Piilopirtissä
Date: 2026-04-29T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Piilopirtissä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Piilopirtissä

Kertomus Ison-vihan jälkeiseltä ajalta

Author: John Bergh

Release date: April 29, 2026 [eBook #78568]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1910

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78568

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PIILOPIRTISSÄ ***

PIILOPIRTISSÄ

Kertomus Ison-vihan jälkeiseltä ajalta

Kirj.

JOHN BERGH

Käsikirjoituksesta suomennettu

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1910.

SISÄLLYS:

I. Miehen jäljet.
II. Mies.
III. Morsiuslahja.
IV. Kapina.
V. Pako.
VI. Uutisasukas.
VII. Metsästys.
VIII. Kellojen soidessa.
IX. Syksy.
X. Talvi.
XI. Jälleennäkeminen
XII. Temppeli.

I.

Miehen jäljet.

Tytön ääni helkkyi yli sisäjärven pinnan. Kaiku lennätti laulun sanoja niemestä niemeen.

Aurinko oli äsken noussut, ja pitkämäinen lahti, jolla pieni vene lipui, väreili aamutuulessa.

Tyttö oli vetänyt airot sijoiltaan ja heittäytynyt selkäkenoon veneen keulaan nostaen sirot, paljaat jalkansa tuhdolle. Juhannusaurinko paistoi suoraan hänen kasvoihinsa, ja ruskeat silmät välkkyivät ainoastaan kapeana viiruna pitkien ripsien takaa. Irrallinen tukka peitti kaulan ja rinnan, jotka piikkopaita, tytön ainoa puku, jätti melkein paljaiksi. Hänellä oli lapsen kasvot ja neidon povi, ja hänen ikänsä saattoi olla kuusi- tai seitsemäntoista vuotta.

Liplattelevat laineet ajelivat kotvan aikaa venettä laulun sävelen noustessa sinistä kesätaivasta kohti. Vihdoin katkesi laulu, ja tytön täytyi nauraa ääneen kaiulle, joka niin ihmeellisesti niemien kärjistä vastaili hänen ilonpitoonsa. — Hänen mieleensä nousi ajatuksia, valkeita ja utuisia kuin taivaan pilvenhattarat.

— Miksi tunsi hän itsensä aina niin iloiseksi ja vahvaksi, kun sitävastoin hänen toverinsa kotona olivat alati suruissaan?

Tuhat kertaa ennenkin olivat hänen ajatuksensa kulkeneet tätä samaa latua, kun hän viheltäen tai laulaen tuli hämärään saunaan, jossa he asuivat, ja tunsi raskaan painon laskeutuvan mieleensä nähdessään savun läpi neljät alakuloiset kasvot.

Vanha Miina istui siellä kokoonpainuneena tuolillaan, pyyhki alati vetisiä, punaisia silmiään ja huokaili poikaansa, joka oli seurannut kuningasta kauheaan sotaan ja josta ei senjälkeen ollut mitään kuulunut. Tilda itki miestään, jonka viholliset olivat lävistäneet aseillaan polttaessaan hänen kotitalonsa, ja itkunsa sekaan hän syyti puoliääneen lausutuita kirouksia, tehden hurjia, kulmikkaita liikkeitä. Maija ja Ulla puhuivat kaivaten miehistä, joita eivät he koskaan olleet tunteneet, kuninkaista ja sotamiehistä, korkeista aatelisherroista, jotka aina olivat riidassa keskenään, kunnianarvoisista papeista, jotka saarnasivat Jumalan sanaa ja joille koko pitäjä maksoi veroa, rikkaista kauppiaista, jotka laskivat kultaansa päivät päästään, talonpojista, jotka leveinä ja pyylevinä istuivat suurissa tuvissaan ja vallitsivat renki- ja piikalaumoja. He kuhisivat ja kuiskuttelivat taukoamatta keskenään ja aina he puhuivat miehistä ja ikävöivät heitä. Mutta hän — hän ei voinut muistaa milloinkaan miestä nähneensä — eikä välittänytkään siitä.

Tuhat kertaa olivat hänen ajatuksensa seuraavaankin suuntaan kulkeneet. Minkälainen sitten oikeastaan oli mies? Vahva ja suuri, ihana ja hurja ja kauhistuttava, hellä ja suojeleva sellainen, joka teki työtä heikkojen naisraukkojen edestä ja holhosi heitä. Niin oli hänelle kerrottu, mutta ei hän oikein voinut sitä käsittää. Eihän kenenkään tarvinnut tehdä työtä hänen edestään. Osasihan hän itse virittää ansoja ja loukkuja jäniksille ja lihaville metsäkanoille. Hän osasi kutoa ja laskea rysiä ja verkkoja ja tehdä ohuista puusäleistä katiskoita, joihin kalaraukat eksyivät. Ne uivat edestakaisin tietämättä enää, mistä olivat sokkeloon tulleet, ja pysyivät siellä epätoivoisen liikkumattomina, kunnes hän työnsi lipponsa sinne nostaakseen ne veneeseen; sillä tavalla sai hän enemmän kaloja kuin he tarvitsivatkaan. Hän osasi käsitellä jousta ja nuolta eikä pelännyt sutta eikä karhua. Monta kertaa ulkona harhaillessaan oli hän kohdannut metsän kuninkaan, mutta milloin oli se ollut lauhkea ja hyvänsuopa, milloin taas helposti petettävissä. Monasti oli hän istunut korkealla puussa, nälkäisen susilauman ulvoessa ympärillä, ja haavoittanut nuolillaan yhtä toisensa perästä, kunnes pedot nälän ja verenhimon hurjistamina olivat käyneet toistensa kimppuun.

Ei, hän ei voinut ymmärtää puheita miesten suojelevaisuudesta eikä miesten työstä — sitäpaitsi ei maksanut vaivaa miettiäkään asiaa, sillä kaikki miehethän olivat nyt kuolleet. Sota ja rutto oli heidät kaikki vienyt. Jos hänen mielensä joskus tuntuikin surulliselta ja raskaalta, ei se ainakaan miehistä johtunut, vaan syy oli joku toinen, jota hän ei oikein itsekään voinut käsittää — kenties vaan se, että toisetkin olivat aina niin surullisia ja itkuisia.

Hän koetti muistella kaikkia heidän kertomuksiansa entisten aikojen elämästä, jolloin miehiäkin vielä oli olemassa ja jolloin ihmiset elivät suurina yhteiskuntina aivan kuin, muurahaiset keoissaan. Mutta hän ei koskaan voinut saada siitä oikein selvää kuvaa. Mitähän se sitten merkitsi, että he sanoivat hänen olevan hienon ja ylhäisen miehen tyttären? Eivätkö kaikki ihmiset olleet yhtä hyviä? Ja mitä se merkitsi, että hän oli kotoisin kaupungista? Kuinka voi tuhansittain ihmisiä asua yhdessä ryhmässä talo talossa kiinni, maata viljelemättä, kalastamatta ja metsästämättä? Se oli niin luonnonvastaista, ettei hän Miinan parhaistakaan selityksistä huolimatta koskaan voinut sitä käsittää. Eikö nälkä ja kurjuus ollut tuloksena siitä, että niin suuri ihmispaljous antoi maalaisväestön elättää itseään ja kuinka oli maalaisilla voimaa ja halua niin monen edestä viljellä vastahakoista maata? Ja eikö ollut alhaista ja halveksittavaa että täysikasvuiset ihmiset antoivat toisten tehdä työtä edestään? Seköhän sitten oli hienoa ja ylhäistä? Siinä tapauksessa ei hänellä ollut mitään kunniaa vanhemmistaan eikä hän huolinut kaivata heitä. Mutta hän oli varmaankin käsittänyt väärin toisten kertomukset — eiväthän he sellaista saattaneet tarkottaa. Sitäpaitsi olisi mahdotonta, että maalaisihmiset suostuisivat sillä tavalla tekemään työtä kaupungissa laiskottelevien puolesta.

Kummallisinta kuitenkin kaikista hänen kuulemistaan oli se sota, joka oli ajanut heidät tänne erämaahan. Kuinka voivat ihmiset surmata toisiaan kuin villipedot, kuinka voivat samat miehet, joita hän oli kuullut ylistettävän, tappaa ja ajaa takaa heikkoja naisia, minkätähden polttivat he sen kaupungin, jossa hänen äitinsä asui — hänen äitinsä, jota hän ei voinut muistaa, mutta jonka kaikki sanoivat olleen taivaan enkelin näköisen. Hän oli usein kysynyt vanhemmilta kaikista näistä asioista, mutta he eivät voineet muuta selitystä antaa kuin että kaiken täytyi olla niinkuin oli ja että niin oli ollut siitä asti kuin maan päällä ensi kerran oli kaksi miestä yhtaikaa… sitten oli hänelle kerrottu Kainista ja Abelista — niinkuin hän siitä muka olisi tullut viisaammaksi.

Pitkinä talvi-iltoina sutten ulvoessa oven takana, oli hän istunut silmät kauhusta selällään kuunnellen vanhan Miinan kertomuksia viimeisistä julmista sota-ajoista. Ensimäisinä vuosina kaikki olivat ylpeilleet siitä, että vihollinen, joka joka taholta oli hyökännyt maahan, oli lyöty, ja kaikki ylistivät nuorta kuningasta, kun hän kulki sankarijoukkonsa etunenässä heiluttaen säkenöivää kalpaansa ja hävittäen laajalti vihollisen maata; mutta pian kerrottiin, että kuningas ei muistanutkaan suojella omaa maatansa ja että julmia ratsujoukkoja tunkeutui metsien läpi, ja missä ne kulkivat, hävisivät kylät ja talot liekkeihin, ja ihmisten täytyi paeta välttääkseen kuolemaa ja pelastaakseen kalleimman omaisuutensa. Hänen yksinäinen ja turvaton äitinsä oli, puolisonsakin seurattua kuningasta sotaan, koonnut kalleutensa ja tavaransa ja lapsi sylissään, ainoastaan yhden palvelijattaren seuraamana liittynyt talonpoikaisvaimo- ja lapsijoukkoon, joka hätääntyneenä suin päin pakeni erämaihin.

Itkien, valittaen, parkuen ja mitä suurimmassa epäjärjestyksessä olivat he vihdoin saapuneet tämän järven hiljaiselle rannalle, jonne ei minkäänlaista tietä johtanut ja joka oli niin soitten ja rämeitten ympäröimä, että siellä saattoi olla turvassa. Mutta ruttoa eivät he voineet paeta. Tämä hirvittävä nälänhädän tuoma tauti oli seurannut heitä tänne ruveten vähitellen pienentämään heidän lukumääräänsä. Hänen puutteisiin ja kärsimyksiin tottumaton äitinsä kuoli melkein heti. Palvelijatar seurasi häntä pian senjälkeen, samaten monet muut — varsinkin lapset — kunnes ainoastaan muutamia harvoja oli jäljellä. Miina ja Tilda olivat hoitaneet häntä niinkauvan kuin hän voi muistaa ja Maijan ja Ullan kanssa oli hän leikkinyt, vaikka he olivatkin muutamia vuosia häntä vanhemmat. Hänen äitinsä sanottiin kutsuneen häntä Eleonoraksi, täällä metsässä oli hän vain Ella.

Mutta hän ei eronnut muista niin paljon ikänsä kuin luonteensa puolesta. Hän oli heistä ainoa, joka voi nauraa oikein raikkaasti ja hillittömästi niin että kangas ja järvi kaikuivat. Maijan ja Ullan surumieliset laulut eivät olleet hänen mielialojensa mukaisia, ja siksi sepitteli hän itse uusia, hilpeämpiä ja reippaampia. Sekin oli ollut itsestään selvä, että hän jo kahdentoistavuotiaasta asti oli ottanut huolekseen metsästyksen ja kalastuksen, kun taas toiset kalvoivat ja viljelivät pientä ohra- ja naurismaata ja hoitivat karjaa ja pientä lammaslaumaa, jotka oli saatu pelastettua, vihollisen kymmenen vuotta sitten löytäessä heidän turvapaikkansa.

Tuota päivää täytyi hänen aina ajatella kauhulla ja pelolla. Silloin oli hänen itsensä täytynyt seisoa silmästä silmään sen sanomattoman ja käsittämättömän julmuuden ja alhaisuuden kanssa, jota kutsutaan sodaksi. Hän muisti hyvin, kuinka Ulla ja hän olivat paimentaneet lehmiä kaukana suurella Heinäsuolla, jossa saraheinä oli voimakkaampaa ja vehmaampaa kuin missään muualla metsässä ja jossa muuramet loistivat kullankeltaisina tai punertavina pettävillä mättäillä. He olivat juosseet metsässä ja poimineet mustikoita, ja aurinko oli paahtanut niin että kuuma höyry leijaili suon päällä, kunnes illan saapuessa oli tullut aika ajaa karja kotiin yöksi. He olivat huhuilleet ja maanitelleet, ja lehmät olivat vastanneet ystävällisesti ja pitkään. Kun he juuri olivat päässeet karjapolulle, oli Maija äkkiarvaamatta ilmestynyt puitten takaa ja kasvot vaaleina kuin liina, vavisten kertonut, että vihollisparvi oli eksynyt metsään ja löytänyt heidän talonsa. Tilda oli kaukaa kuullut kavionkapseen ja heidän raa'at huutonsa; silloin he kaikki olivat hiipineet metsään paitsi vanhaa sairasta vaimoa, joka ei voinut kävellä ja hänen tytärtänsä, joka ei tahtonut jättää äitiään. Pian olivat he piilopaikkaansa kuulleet raakoja naurunhohotuksia ja molempien naisten läpitunkevia hätähuutoja.

Useita tunteja olivat hirviöt mellastaneet talossa etsien koko ajan ympäristöltä pakolaisia ja karjaa. He olivat tappaneet siat ja vieneet mukanaan molemmat hevoset, mutta onneksi olivat lehmät niin kaukana, etteivät he voineet kuulla kelloja. Lopulta olivat he panneet toimeen oikean lammasmetsästyksen ja kun eivät he saaneet niitä kiinni, olivat he ampuneet suurimman osan, mutta niin monta oli kuitenkin pelastunut, ettei lauma päässyt kokonaan sukupuuttoon häviämään. Nauru ja valitus ja tuskan huudot ja eläinten pelokkaat äännähdykset olivat kestäneet useita tunteja, ja kun pakolaiset olivat katsonet taloon päin, olivat he nähneet tulen leiskahtavan esille joka luukusta. Vaimoraukan huudot kävivät yhä käheämmiksi vaieten vihdoin kokonaan, mutta tyttären valitus kuului aina kauvempaa etenevän kavionkapseen keralta. Mutta kukaan ei ollut vielä uskaltanut mennä taloon, sillä eihän voinut tietää, olivatko viholliset todella jo lähteneet, vai olivatko he piiloutuneet lähiseudulle houkutellakseen pakolaiset esiin kätköstään. Nyt oli Maija tullut varottamaan tyttöjä, etteivät laulaisi eivätkä muutenkaan olisi liian kovaäänisiä. Hänellä oli maitoastiat mukanaan niin että saattoi lypsää metsässä ja jättää lehmät sinne.

Hän muisti vielä selvästi, kuinka kauhu ja tuskainen uteliaisuus olivat vallanneet hänet kuunnellessaan Maijan kertomusta. Ja näihin tunteisiin oli sekottunut mitä tietoisin katkeruus, melkeinpä viha niitä miehiä kohtaan, jotka eivät näyttäneet tekevän muuta kuin murhaavan ja polttavan, sillä jos kohta nämä olivatkin vihollisia, olivat hänen omat maantiehensä vieraassa maassa samoilla verisillä asioilla ja kenties juuri nyt polttivat vaimoja ja lapsia heidän palavien kotiensa liekkeihin. Miesten täytyi poikkeuksetta olla petollisia, pahoja ja julmia naisten kertomuksista huolimatta.

Kytkettyään lehmät puihin, lypsettyään ne ja otettuaan kellokkaan kaulasta kellon, hiipivät he metsänrajaan, missä tapasivat Miinan ja Tildan itkemässä pensaikossa. Talon kohdalla leijaili paksu, musta savupilvi sumentaen kokonaan iltaruskon loiston ja estäen sen kuvastumasta peilikirkkaaseen järveen. Silloin tällöin pistihe savupilven seasta punainen tulikieleke ja hämärtyvään iltaan nousi taajoja kipunaparvia palavasta rakennuksesta. He istuivat hiljaa ja kokoonlyyhistyneinä tuijottaen tuleen ja katsellen kuinka hirsi toisensa jälkeen romahti mustana törröttävän savutorven ja uuninjäännösten ympärille muodostuneeseen kekälekasaan. Onneksi oli ilma niin tyyni, ettei tuli tarttunut heidän nykyiseen asuntoonsa, pieneen saunaan, eikä navettapahaseen.

Hänen siinä istuessaan kesäyön hiljaisuudessa painuivat hänen silmänsä kiinni, ja hän vaipui uneen nojaten päätään vanhan Miinan syliin. Hän ei enää tuntenut vanhuksen kyyneleitä kasvoillaan, ei kuullut hänen hiljaisia rukouksiaan, ei rastaan laulua eikä hirsien ryskettä. Avatessaan silmänsä, paistoi aurinko suoraan hänen kasvoihinsa ja käki kukkui aivan lähellä, mutta savun ja palaneen katku toi jälleen kauhean todellisuuden hänen mieleensä ja hänen hiivittyään palopaikalle, olivat toiset siellä jo täydessä työssä. Savuavien hirsien joukosta olivat he löytäneet palaneen ruumiin. Se oli kai vanhan vaimon, sillä tytön olivat vainolaiset vieneet mukanaan.

Nyt kasvoi vehmaita, reheviä vadelmapensaita kivijalan ja kallellaan kenottavan savutorven ympärillä, mutta kukaan ei tahtonut syödä niitten marjoja niin punaisina ja mehevinä kuin ne syksypuoleen helottivatkin. Vähän matkan päässä talosta, keskellä metsää oli pieni, autio torppa, jonka asukkaat rutto oli vienyt. Sieltä he saivat uusia tarvekaluja vihollisen viemien ja polttamien sijaan. Olipa siellä rukki ja kangaspuutkin.

Pitkän aikaa olivat he sitten eläneet ainaisessa pelossa odottaen vain uutta vihollisen hyökkäystä, mutta kun ei sitä kuulunut, alkoi elämä vähitellen palata entiseen arkiuomaansa, ja päivisin olivat he tehneet uutterasti työtä, öisin uneksineet rauhan palaamisesta.

Niin kuluivat vuodet — tuli versoavia keväitä ja aurinkoisia kesiä, pimeitä syksyjä, jolloin puut huokailivat ja ryskyivät myrskyssä, kipenöivän kylmiä talvia, jolloin elämä oli ihmeellisen ihanaa, vaikka luonto tuntuikin kuolleelta.

Hän tuskin tunsi onni-sanaa, hänen vanhemmat toverinsa olivat niin harvoin onnesta puhuneet, mutta hänellä oli hämärä aavistus, että jokainen muutos heidän elämässään olisi käännös pahempaan päin ja sentähden ei hän saattanut käsittää toisten alituisia valitusvirsiä.

Hänen siinä miettiessään ja unelmoidessaan tunsi hän veneenpohjan töksähtävän hietikkorantaan; vene kulki vielä pari otetta eteenpäin ja pysähtyi. Mutta hän jäi entiseen asentoonsa siksi, kunnes oli ajatellut ajatuksensa loppuun, ponnahti sitten joustavasti pystyyn ja oli yhdellä hyppäyksellä rannalla.

Vene oli ajelehtinut matalan kallioniemekkeen luo. Hän veti sen paremmin maalle ja alkoi kavuta sammaleista kalliorinnettä, kunnes pääsi korkeimmalle huipulle. Silloin kääntyi hän katsomaan taakseen suojaten kädellään silmiään kirkkaalta päivänpaisteelta.

Hänen järvensä oli tänään sanomattoman kaunis! Tuolla, kokonaan auringossa kimmelsi pitkä lahti, jota myöten hän oli tullut tänne. Hän tiesi, sen kauvempana kapenevan joeksi, joka vei vielä suurempaan järveen. Sillä tavalla ainakin kertoivat toiset, vaikka eivät he koskaan antaneet hänen kulkea niin pitkälle jokea myöten.

Vasemmalla laajeni järvi ulottuen kauvas sinisiin, autereisiin etäisyyksiin, missä se taas haarautui lahdelmiksi, ja kaukana taivaanrannalla siinsi metsäisiä saaria, jotka kuten jättiläiskokoiset vesilinnut uivat sinisellä pinnalla. Hirvisaaren salmen luona oli varmaankin lokeilla kalastuspaikkansa, koska sieltä kuului sellainen kirkuna ja meteli.

Vastakkaisesta rannasta pistihe veteen pitkä, kapea, hiekkainen niemi jakaen järven melkein kahteen yhtä suureen selkään ja päättyen pyöreään, korkeavartisia honkia kasvavaan kumpuun. Se oli salaperäinen niemi, sillä sen kärkeen oli kätketty aarre, jota maanalaiset henkiolennot vartioivat. Juhannusyönä saattoi siellä nähdä virvatulien palavan, — niin olivat ainakin Tilda ja Miina kertoneet — mutta aarteenetsijän tuli varoa lausumasta ainoatakaan sanaa, mitä tahansa hänelle tapahtuikin, sillä muuten vajosi aarre vielä syvemmälle maan sisään. Kerran oli kaksi miestä yrittänyt sitä ylös, he olivat saaneet sen jo melkein maanpinnalle, mutta toinen oli iloissaan huudahtanut: siinä se nyt on! ja silloin oli se ollut tipo tiessään. Nyt, kun kaikki miehet olivat poissa, oli yhdentekevää, löytyikö aarteita vai ei, sillä mitäpä naiset sellaisilla.

Järveä ympäröivässä metsässä näki hän ainoastaan yhden aukon. Se oli ikäänkuin pieni, vaaleanviheriä täplä järven oikealla rannalla ja sieltä nousi ohut, tuskin huomattava savupatsas sinistä taivasta kohti. Hän tiesi kodin olevan siellä, vaikka tuuheat koivut peittivät katon, viheriäinen täplä oli heidän peltotilkkunsa.

Kaunis oli hänen järvensä, se oli kaikkien myönnettävä — vedenrajassa leikkivien lokkien, kilpaa rantapuussa kukkuvien käkien, vastaisella niemellä viheltelevän kuhankeittäjän ja korkealla ilmassa, valkeitten pilvenhattaroitten alla kirkuvien tiirojen… hänenkin täytyi vielä kerran huikata laulunsa viime sanat niin että kaiku vastasi järven toiselta puolen.

Sitten jatkoi hän matkaansa metsään. Ensimäisen männyn juurella loikoi musta kyykäärme päivää paistattaen; nähtävästi oli se äskettäin niellyt hiiren, koska se oli niin pullollaan ja täyteläinen. Tyttö otti puunoksan ja musersi sen pään — miksi sen pitikin ilmaantua tänä ihanana päivänä onnettomuutta ennustamaan! Silloin remahti harakka hänen päänsä päällä ilkkuvaan pilkkanauruun. Entistä suuttuneempana asetti hän nuolen jouseensa ja lennätti sen nenäkkääseen lintuun. Siipiään lyöden putosi se oksalta oksalle ja makasi vihdoin maassa käärmeen vieressä loppua tehden.

— Siitä saa olla varma, että kaikki pyydykset ovat tänään tyhjät, mutisi tyttö vetäen nuolen harakan rinnasta; hänellä ei ollut varaa tuhlata ainoatakaan.

Mutta kauvaa ei hän saattanut olla nyrpeissään. Hänen täytyi välttämättä maiskauttaa suutaan puun oksien lomasta uteliaana tirkistävälle oravalle ja viheltää metsässä laulavalle rastaalle. Molemmat olivat hänen vanhoja tuttaviaan ja vastasivat hänelle samalla tapaa. Kuinka tänä vuonna olikin paljo mustikan raakiloita ja kuinka raikkaalta suopursu tuoksui!

Täällä juhlallisten honkien varjossa kävi mieliala hiljaisemmaksi ja vakavammaksi. Kuikkien parkuna eteni kaukaiseksi eikä käen kukuntaa kuulunut. Ainoastaan rastaan laulu ja metsäkyyhkysen kuherrus häiritsivät syvää hiljaisuutta. Täällä kävi hänen mielensä niin ihmeelliseksi — hän tunsi itsensä onnelliseksi ja voimakkaaksi, mutta metsäkyyhkysen kuherrus herätti hänessä outoja kaihontunteita. Täällä nautti hän yksinäisyydestä, mutta kaipasi samalla jotakuta, jonka kanssa voisi puhella — jotakuta, joka ei olisi Maija eikä Ulla, vaan viisaampi ja voimakkaampi, — joku, jota hän ei vielä tuntenutkaan — kenties oli hänen kaivattunsa joku metsän henki, joita silloin tällöin häämötti puitten lomista, mutta joiden lähelle ei koskaan päässyt.

Harjun toisella puolen oli hänen paras metsästysmaansa, jonne hän oli virittänyt pyydyksensä.

— Tietysti olivat ne kaikki tyhjiä! Hän kulki toisen luota toiselle, mutta kaikki olivat säilyneet koskemattomina paitsi yhtä, joka aivankuin kiusalla oli lauennut ilman että siihen oli mitään tarttunut ja toista, jonka karhu oli röyhkeästi viskannut sijoiltaan ja jonka hän suurella vaivalla oli keväällä saanut valmiiksi. Suuri koirasmetso lensi pauhinalla pensaasta ja katosi aivan hänen nenänsä edestä.

Nyt harveni metsä, ja korkeitten pylväsmäisten honkien sijalle ilmaantui vaivaisia suomäntyjä, joiden oksilta naava riippui kuin harmaa parta maahan asti. Mättäillä kasvoi muuramia, juolukoita ja suopursua, ja mättäitten välinen, kirkkaan viheriä karhunsammal oli pehmeätä ja vetistä. Kauvempana loppui mäntymetsäkin, ja suo avautui hänen eteensä autiona ja raskasmielisenä tummat suosilmät sammaleen välissä välkkyen. Äärimäisten mäntyjen luona oli hänen viimeinen pyydyksensä, josta hän ei ollut vielä mitään saanut.

Mutta nyt näytti onnenpyörä kääntyneen, sillä jo kaukaa huomasi hän satimen lauenneen. Hyppien mättäältä mättäälle riensi hän kiireesti sinne.

— Kettuko vai taasenko karhu oli käynyt ryöstämässä hänen saaliinsa? Sadin ei ollut millään tavalla epäjärjestyksessä, kuten karhun jäliltä, saalista ei myöskään oltu jätetty puoliksi raadeltuna paikalle eikä syöttiä kuljetettu pois niinkuin silloin, kun kettu tai susi olivat pyydyksellä käyneet. Entä jäljet sitten!… Eivät ne mitenkään voineet olla karhun?… Pitkät ja raskaat ne kyllä olivat, mutta missä olivat varpaitten jäljet? Sensijaan oli siinä ison koron sija, jonne oli kokoontunut vettä… Siinä oli ihmisen jäljet, mutta pelottavan, kauhistuttavan suuret…

Kalpeana ja vapisten tuijotti hän vähän aikaa merkillisiä jalansijoja, kunnes äkkiä sellainen tuska valtasi hänet, että hän juoksi sieltä kuin petojen ajama otus. Jos se olisikin ollut karhu, mutta ei ollut epäilemistäkään siitä, että mies oli käynyt hänen pyydyksellään.

Tuska ahdisti hänen kurkkuaan ja hänen kauhusta avoimet silmänsä olivat kyyneleitä täynnä. Hän juoksi kuin henkensä edestä uskaltamatta katsoa taakseen. Joka silmänräpäys oli hän kuulevinaan raskaita askeleita perässään, mutta hän ei henkensä uhallakaan olisi kääntänyt päätään — hän vain juoksi mättäitten ja kivien, kantojen ja kaatuneitten puunrunkojen yli. Pyyn pyrähtäessä lentoon hänen vierestään, kirkasi hän kuin haavoitettu eläin painautuen kuolemantuskassa puunrungon taakse piiloon, mutta huomattuaan erehdyksensä, jatkoi hän hurjaa pakoaan pistävien katajapensaitten tarttuessa hänen liehuvaan paitaansa estääkseen hänen juoksuaan, puunrunkojen uhkaavina asettuessa hänen tielleen ja harakoitten nauraessa pilkkanaurujaan hänen päänsä päällä.

— Hä hä hä, hää, sanoimmehan sen, sanoimmehan sen!

Vihdoin loppui metsä, ja hän pääsi talon entisille rikkaruohoa versoville pelloille, joitten viljelemiseen naisten voimat olivat olleet riittämättömät ja joitten ojat nyt kasvoivat ihmisen korkuista koivua ja leppää. Ja vihdoin häämötti saunan harmaa seinä koivujen välistä.

He olivat kaikki täydessä työssä naurismaalla. Miina ripotteli siemeniä pienestä savilautasesta mustaan, hyvin muokattuun maahan, ja toiset kolme sekottivat haravoilla kylvön multaan.

Nähdessään Ellan hurjan juoksun, jäivät he ällistyneinä seisomaan.

— Ella — Ella… Mitä on tapahtunut?… Vihollinenko on tulossa?… Onko karhu liikkeellä?… Oletko nähnyt metsänpeikon?… kysymyksiä ja huudahduksia sateli sekaisin.

Mutta Ella vain läähätti ja vapisi, kunnes Tilda oli tuonut kylmää vettä, ja hän oli juonut muutaman siemauksen.

— Mies on tulossa! Minä olen nähnyt miehen jäljet! — sai hän vihdoin sanotuksi.

Savilautanen kirposi Miinan kädestä, ja hänen hampaaton suunsa jäi ammolleen. Toisten käsistä hellisivät haravat, ja Tilda tarttui rajusti Ellan käsivarteen. Hänen pienet harmaat silmänsä kiiluivat omituisesti rumissa, rokonaroisissa kasvoissa.

— Mies — kuiskasi hän melkein sähisten, — sinä valehtelet, tyttö, tai olet vain nähnyt näkyjä — kenties ne olivat vihollisen jälkiä?… Kerro pian! Jumalan tähden, puhu!…

— Minä olen nähnyt yhden ainoan miehen jäljet, suuret, hirveät jäljet suon luona… läähätti Ella.

Eivätkö ne sentään olleet hevosen jälkiä! — huusi Tilda hädissään.

— Ei, ei, intti Ella, — mutta hän on ryöstänyt minun saaliini.

— Herra Jumala — sittenhän hän ainakin oli meikäläinen, — voivotti
Miina, — viholliset harhailevat aina parvissa. Kiiruhtakaa nyt.
Rientäkäämme heti hänen luokseen!… Jumala minua auttakoon! Mitä te
kuhnitte? —

Yhtäkkiä laukesi tuo omituinen lumous, joka ensin oli vallannut kaikki, ja Maija ja Ulla alottivat hurjan riemuhypyn naurismaan ympärillä. Sitten kävivät he käsiksi Ellaan ja alkoivat laahata häntä puoliväkisin metsään päin. Lakkaamatta kiirehtivät he Miinaa ja Tildaa, jotka tulivat jäljessä, edellinen liikutuksesta nyyhkien, jälkimäinen rajusti huitoen luisevilla, laihoilla käsivarsillaan.

Siunatkoon, vartokaa, tytöt! Ettekö te kuule! Pysähtykäähän toki! — huusi Miina äkkiä. — Eihän meillä ole hänelle mitään tarjottavaakaan ja hänen on varmasti nälkä, kun on kulkenut metsää niin pitkältä!

— Hänhän on varastanut minun saaliini — nurisi Ella, mutta kukaan ei ottanut kuuleviin korviin hänen sanojaan.

Kaikki syöksyivät samaa vauhtia takaisin kotiinpäin, Tilda etunenässä. Sysien ja tyrkkien toisiaan riensivät he suin päin sisään itkien ja nauraen, hapuillen sinne tänne pimeässä, kaataen kumoon penkkejä ja rukkeja ja vetäen esiin kaiken ruuaksi kelpaavan. Miina oli saanut käsiinsä suuren voipytyn, Tildalla oli savustettu lampaanlapa, Maija oli siepannut leivät, ja Ulla kantoi piimäkannua, josta hänen nopeasti kulkiessaan läikkyi ehtimiseen. — Ja taas samaa vauhtia metsään, Tilda toruen Ellaa, joka ei puolestaan tehnyt mitään.

— Siunaa ja varjele, — huudahti hän äkkiä surkealla äänellä heidän ehdittyään metsänrajaan, — eihän Ella saata paidallaan näyttäytyä hänelle!

— Eihän se taida sopia — huokasi Miina silmäten neuvotonna ympärilleen. Mutta Tilda oli jo taas kotiinpäin menossa laahaten mukanaan Ellaa, jonka pää oli kokonaan pyörällä.

Vapisevin käsin etsi hän ruskeaksi maalatusta arkusta kotikutoisen hameen ja heitti sen Ellan ylle.

— No, nyt sinä kelpaat, — mutisi hän. Nopeasti nyt vain!

Toiset odottivat kärsimättömästii polkien jalkaa ja heidän mielestään olivat Tilda ja Ella viipyneet matkallaan sanomattoman kauvan.

II.

Mies.

Vasta suolle ehdittyään, tyyntyivät naiset hieman ja pysähtyivät pyyhkimään hikeä otsaltaan. Ella oli väsymyksestä nääntymäisillään, mutta toiset vetivät hänet jälleen mukaansa, ja matka kävi nyt muurainmättäitten yli.

— Näytä nyt meille jäljet — missä ne ovat? — kuiskasivat he toinen toisensa jälkeen.

— Tuolla, tuolla, — vastasi Ella vihdoin osottaen ryöstettyä pyydystään.

Toiset syöksyivät sinne kuin janoinen lammaslauma lähteelle. Ahnain, palavin katsein tutkivat he Ellan osottamaa paikkaa kunnes Tilda itkien lankesi maahan ja suuteli tallattua sammalta. Maija ja Ulla seurasivat esimerkkiä, ja suuret kyyneleet vierivät pitkin vanhan Miinan ryppyisiä poskia; Ella katseli tätä kaikkea suurin, hämmästynein silmin — hän ei voinut sitä käsittää.

Vihdoin rauhottuivat he senverran, että kykenivät lähemmin tarkastamaan paikkaa. Vieras oli nähtävästi tullut suolle päin, mennyt niin pitkälle kuin oli saattanut ja äkännyt pyydyksen, jonne lintu oli tarttunut. Sitten oli hän kääntynyt vasemmalle kiertääkseen suon, huomattuaan ettei sen yli voinut kulkea. He saattoivat helposti seurata hänen syvälle sammaleeseen painuneita jälkiään.

Nyt kuljettiin hitaasti eteenpäin, Tilda etunenässä tunnustellen ja vainuten kuin jahtikoira. Ella jättäytyi viimeiseksi piiloutuen arkana Miinan taakse. Näin kulkivat he puolisen tuntia hiljaisina ja varovaisina; eihän ollut aivan varmaa, vaikka mies olisikin ollut vihollinen. Äkkiä pysähtyi Tilda, veti syvään henkeään ja kohotti kättään. Toisetkin tunsivat nyt hienoa savun katkua ilmassa, ja päästyään avonaisemmalle paikalle, näkivät he savupatsaan nousevan kierrellen taivasta kohti toisella puolen suota.

— Jumala meitä auttakoon, siellä hän on, — kuiskasi Tilda vieden käden sydämelleen.

Melkein henkeään pidättäen hiipivät he eteenpäin, kasvot jännityksestä kalpeina. Jos oksa rasahti jonkun jaloissa, katsoivat toiset moittien syylliseen. Savun katku kävi yhä tuntuvammaksi, ja pian saattoivat he eroittaa senkin, mistä se tuli.

Suuren kiven luona savusi melkein loppuun palanut nuotio, ja maassa sen vieressä nukkui mies muuraintuohinen pään alla, jalat tulta kohti. Kuluneesta verkapuvusta päättivät vanhemmat naiset heti, ettei hän ollut vihollinen, ja he hiipivät yhä lähemmäksi.

Vaikka Ella näki heidän kasvojensa säteilevän iloa ja toivoa, pysyi hän edelleenkin Miinan selän takana piilossa, ja kun eukko oli häntä lyhyempi, kulki hän pää kumarassa kurkistellen Miinan olkapään yli. Hänen uteliaisuutensa oli niin suuri, että hän melkein kokonaan unohti pelon. Hän näki oudossa puvussa olevan olennon, jolla oli karkeat, rumat, harmahtavan harvan ja takkuisen parran ympäröimät, keltaisen kalpeat kasvot ja ulkonevat poskipäät. Kaula ja kasvot olivat laihat, hiukset lyhyet ja tuuheat. Vielä unissaankin piti hän käsissään pitkää, ruostunutta kivääriä, ja sammalilla tulen vieressä näkyi linnun sisälmyksiä. Omituisen vastenmielinen haju lähti hänestä.

— Hän on juonut, — kuiskasi Miina, ja Tilda nyökäytti ymmärtäen päätään.

— Niinhän kaikki miehet tekevät, sanoi hän aivankuin puolustellen.

Mies tuntui olevan herkkäuninen kuin metsän peto, koska hän äkkiä havahtui, nousi istumaan ja katseli hurjasti ympärilleen veristävillä silmillään. Ulla kyykistyi kauhuissaan entistä syvempään Miinan taakse ja kuuli karkean äänen puhuvan.

— Kylläpä on paljon naisväkeä, — nauroi ääni — oletteko pudonneet kuusta, vai mistä tähän pöllähditte? —

Hän kuuli Maijan ja Ullan tirskuvan ja näki heidän lentävän tulipunaisiksi.

— Jumalan rauhaa, — tervehti Miina ystävällisesti ja toiset seurasivat hänen esimerkkiään.

Mies nousi ja tervehti heitä kaikkia vuorotellen, mutta saapuessaan Ullan luo, nipisti hän hänen pyöreää poskeaan, ja tyttö lensi entistä punaisemmaksi.

— Kuka olisi keskellä erämaata uskonut tapaavansa näin kauniita tyttöjä! — huudahti mies käheästi nauraen.

Miina astui nopeasti syrjään.

— Tule nyt, Ella, sinäkin tervehtimään, — virkkoi hän, ryppyiset kasvot loistaen ystävällisyyttä ja tyytyväisyyttä.

— Kas minun päiviäni, — ihmetteli vieras, tehden karhean äänensä mahdollisimman ystävälliseksi, luulenpa, että olette säästäneet kauneimman viimeiseksi! Päivää, kultaseni! —

Ja hän ojensi tytölle suuren, känsäisen kätensä, joka oli kuin mädännyt kaarnanpalanen, mutta Ella ei antanut hänelle omaa pientä kättään. Hän tunsi koko ruumiissaan vaistomaista kauhua tuon miehen kosketusta kohtaan.

— Ei kukaan ole vielä hylkinyt Aappo Terhosen kättä, — kerskaili mies pöyhistellen kuin kukko, — se on kunniallisen sotamiehen käsi, joka on ollut monessa pyykissä ja monta vihollista kaatanut. — Tilda tuuppasi silloin Ellaa eteenpäin, niin että mies voi tarttua hänen vapiseviin sormiinsa.

− Kuti kuti pieni sokeripala, — räkätti mies koettaen nipistää Ellaakin poskesta, mutta tämä vetäytyi äkkiä taaksepäin pelosta ja vastenmielisyydestä kalpeana.

Veristävillä pedonsilmillä oli ihmeellisen pelottava ja herpaiseva voima. Mies katsoi tyttöön aivankuin olisi tahtonut syödä hänet. Ella ei enää uskaltanut kohottaa silmiään, ja ellei Tilda olisi seisonut hänen takanaan, olisi hän kenties juossut tiehensä.

— Hän on niin ujo, hän ei ole koskaan vielä miestä nähnyt, — selitti
Miina anteeksi pyytäen.

— Siinä tapauksessa täytyy hänen suudella Aappo Terhosta, — nauroi mies ilmeisesti huvitettuna ja koetti uudelleen vetää häntä luokseen, mutta tyttö syöksähti nopeana kuin nuoli puun taakse piiloon.

Kaikki nauroivat paitsi Ulla, joka suuntasi Ellaan raivostuneen katseen.

— Kyllä meistä vielä hyvät ystävät koituu, — irvisteli mies.

Onnistunut pako poisti tytöstä herpaavan tuskan tunteen ja hänen sydämeensä tulvi sen sijaan vihaa ja katkeruutta sekä vierasta että kaikkia muita kohtaan, jotka niin sokeasti osottivat hänelle ihailuaan.

— Mitä uutta sodasta kuuluu? — kysyi Miina vihdoin. — Kuinka kuningas jaksaa — eikö hän vieläkään ole ajanut ryssää maasta?

— Kuningasko! — huudahti Terhonen ihmeissään — kyllä näkee, ettette ole pitkiin aikoihin olleet ihmisten kanssa tekemisissä. — Kuningashan on aikoja sitten kuollut — jos nimittäin tarkotatte sitä kuningasta, joka tappeli koko maailman kanssa. Nyt meillä on uusi, joka on tehnyt rauhan kaikkien valtakunnan vihollisten kanssa — sellainen kamariherra, joka ei osaa miekkaa heiluttaa. Nyt on rauha maassa, ja ryssä on lähtenyt tiehensä vieden mukanaan kaikki, minkä irti sai.

— Rauha, — huudahti eukko ja vaipui liikutuksen valtaamana polvilleen.

— Rauha, rauha, — kertasivat toiset naiset ja ristivät kätensä. —
Kunnia olkoon Jumalalle korkeudessa!

Iloinen, päivänpaisteinen ja keväinen tunnelma laskeutui jokaisen mieleen. Rauha oli palannut maahan tuoden muassaan aurinkoisen onnen kotien liesiin, kirkonkellojen kutsuvan äänen, joka sunnuntai-aamuisin väräjävänä vieri tyynien järvien ja vihertävien, kukkivien seutujen yli, kylvön ja tuleentuvan viljan autioille pelloille, leikkivien lasten huudot ja nuorison ilonpidon uutistupiin, kaskensauhun ja paimentorven äänet ahoille, laulun ja uutteran työn ihmisten ilmoille. Ihana sana tuo rauha! Sinä paratiisin aikuisten päiväin pienoinen rauhanjäännös, joka vielä maanpinnalla viivyt! Milloin opimme me ihmiset täyden arvosi tajuamaan, ettemme rikkoisi sinun pyhää olemustasi!

Syvällä sydämessään tunsivat kiitokseen polvistuneet naiset tämän, mutta kun vieras mies kiroten mutisi jotakin akkaväen pehmeydestä, katsoivat Maija ja Ulla häneen ihaillen ja kuiskasivat toisilleen:

— Siinäpä vasta miesten mies!

— Tahtooko Aappo seurata meitä kotiin, vai nautitteko syömiset täällä metsässä? — kysyi Miina pyyhkien kyyneleet silmistään.

— Kiitoksia vain, — vastasi Aappo — halusta minä niin hyvässä seurassa teidän kotiinnekin tulen. Onkin jo pitkä siitä, kun viimeksi olen katon alla unia vedellyt.

Hän otti pyssynsä ja läkkipeltisen pullonsa, joka oli ollut hänen vieressään — eikä saata sanoa, kumpaako hän hellemmin ja varovammin piteli. Miina ja Tilda kulkivat vieraan kummallakin puolella, mutta Maija ja Ulla juoksentelivat ympärillä vallattomasti leikkien keskenään, eikä Ella koskaan ennen ollut heidän niin kovaäänisesti ja kirkkaasti kuullut nauravan. Vähän väliä katsahtivat he salavihkaa Aappoon, huomasiko hän heitä, mutta kun tämän katseet vain etsivät Ellaa, joka hiljaisena ja yksin kulki kappaleen matkaa toisten jälessä, väsyivät he leikkiinsä ja lyöttäytyivät hänen seuraansa. Ullan silmät olivat käyneet kosteiksi ja vaivoin sai hän nieltyä nyyhkytyksen. Hän näytti kärsivän salaista, syvää tuskaa.

— Mikä sinun on, Ulla, miksi olet niin allapäin? Oletko satuttanut itsesi? — kysyi Ella osaaottaen, mutta sai vastaukseksi niin kiivasta vihaa ja katkeruutta leimuavan katseen, että peljästyneenä vaikeni.

— Mitä tämä oli…? Mitä hän oli tehnyt Ullalle?

Hänen omatuntonsa ei häntä vähääkään soimannut. Miksi kävivätkin kaikki asiat niin huonosti tänä onnettomuuksien päivänä? Hän asetti empimättä asiain nykyisen tilan yhteyteen vieraan saapumisen kanssa. Siitä astihan olivat toiset olleet kuin vaihdokkaita. Väsynein askelin ja raskain ajatuksin seurasi hän heitä yhä suuremman välimatkan päässä kuunnellen välinpitämättömänä ja välistä vihaan leimahtaen Terhosen kovaäänistä, kerskailevaa puhetta. Pitkän aikaa antoi hän sen liukua korviensa ohi ajatellen yksinomaan Ullan käytöstä. Mutta vihdoin alkoi hänen huomionsa kiintyä milloin mihinkin keskustelun kohtaan.

Alituisesti kuuli hän sanat: »löin kuoliaaksi sen paholaisen», »pistin puukon häneen», »ammuin kuulan hänen otsaansa», »hän kirkui kuin tapettava sika», ja muuta senkaltaista. Ja vähitellen alkoi hän melkein vasten tahtoaan seurata kertomuksen menoa kokonaisuudessaan:

Kuinka Terhonen ja muutamat hänen samanmieliset toverinsa olivat väijyneet pahaa aavistamatonta vihollista, tappaneet koko väen, ettei kukaan pääsisi sanaa viemään vihollisen leiriin, ryöstäneet kuolleet paljaiksi ja jättäneet ne susien raadeltaviksi, kuinka he olivat ryöstäneet kuormastoita ja saaneet runsaita saaliita, tahi surmanneet korkeampia upseereita tai polttaneet heidät, kun he nukkuivat; ilkitöittensä jälkeen olivat he suinpäin paenneet erämaihin ja jättäneet viattomat talonpojat vihollisen hirvittävälle kostolle alttiiksi. Järjestynyttä Ruotsin sotajoukkoa ja sen taistelutapaa koetti hän kaikin tavoin halventaa ylistäen samalla pilviin saakka omia tovereitaan ja heidän urotöitään. Puheillaan tähtäsi hän nähtävästi siihen, että koko sota olisi käynyt aivan toisin, jos sotajoukko olisi noudattanut samaa menettelytapaa kuin hän.

Mutta toisten partioretkeläistenkin varalle oli hänellä aina paha sana — milloin olivat he raukkoja, jotka eivät uskaltaneet iskeä silloin kun iskettävä oli, milloin mitäkin nahjuksia, jotka säästivät ryssänverta, milloin itsekkäitä ja vallanhimoisia, niin etteivät toverilleenkaan suoneet hänen kunnialla ansaitsemaansa osaa saaliista. Kukaan ei osannut käydä sotaa niinkuin Aappo Terhonen, ja sentähden olivat kaikki kadehtineet häntä — niin suomalaiset ja ruotsalaiset kuin ryssätkin.

Ja naiset kuuntelivat hartaina ja katselivat ihaillen kertojaan silloin tällöin huudahtaen ihastuksesta ja ollenkaan huomaamatta, kuinka onttoa tuo oman itsensä kehuminen oli. Ella ei saattanut tätä käsittää.

Tuollainen oli siis mies, hänen aavistuksensa oli osunut oikeaan. He olivat kaikki kuten hän oli luullutkin — julmia ja verenhimoisia — sitäpaitse olivat he halveksittavan itserakkaita, oikeita suurkerskureita, jotka eivät muuta ajatelleet kuin itseään — eivätkä muusta puhuneet. Nyt hän ei enää nähnyt valon välähdystäkään siinä kuvassa, jonka hän ennen oli itselleen luonut naista suojaavasta ja vaalivasta miehestä.

Kaipauksella ja surulla ajatteli hän tyyntä, aurinkoista aamua, jolloin rauha vallitsi kaikkialla. Nyt oli heidän keskuudessaan vihaa, kateutta ja surua — pahan haltijan noitasauva tuntui myrkyttäneen ilman, ja luonto, joka aamulla onnekkaasti hymyili, näytti nyt uhkaavalta ja synkältä. Harakka vain nauroi käheästi ja riemuiten metsän syrjässä.

Hänen oli mahdoton seurata toisia sisään. Hän ei tahtonut istua siellä matalassa, ahtaassa huoneessa tuon miehen kanssa, jota hän yhä enemmän alkoi pitää vihollisenaan. Ilma tuntui pilaantuvan hänen hengityksestään ja kerskailustaan. Hän empi silmänräpäyksen, kääntyi äkkiä päättävästi ja riensi järvelle. Hänen täytyi olla yksin ajatuksineen ja hänen täytyi päästä näkemään eikö luonto sittenkin ollut yhtä ihana kuin aamulla. Kenties ei hänen tarvinnutkaan kulkea kuin muutamia askeleita vieraan läheisyydestä, ennenkuin hän tapaisi kaiken samanlaisena kuin ennen.

Hän kulki oikotietä ruohottuneitten peltojen poikki, hypähti puron yli ja kiersi pienen lahden rantaa saapuen pian sille niemelle, jonka luo hänen veneensä aamulla oli ajautunut. Voimakkaalla ja reippaalla potkaisulla sai hän veneen rannasta ja ohjasi sen ulapalle tarttuen ripeästi airoihin aivankuin olisi lähtenyt vihollista pakoon. Aamullista järveä leikkivine laineineen ei hän enään tavannut. Tuuli oli nostanut vaahtopäisiä aaltoja, jotka kuohuivat pitkin lahtea — täällä oli toista kuin ahtaassa tuvassa, täällä oli raikasta, avonaista ottelua eikä salaperäisiä, väijyviä vaaroja kuten siellä. Ihanaa oli ponnistella aaltoja vastaan myrskyn uhallakin ja hän tunsi, kuinka hän aina mieluummin valitsisi taistelun kuin sen elämän, jota hän oli lähtenyt pakoon. Aaltojen voittaminen toi itseluottamusta ja hän tunsi siipiensä kasvavan.

Hän souti aavan selän yli lahdelle päin, mistä aamulla oli tullut. Vähitellen tyyntyi vesi. Rannat lähenivät yhä enemmän toisiaan aivankuin olisivat tahtoneet ojentaa kättä toisilleen, ja lopulta kimmelsi lahti ainoastaan pienenä kapeana viiruna kaislojen ja kortteen välissä. Ja rannan hongat nyökkäsivät toinen toisilleen ja niitten latvat yhtyivät veden kuvastimessa. Täällä lahden pohjukassa lekotti aurinko niin kuumasti, että hänen täytyi heittää tarpeeton hame yltään. Nyt rupesi vähitellen tuntumaan siltä, että kaikki oli taas ennallaan, ja hän oli melkein taipuvainen luulemaan aamun tapahtumia vain pahaksi uneksi.

Kun väreily järven pinnalla oli tauonnut, alkoi hiljainen virta vetää venettä joelle päin, niin että hän sai lakata soutamasta ja ainoastaan toisella airolla ohjata venettä.

Joen suussa oli hänellä rysiä ja ne tahtoi hän nyt aikansa kuluksi kokea, vaikka hän jo aamulla oli saanut niistä enemmän kaloja kuin talossa tarvittiinkaan. Ja kun hän alkoi nostaa pyydystä vedestä, haihdutti jännittynyt odotus ja saaliintoivo kaikki hänen ikävät ajatuksensa ja kuten tavallista, oli hänessä joka hermo jännittynyt. Jos pyydys oli tyhjä, muutti hän sen harmistuneena toiseen kalarikkaammalta näyttävään paikkaan, mutta tuntiessaan, että siellä liikkui ja temmelsi, hehkuivat hänen kasvonsa lapsellisesta mielihyvästä — mitä sieltä mahtoi tulla? Kenties oikea vesihirviö, jonka vertaa ei hän koskaan ollut nähnyt, tahi kenties joku satuolento, josta Miina oli kertonut pitkinä talvi-iltoina ja joka muuttaisi koko hänen elämänsä. Hän kyllä tietäisi, mitä toivoisi itselleen, jos hän vain saisi siihen tilaisuuden.

Mutta todellisuus oli melkein hänen haaveittensa veroinen. Pyydys oli kuin olikin täynnä elämää, siellä heittelehti pitkin, voimakkain pyrstöiskuin limaisia haukia, ahvenet hyppelivät vilkkain, tulisin liikkein veneen pohjalla ja lahnoja oli koko parvi eksynyt petollisiin silmuihin, joihin takertuneina ne sätkyttelivät niin että koko rysä ja vene vapisivat. Siinä oli temmellystä ja molskinaa, suomusten kiiltoa ja kaikenvärisiä tylsästi ja lasimaisesti tuijottavia silmiä.

Vihdoin pääsi hän siihen kohtaan, missä joki jakaantuen kahteen haaraan muodosti pienen riippakoivuja kasvavan saaren, joka kauniina ja vihreänä nousi virrasta. Keskellä saarta oli pieni nurmikenttä, jonka pehmeällä ruoholla ja mansikankukilla auringonsäteet ilakoiden leikkivät. Tänne oli hän usein noussut saalistaan perkaamaan, ettei sen pitkiä aikoja tarvitsisi kitua veneen pohjalla, ja niin hän nytkin teki. Hänellä ei ollut pienintäkään halua palata kotiin, vaikkakin aamullisen mielenliikutuksen vaikutus alkoi hälvetä, ja tasapaino vähitellen laskeutua hänen sieluunsa. Tulusten avulla, jotka aina olivat hänen mukanaan, sytytti hän pienen nuotion ja paistoi itselleen pari kalaa. Aterioituaan heittäytyi hän pehmeälle sammaleelle ja sulki silmänsä voidakseen paremmin ajatella. Mutta ajatukset olivat tällä kertaa hämäriä unikuvia ja himmeitä toiveita entisten onnellisten olojen palaamisesta sekä vielä himmeämpiä taistelusuunnitelmia rauhanhäiritsijää vastaan. Kunnes ne vihdoin siirtyivät satumaailmoihin ja tyttö haaveili kaloiksi noidutuista prinsessoista ja noita-akoista, jotka olivat ilkkuviksi harakoiksi loihdituita.

Raskas läähätys ja painavien askelten jyminä herättivät hänet äkkiä horrostilastaan ja avattuaan silmänsä, kohtasivat ne vanhan hirven ihmettelevän katseen, joka uteliaana seurasi hänen pienintäkin liikettään. Auringon säteet lankesivat rannan toisella puolella kasvavaan männikköön värjäten puitten latvat veripunaisiksi; siitä hän tiesi, että ilta oli saapunut ja kotiinmenon aika käsissä.

Reippain vedoin souti hän nyt vastavirtaa takaisin järvelle. Tuuli oli hiljentynyt ja järven pinta rasvatyyni. Vain silloin tällöin loiskahti kala, ja kimmeltävät renkaat rikkoivat hetkeksi vedenkalvon, tahi viilsi hiljalleen uiva sorsa siihen pitkän kirkkaan juovan.

Hän nousi maalle ohrapellon luona, josta kuului rääkän yksitoikkoinen iltalaulu. Pujotettuaan kalat notkeaan pajunoksaan, lähti hän hitaasti taloa kohti. Illan rauha viihdytti hänen sielunsa lepoon ja hänen aamullinen pelkonsa tuntui melkein käsittämättömältä. Kuinka oli hän, joka oli kamppaillut karhun ