse seisahtumaan!"

"Pelkäätkö sinä nukkuvasi, jos ei suusi ole liikkeellä?"

"Ei minua nukuta, mutta minä pelkään, että sinä nukkuisit!"

"Mitä sinä siitä pelkäät? Ei suinkaan sinulla ole sitä vanhaa pelkoa, että ulkona nukkumisesta voi saada keuhkokuumeen?"

"En minä senvuoksi, mutta ymmärräthän sinä, että minulla ei ole mitään hauskaa koko matkalla, jos sinä kuorsaat."

Liekö hän, vastaväitteistään huolimatta, ottanut onkeensa Kaarinan velvoittavan käskyn ylläpitää keskustelua, vai liekö oma halu sen vaikuttanut, sitä Kaarina ei tiennyt, pää-asia vain, että juttelu tästä puoleen ei tauonnut koko matkalla. Kun Kaarina koti-ovella heitti jäähyväiset toveriltaan, ei hän enää muistanut äskeisiä kiusallisia mietteitään, vaan tunsi matkan jälkeen samalla virkistystä ja luonnollista miellyttävää väsymystä.

Hiljaisuudessa kuluivat joululuvan viimeiset päivät. Milloin hän ei ollut ulkona hiihtämässä, kului aika osaksi kirjojen ääressä, osaksi vaatteiden kuntoonpanemisessa, joskus lautapelin, kirjailijapelin tai muun leikin ääressä sisarusten kanssa, jotka nykyään olivat Kaarinalle paljoa suuremmaksi seuraksi kuin ennen. Elvi, joka oli kasvanut melkein Kaarinan pituiseksi, alistui yhä vieläkin, kuten pienempänä, kiltisti Kaarinan mielihaluja noudattamaan. Ilmari vielä joskus oli kiusaamispäällä, mutta muuten hän oli hyvin viisas ja tottelevainen poika. He olivat kaikki jo koululaisten kirjoissa, Airakin, joka kävi "leikkikoulua" erään ystävällisen rouvan luona, muutamien muiden samanikäisten kanssa.

Iltaisin, nuorempien nukkuessa ja kun hänkin oli vanhemmilleen toivottanut hyvää yötä ja lähtenyt levolle, pyrki hänen mieleensä useimmiten aivan vastustamattomalla voimalla kuva: tumma tukka, siniset silmät, pienet tummat viikset, pyöreät kasvot hyväntahtoisine ilmeineen. Useimmiten hän työnsi kuvan luotaan, eihän hänellä ollut mitään sen kanssa tekemistä! Mutta joskus hän oli sillä päällä, ettei hän tahtonutkaan sysätä kuvaa pois luotaan, vaan koetti päinvastoin vetää sitä lähemmäksi itseään, tarkastaa sitä, syventyä siihen ja tutkia sitä perinpohjin; mutta silloin se kävi äkkiä epäselväksi ja hävisi hänen näkyvistään. Päästyään irti kuvasta hän sai taas rauhassa antautua tulevaisuuden-unelmiinsa, joita hän rakasti, hän sai taas rakennella pilvilinnoja ja toinen toisiaan ihanampia utukuvia. Hänestä tulee ensin ylioppilas, sitten hän lukee maisteriksi, sitten antautuu sellaiseen toimeen, jossa hän eniten voi maataan ja kansaansa palvella. Hän ei vielä ollut selvillä, mikä se toimi olisi, mutta hän oli varma, että se hänelle selviäisi. Hän ei panisi kynttiläänsä vakan alle, vaan hän tekisi työtä kaikilla voimillaan: minkä hän oikeaksi tietäisi, siitä hän puhuisi, heikkojen puolesta hän taistelisi, totuutta hän aina puolustaisi!

Tultuaan Helsingin yhteiskouluun ja uusien toverien joukkoon oli hän huomannut, että oli omien lahjojensa ja taitojensa suhteen ajatellut liiankin paljon itsestään, sillä hän tapasi monta itseään etevämpää siellä. Mutta hyvään tahtoon ja työtarmoon nähden tiesi hän sittenkin olevansa ensimäisiä. Hän uskoi, että hänellä olisi erikoinen tärkeä paikkansa täytettävänä, ja missä se olisikin, niin hän täyttäisi sen kunnollisesti, ja elämänsä sekä työnsä hän uhraisi kansansa hyväksi.

Toisinaan häntä vaivasi se, että hän ei vieläkään, vaikka niin lähellä oli aika, jolloin oli tehtävä päätös opin-urasta, voinut luoda itselleen tulevasta hänelle erikoisesta toiminta-alastaan kouriin tuntuvampaa kuvaa. Usealla toverilla oli täysi varmuus kutsumuksestaan. He olivat onnellisia! Mutta hän, vaikka kuinka olisi koettanut asiata miettiä, ei päässyt siinä asiassa selvyyteen.

Tuli vihdoin aika, että hänen täytyi lähteä takaisin Helsinkiin, suorittamaan viimeisen lukukauden koulun penkillä istumiset, ylioppilaskirjoitukset, tentit ja vihdoin suulliset tutkinnot yliopistossa.

Aivan toisenlainen tunnelma vallitsi luokalla tämän lukukauden alussa kuin muulloin. He, tulevat ylioppilaskokelaat, pysyttäytyivät muista hiukan loitommalla, ja muut jos mahdollista vielä loitommalla heistä, ja mitä lähemmäksi tuli ylioppilaskirjoitusten aika, sitä selvemmin tuntui joka tunnilla, että opettajat ja oppilaat ponnistivat yhteistä päämäärää saavuttaakseen, koulun kunnian pelastamiseksi vaikeassa koetuksessa.

Vihdoin loppui säännöllinen koulunkäynti, eräänä lauantaina helmikuun viimeisenä päivänä. Se oli ensimäinen riemunpäivä ja ehkä kaikista ehjin, sillä vielähän olivat kaikki yhdenarvoiset, kun ei tiedetty reppujen saajista. Koko luokka lähti koulun pihalta ajamaan penkinpainajaisiinsa alaluokkalaisten hurratessa kummallakin puolen katua. Kerrassaan hauska oli toverillinen yhdessäolo, puheita pidettiin, laulettiin ja lopuksi tanssittiin.

Seuraavana maanantaina, kun toiset menivät koulukirjat kainalossa kouluun, käyskentelivät ylioppilaskokelaat huolettoman näköisinä koulun sivutse.

Kaukana oli kumminkin itse asiassa huolettomuus. Valmistavia harjoituksia ja kokeita, jokunen vähäisempi tentti ja vihdoin arvailemiset ja otaksumiset ylioppilaskirjoitusten suhteen, ne painoivat lyijynraskaana taakkana nuoria hartioita. Sitten vielä painoi tuo tieto, että kaikki sukulaiset ja tuttavat, useat uteliaisuudella, enemmän kuin oikealla osanotolla, tiedustelivat heidän töitään ja kokeitaan. Heidän nähtensä koetettiin olla tyynen ja varman näköisiä. Tottumattominkin tässä oppi vähän teeskentelemään.

Sitten koettivat nuo jännittävät ylioppilaskirjoitusten päivät. Kaarina suoriutui onnellisesti kirjoituksista, ei tullut sairautta häiritsemään kirjoituksia, eikä sattunut ainakaan suurempia hermostumisesta johtuneita pukkeja, ja pahin taakka oli näin ollen poissa, kun viimeinen kirjoitus oli ohi.

Tenttien pitkä jakso, joka varsinaisesti alkoi näiden päivien perästä, ei yleensä tuottanut suurempaa rasitusta niille, jotka olivat huolellisesti läksynsä lukeneet, ja siitä syystä olisivat ne Kaarinallekin olleet helpot, jollei olisi sattunut muuatta tapausta.

Hän, tuo joulunaikainen uusi tuttava, tuli odottamatta vastaan kadulla eräänä päivänä, kun Kaarina astui kotia koulusta. Hän kulki nopein askelin, melkein kiirehtimällä, ja kädessä hänellä oli mustakantinen kirjoitusvihko. Kun hän huomasi Kaarinan, niin hän nosti lakkiaan, mutta Kaarina hämmästyi niin, että hän ei tiennyt kuinka liikuttaisi jalkojaan, jotta hän pääsisi onnellisesti vastaantulijan sivu, niin hervottomiksi ne äkkiä kävivät. Samalla Kaarina tunsi, että veri nousi päähän, ja häntä pelotti suuresti, että kaikki ihmiset huomaisivat hänen hämminkinsä.

Kaarina oli alkanut luulla, että liekehtiminen oli laannut, hän oli uskotellut itselleen, että se olikin ollut turhaa mielikuvitusta, mutta nyt hän taas tunsi, että se oli sittenkin jotain. Turhan tähden hän ei vavissut, aivan ilman syytä ei sydän oudosti sykkinyt. Aivan kummallinen hätääntynyt tunne hänellä oli koko kotimatkallaan.

Mutta jospa se oli sitä, että Kaarina ei ollut häntä nähnyt? Jos hän useammin tapaisi, niin varmaan hän tottuisi; jos hän lähemmin tutustuisi, ehkä hän tulisi huomaamaan, että tämä uusi tuttavuus ei ollut kummempi kuin monet entiset? Kaarinan täytyisi välttämättömästi päästä hänen seuraansa uudestaan ja hyvin usein, jotta hän tulisi tavallisemmaksi ja jokapäiväisemmäksi. Silloin varmaan turhat mielikuvat häviäisivät!

Näin ajatteli Kaarina istuessaan taas kotona työpöytänsä ääressä. Mutta kun hän oli päässyt ajatuksen loppuun ja istui siinä hiljaa yksinään, niin tunki taasen hänen sisäisten silmien eteen tuo kuva, jota hän viime aikoina oli alkanut unohtaa. Se oli vain selvempi kuin ennen ja silmät olivat niin omituisen näköiset. Ei kellään ihmisellä Kaarina ollut sellaisia nähnyt ennen. Jospa tuo kuva sittenkin merkitsisi jotain hänelle? Jospa nuo silmät sittenkin loistaisivat toisin kuin kaikkein muiden juuri häntä kohtaan? Kuvastuisikohan niissä joku salattu kaiho?

"Pois taas joutavat ajatukset! Muuta, tärkeämpää nyt on edessä. Kaarina hoi, ole ahkera, muuten ei kunnian kukko sinulle laula!"

Kaarina otti historiansa ja alkoi lukea vuosilukuja.

Sillä kertaa oli Kaarina saanut haihdutetuksi kuvan mielestään. Mutta, miten ollakaan, palasi hän jälleen ja yhä selvempänä häiritsemään Kaarinan tehtäviä.

Vihdoin hän alkoi huomata, että hänen voimansa eivät riittäneet sitä mielestä irroittamaan, ja kun hän näin luopui taistelusta sitä vastaan, otti se hänet kokonaan valtaansa. Ja kumma kyllä, lopulta se ei enää häirinnytkään, vaan päinvastoin se oli hänen alituisena seuranaan aivan kuin häntä tukemassa ja helpottamassa hänen työtään.

Hänen mielensä alkoi tulla täydelliseen tasapainoon, kun kuva yhä enemmän sulautui hänen omaan sisälliseen olemukseensa. Taas sujui työ hyvin ja tasaisesti siksi kunnes taas kerran, ilman ulkonaista aihetta, Kaarinan mieleen juolahti epäilevä kysymys: "Välittääkö hän todellakaan minusta ollenkaan? Onko edes mitään suoranaista aihetta sitä luulla?" Ja silloin Kaarinan valtasi omituinen toivottomuus, joka hänen mieltään järkytti siitä tyyneydestä, jota hän näinä tärkeinä viikkoina välttämättömästi olisi tarvinnut. Hänestä koko maailma näytti mustalta eikä hän uskaltanut luottaa omaan elämäntehtäväänsä. Ja eräs vanha ystävällinen täti, jonka hän kerran kadulla tapasi, katseli häntä tutkivasti, puisti päätään ja sanoi: "Kylläpä sinusta näkyy, että olet lukenut! Kunhan vain et kadottaisi terveyttäsi! Sen minä aina olen sanonut, että naiset eivät kestä niin suuria ponnistuksia, kuin on tuo ylioppilastutkinto!"

Jonkun aikaa Kaarina eli tällaisessa synkässä mielentilassa. Sitte hän tuli ajatelleeksi, että oli olemassa jotain, jota sanottiin toivottomaksi rakkaudeksi, ja hän päätti, että hänen tunteensa, jos se oli rakkautta, oli tätä yksipuolista laatua. Eihän hän ollut ensimäinen, joka sellaista sai kokea, olivathan muutkin kestäneet sortumatta, miks'ei hän, jolla kumminkin oli, toisin kuin naisilla ennen, mahdollisuus kehittyä ja saada elämässä tyydytystä hyödyllisen toiminnan kautta ulkopuolella kotia. Näin hän koetti itseään rauhoittaa ja tunsikin siten jonkunlaista tyyntymistä. Verrattain levollisella mielellä hän näin ollen suoritti viimeiset tentit.

* * * * *

Koitti vihdoin päivä, jolloin ylioppilaskokelaiden tuli ilmoittautua suullisiin tutkintoihin yliopistossa. Juhlallisin mielin silloin juhlapuvuissa astuttiin yliopiston avaraan, pylväskäytävän ympäröimään eteiseen ja sieltä yläkerrokseen, jossa ilmoittautuminen oli tapahtuva. Mutta vieläkin tärkeämpi oli ilta, jolloin tutkintojen jälkeen päätös annettiin ja juostiin paljain päin lunastamaan lyyryn koristamia valkoisia lakkeja, ja kaikkein riemuisin oli hetki, jolloin omaisten taaja parvi hurraahuutojen kaikuessa tuli valkolakkisia ruusuilla koristamaan.

Kaarinalla ei ollut läheisiä omaisia vastaanottamassa, mutta hänen emännältään ja parilta muulta tuttavalta sai hänkin kukkia ja vilpittömiä onnentoivotuksia. Itse hän luuli, etteivät ne, jotka olivat kaulasta helmaan saakka, vieläpä selkäpuoleltakin kukkien vallassa, voineet olla iloisempia kuin hän, jolla kukkaset tuskin rintapuolen peittivät. Niin oli hänen sydämensä täynnä riemuisia tunteita!

Illalla meni koko joukko Alppilaan, viettämään yhteistä ilojuhlaa, kaikki paitse yksi tytöistä, jolle oli samana iltana saapunut tieto sisarensa kuolemasta, kuten eräs tovereista tiesi kertoa.

Tämä sanoma sai nuoret mielet hetkeksi vakaviksi ja Kaarinaan se teki niin syvän vaikutuksen, että hän tunsi välttämätöntä tarvetta ilmaista vakavat ajatuksensa toisille. Hän kilisti simalasiaan ja puhui:

"Me kysymme, miksi tämä surullinen tapaus on tullut juuri tänä iltana eroittamaan yhden tovereista seurastamme ja luomaan synkän, varjon valoisiin mieliimme. Me kysymme, mutta emme löydä vastausta. En minäkään tahdo yrittää siihen vastata. Mieluummin olisin minäkin suonut, että ilojuhlamme olisi ollut eheämpi.

Mutta, toverit, kun kerran olemme tulleet vakavalle mielelle, niin on meille ehkä helpompi, kuin muutoin olisi ollut, ajatella vakavia ajatuksia. Ja huolimatta siitä, että meillä nyt on aihetta olla iloisia oikein sydämen pohjasta, toivoisin, että me kaikki voisimme olla yksimieliset siitä, että vakaviinkin ajatuksiin on aihetta.

Me olemme astuneet yli tuon korkean kynnyksen, joka ylioppilastutkinnoksi sanotaan, eteisestä suoraan huoneeseen, jossa näemme ympärillämme laajoja kirjahyllyjä täynnä tieteellistä kirjallisuutta, pöytiä, joilla seisoo vaakoja, retortteja, koeputkia, seinillä karttoja ja kuvia monenlaisia, taideteoksia, kaavakuvia ja paljon muuta. Meidän tulee viipyä tässä avarassa salissa ja tehdä työtä uutterasti ja tunnollisesti, mutta työmme lomassa meidän täytyy myöskin astua ulos tästä salista, siitä suuresta ovesta, joka vie ulos luontoon, ja seurustella sen kansan kanssa, joka siellä asustaa, oman Suomen kansamme kanssa, oppiaksemme heiltä mitä he ovat ja mitä he meiltä odottavat. Meidän tulee lomahetkinämme avata salin avarat ikkunat ja tutkien tarkastaa sitä elämää, jonka ulkona näemme, hakeaksemme sitä paikkaa, joka on meitä varten varattu, sitä toiminta-alaa, joka on meidän kunkin osaksemme tuleva. Meidän tulee aina muistaa, että me viivymme avarassa opinsalissa ei ainoastaan oman tulevaisuutemme turvaamiseksi, vaan myöskin ja ennen muuta tullaksemme kansamme kelvollisiksi palvelijoiksi ja voidaksemme hyvin täyttää elämäntehtävämme.

Tästä salista aukeaa monta syrjäovea, jotka vievät sivuhuoneisiin. Pitäkäämme kunnianasianamme olla menemättä niihin kamareihin, joissa me voisimme heikontua ja huonontua niissä vallitsevan ummehtuneen ilman tähden, jos kuinka houkuttelevalta tuntuisikin; kääntykäämme ovelta pois, jos tunnemme, että ilma on tekotuoksuista raskas, ja rientäkäämme niiden ikkunoiden luo, joista Jumalan aurinko paistaa ja raitis ilma virtaa. Sieltä saamme voimaa, työhalua ja elämänintoa. Ja niitä me tarvitsemme aina.

Onnea etsikäämme sieltä mistä sen todella löydämme, siitä tyydytyksestä, että me pyrimme kunnon kansalaisiksi, ei oman pikkuisen persoonamme tähden, vaan voidaksemme oman kansamme hyväksi itsemme uhrata ja sen arvoa kohottaa ja ylläpitää.

Tehkäämme tänään vakava lupaus, että näin teemme.

Sill' mitä jos ei työmme suurempi oisi kuin kipunan mi syttyy sammumaan ja verrata vaikk' eloamme voisi meressä yksityiseen pisaraan, vaan sinä Suomenmaamme tulet rikkaaks ja suureks, mahtavaks ja mainehikkaaks! Jumala synnyinmaata siunatkoon!"

Kaarinan lopetettua puheensa seurasi vielä toisiakin, välillä laulettiin yksiäänisiä lauluja ja mitä myöhemmäksi kului, sitä iloisemmaksi tuli mieliala. Aamun valetessa vasta noustiin ja lähdettiin kotimatkalle.

Pari päivää tämän jälkeen käveli Kaarina asemasillalla odottamassa junan lähtöä. Hän oli jäänyt toisista jälemmäksi eikä asemalla ollut saattajoita muita kuin hänen aina ystävällinen emäntänsä.

Tulihan tuossa toinenkin. Kaarina ei erehtynyt, hän tuli suoraan luo, kaksi ruusua oli hänen kädessään, ne hän pyysi antaa Kaarinalle. Kädenpuristus, ja hän hävisi toisten valkolakkisten parveen!

Kuului toinen soitto. Kaarina hyvästeli kiireisesti emäntäänsä ja astui vaunuun, joka veisi hänet yhä kauemmas Helsingistä. Ensi hetkenä tunsi hän jonkunlaista ikäväntapaista tunnetta siirtyessään sieltä poispäin.

Mutta seuraavassa silmänräpäyksessä hänet täytti monta vertaa voimakkaampi riemullisuuden tunne.

Hän ei sittenkään ollut turhia uneksinut!

Hänen rakkautensa ei sittenkään ollut toivoton!

Vielä kädessään olevat ruusut sen todistivat! Hän pisti ne povelleen, niin että hän joka hetki voi tuntea niiden tuoksun.

Juna hiljentää vauhtiansa, jo näkyy asemasilta ja odottava väkijoukko!
Hetkinen vain, niin juna pysähtyy!

Kaarina tarttuu käsitavaroihin, jotka hän on latonut penkille eteensä ja astuu muun joukon keskellä ulos ovesta. Tultuaan vaunusta ulos huomaa hän vanhempainsa seisovan rinnakkain asemasillalla. Isän parta on käynyt harmaammaksi, äiti, joka on viime vuosina lihonut, on kuitenkin kasvoiltaan melkein kapeampi kuin ennen ja hienoja ryppyjä on ilmaantunut suupielien ja nenänjuuren ympärille, tehden hänet vanhentuneen näköiseksi. Kumpikin etsii häntä katseillaan, isä oikein levottoman näköisenä.

Nyt he näkevät hänet, ensin isä, sitten äiti, joka on likinäköisempi.
Oi, kuinka heidän silmänsä loistavat ilosta!

Kaarina rientää heidän luokseen ja syleilisi heitä siinä samassa silmänräpäyksessä, jolleivat kädet olisi kiinni tavaroissa. Vasta sen jälkeen kun isä ja äiti yksissä neuvoin ovat niistä vapauttaneet hänen oikean kätensä, saa hän tarttuneeksi heitä kaulaan, ensin äitiä ja sitten isää, vastaanottaen samalla heidänkin lämpimät syleilynsä.

Mutta ketkä tuolla? Uudet kesäpuvut olivat pettää! Eini ja Helli! Kaarina syöksyi heitä kohti, ja sai vastaanottaa heidän iloiset onnittelunsa.

Sitten päätettiin, että isä ottaisi ulos matkatavarat ja ajaisi äidin kanssa ajurilla kotiin ja Kaarina sen sijaan menisi jalkasin toisten tyttöjen kanssa.

Kaarina sai nyt aikaa lähemmin tarkastaa tovereitansa. Helli oli tullut solakammaksi ja hänen kasvonsa pienet piirteet näyttivät entistä hienommilta, Einikin näytti muuttuneen viime näkemältä. Ehkäpä tuo uutta kuosia oleva kevättakkikin osaltaan vaikutti sen, että hänen kauniisti kehittyneen vartalonsa piirteet tulivat selvemmin näkyviin. Hänen säännölliset kasvonsa olivat tulleet voimakkaammiksi, joka seikka niitä kaunisti ja teki ne Kaarinan mielestä entistä miellyttävämmiksi.

Siinä he sitten läksivät astumaan yhdessä rivissä, Kaarina keskellä, Helli oikealla, Eini vasemmalla puolella, reunimmaisten melkein työntäessä edellään valkolakkista toveriaan.

"Muistatko kuinka minä kerran ennustin, että sinusta tulee ylioppilas, oikeaanhan minä osasin!"

"Ja minä, että sinusta tulee voimistelija! Mutta sinä, Helli, sinustahan tulee rouva, aivanhan olin unohtaa onnitella! Näytäppä vasemman käden nimetöntä! Voi, voi kuinka se kiiltää! Onnea nyt vain!"

"Kuka sen tietää, vaikka sinustakin vielä tulisi! Mistä sinä olet nuo ruusut saanut?" Helli iski näin sanoessaan viekkaasti silmää.

Kaarina ei vastannut mitään ennenkuin Einikin alkoi häntä ahdistaa:

"Sano suoraan, eläkä peitä, kuka ne antoi?"

"Sitä en sano, en ainakaan vielä!"

"Kuka sitä olisi uskonut, että sinä olet sellaisia salaisia ystäviä itsellesi hankkinut", sanoi Helli, mutta katsellen kieroon Kaarinaan päin sanoi hän sitten: "Ei ruveta utelemaan enempää, koska hän punastuu!"

Kaarina sai vielä tehdä selkoa äänimäärästään ja miltä oli tuntunut, kun hän ensimäisen kerran painoi ylioppilaslakin päähänsä, saiko hän paljon kukkia ja oliko hauskat ylioppilaslaskemut.

Kaarina puolestaan tahtoi saada tietoja entisistä tyttökoulutovereistaan, jotka hänelle sittenkin olivat pysyneet ja tulisivat pysymään rakkaampana kuin uudet, helsinkiläiset toverit.

Hän saikin kuulla jotain heistä kaikista. Merkillisintä kaikista oli kertomus Taimista: hän oli tullut uskovaiseksi! Hän oli metodisti! Leipänsä hän ansaitsi kauniin käsialansa avulla. Hän oli tuomarin apulaisena, puhtaaksikirjoittajana. Terve hän ei vielä ollut, mutta kesällä hän aikoi mennä kylpylaitokseen.

He päättivät mennä seuraavana iltana yhdessä kävelemään, saadakseen rauhassa keskustella yhteisistä tovereistaan ja vanhoista koulumuistoistaan.

Kodin luo tullessa saapuivat vanhemmatkin ajaen ja heitettyään jäähyväiset tytöille auttoi Kaarina heitä tavarain nostamisessa alas rattailta ja niiden kantamisessa ylös.

Sisarukset olivat eteisessä ja tervehtivät häntä kunnioittavalla ihmettelyllä, katsellen enemmän lakkia kuin Kaarinaa itseään. He olivat kasvaneet muut, paitsi Elvi, joka jo jouluna oli melkein Kaarinan pituinen. Kaarina aikoi riisua lakin päästään, mutta isä ehti väliin:

"Istu tänä iltana lakki päässä, että oikein saamme sinua nähdä!" Vielä kerran Kaarinaa syleillen jatkoi hän: "Onnea nyt sinulle, tyttöseni, kun jo noin pitkälle olet ennättänyt! Oikeastaan sinä kyllä olet päässyt vasta alkuun, mutta vaikka suomalainen sananlasku sanookin, että alku aina hankala, tahtoisin ylioppilas-aikaan nähden lisätä, että se on ihana, sillä silloin ovat maailman ovet avoinna ja toiveita täynnä sen tiet! Vaikka et vielä olisi aivan selvillä siitä, minkä tien valitset, niin tiedät, että sinulla on vapaus valita, ja tieto tästä on ihana."

"Nähdessäni sinut tuossa muistan niin selvään mitä tiesin itse ylioppilaaksi tullessani. Vaikka silloin haaveksin toista, kuin mitä elämä sittemmin antoi, säilytän näiden hetkien muiston kalliina helmenä muistojen monilukuisessa sarjassa."

Äiti kehoitti käymään ruokasaliin, jossa heitä tervehti kukkien koristama teepöytä. Kun he olivat kaikki istuutuneet, puhui äiti teetä tarjoillessaan:

"Toista oli minun nuoruusvuosinani kuin nyt! Ei opinteitä silloin naisille avattu samassa määrässä kuin nykyään. Heille syötettiin määrätyt annokset tietoja, ja kysymättä, oliko heillä halua tai taipumusta, sysättiin heitä määrätyille enimmäkseen käytännöllisille urille. Myönnän, että mielipiteet ovat keikahtaneet liian paljon toiselle puolelle, että käytännöllisiä työaloja on halveksittu ja saatettu lukutielle sellaisiakin tyttöjä, joilla on ollut sille uralle vähän tahi tuskin ollenkaan edellytyksiä. Mutta suurempi valintavapaus, joka nykyään on olemassa, on kumminkin korvaamaton etu nykyajan tytöille. Kiitos siitä niiden viisasten ja kaukonäköisten naisten, jotka ovat nykyistä olotilaa valmistaneet! Kiitos niiden vaikutusvaltaisten miesten, jotka ovat uskaltaneet vapautua ennakkoluuloista naisten kykyihin nähden!" Kyyneleet nousivat äidin silmiin hänen näin puhuessaan. Silloin Kaarina nousi ylös ja kuiskasi äidin korvaan: "Ethän ole katkera siitä, että elit ennen tätä onnellista aikaamme?"

"En, lapseni, minä vain iloitsen sinun puolestasi!" vastasi äiti yhtä hiljaa, suudellen Kaarinaa poskelle, ja pyyhkäsi silmistään kyyneleet.

Tuli sunnuntai. Kaarina heräsi varhain aamulla ja huomasi alasvedettyjen uutimien ja ikkunanpielen välisestä raosta, että oli kirkas päivänpaiste. Hänet valtasi äkkiä vastustamaton halu lähteä ulos keväistä aamuilmaa nauttimaan, ja ennenkuin toiset olivat ehtineet nousta vuoteistaan, oli hän puettuna ja sanoi lähtevänsä ulos kävelemään.

Oi, kuinka oli raikas aamun ilma! Kivitetyt kadut ja katukäytävätkin näyttivät aivan kuin puhdistuneilta kasteen vaikutuksesta. Mutta Kaarinaa ei tyydyttänyt yksin raittiin ilman hengittäminen, eikä edes puistojen rehevää vihannuutta lupaava, säännöllisesti kehittyvä kasvaminen ja nuppuileminen, ollut hänelle kylliksi, vaan hän tahtoi nähdä luontoa ja vettä, ja hän tiesi mistä hän ne löytäisi. Hän suuntasi askeleensa kallioista kumpua kohti kaupungin ulkopuolella, hänelle jo lapsuudestaan tuttuun paikkaan. Liekö hän koskaan siellä käynyt näin varhain aamulla, sillä kouluaikana oli aamu-uni aina ollut kuin parhainta herkkua ja lupa-aikoina hän oli ollut maalla? Päästyään perille ja luotuaan silmäilyn eteensä tuntui hänestä, ettei kaupunki täältä katsottuna koskaan ollut näyttänyt niin kauniilta kuin nyt. Ja näköala sen toisella puolen leviävälle siniselle selälle ei hänen mielestään koskaan ollut esiintynyt niin viehättävänä kuin nyt, aamuauringon sitä valaistessa.

Täällä istuessaan hän ensi kerran Helsingistä tultuaan oikein rauhassa ehti ajatella omia ajatuksiaan.

Silloin taas tuli hänen mieleensä ajatus, joka kerran oli anastanut hänet niin kokonaisena, että koko ympäristö, kaikki maailma, oli häneltä unohtunut, tuo ajatus, jonka kaksi ruusunkukkaa oli hänelle antanut: "hänen rakkautensa ei ollut toivoton!"

Mutta mikä hän sitten oli, joka uskalsi itselleen luulla mahdolliseksi tuota suurta onnea? Oliko hän sellaista ansainnut? Jos hän, tuo eräs, nyt astuisi Kaarinan eteen ja sillä oikeudella, joka täytyi olla hänen, vaatisi selitystä mikä Kaarina oli, niin mitä hän vastaisi? Oliko hän aina ollut rehellinen ja oikeamielinen? Oliko hän oppinut voittamaan itsensä, oman kiivautensa ja itsekkäisyytensä? Oliko hän koskaan ollut valmis totuuden puolesta uhraamaan jotain? Oliko hän edes oikein vilpittömästi pyrkinyt eteenpäin sillä ainoalla oikealla tiellä? — Mitä hän vastaisi?

Kummallista, että Kaarina nyt vasta tuli ajatelleeksi, että hänen aivan täydellä todella tulisi joskus näihin kysymyksiin vastata! Vaan miten kävisi, jos hän ei voisikaan vastata? Jos hänen ylpeytensä panisi vastaamista vastaan? Mutta jos hänen rehellisyytensä, toiselta puolen, ei voisi suostua vaikenemiseen? — Silloin hänen kaunis rakkausunelmansa häipyisi yhtä äkkiä kuin se oli syntynytkin ja hänen täytyisi jatkaa elämäänsä yksin, kuten tähänkin saakka.

Yksinkö? — Mistä tämä ajatus nyt tuli? — Ei, ei hän ollut yksin, vaan hän oli yksin tuhansien joukossa, ja jos hänellä ei ollut rinnallaan toveria ja ystävää, niin läheistä, kuin hän oli joskus toivonut, niin rakasta, kuin hän oli salaa uneksinut, niin oli hänellä toisia, oli monta vielä yksinäisempää kuin hän, mutta ei kuitenkaan yksin enempää kuin hänkään. Ne olivat nekin hänen kansansa lapsia, jotka kaikki, kuten hänkin, pyrkivät kunnon ihmisiksi, uutteriksi työmiehiksi isänmaansa vainioilla. Kaikki he, kuten hänkin, tahtoivat kansansa hyväksi uhrata elinvoimansa ja työtarmonsa, kaikki he tahtoivat olla mukana kohottamassa, jalostamassa ja lujittamassa Suomen kansan kokonaisuutta. Oliko hän yksin, kun hän tiesi, että niin monta seisoi rinnallansa, katseet tähdättyinä yhteiseen päämäärään, iloiten yhteisistä iloista ja surren yhteisten pettymysten tähden?

Ei, yksin hän ei sittenkään ollut. Mutta oliko hän arvokas kulkemaan tässä yhteisessä rintamassa? Ja jos hän ei vielä sitä ollut, tulisiko hän koskaan kyllin arvokkaasti täyttämään hänelle määrätyn sijan? Kuinka hän osaisi löytää juuri sen paikan, joka oli hänelle ominainen, ja jossa hän voisi toimissaan paraiten menestyä?

Kaarinan valtasi tunne siitä, että hän oli mitätön ja huono ase usein uneksimiensa suurten aatteiden palveluksessa. Ja tuo kirjava ihmiselämä, jonka hän ympärillään näki, sitten vielä sisälsi hänelle monta selittämätöntä arvoitusta. Kuinka hän voisi oppia sitä oikein arvostelemaan ja suhtautumaan siihen oikealla tavalla? Ja kaiken näkyväisen mukana ja yläpuolella itse Jumala ja hänen vaatimuksensa, kuinka voisi hän niitä täyttää? — — —

Kirkonkellot alkoivat soida. Oliko se niiden ääni, vai oliko se luonnon hiljainen hartaus, joka toi Kaarinalle vastauksen?

"Minun voimani on heikoissa väkevä!" Nämä sanat juolahtivat hänen mieleensä. Niin, "Jumalan avulla", nuo usein toistetut, melkein soinnuttomiksi käyneet sanat, ne saivat hänelle nyt sisällystä. Hän teki nopean päätöksen, nousi ja astui kaupunkiin päin mennäkseen kirkkoon. Sisällinen tarve ajoi hänet siihen. Hänellä oli ollut jonkunlainen vastenmielisyys kotikaupunkinsa kirkkoon menemistä vastaan, aina siitä saakka kun hän lapsena oli kerran luullut huomanneensa kirkonkäynnin johtuvan ulkonaisesta tavasta. Tämä vastenmielisyys oli kokonaan poissa, kun hän hetkisen jälkeen astui Herran huoneeseen. Kaikesta, virsistä, joita veisattiin, yksinkertaisista rukouksista, tekstistä ja saarnasta sai hän aina aihetta sovelluttaa ajatuksia itseensä, ja sitä myöten kuin hän itseään tutkiessaan tunsi heikontuvansa, ymmärsi hän yhä selvemmin, että on voima, joka voi ja tahtoo olla hänessä väkevä. Siihen voimaan hän tahtoisi luottaa, sen avulla hän voisi täyttää tarkoituksensa tässä elämässä!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KAARINAN KOULUVUODET ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KAARINAN KOULUVUODET
- I
- II
- III
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE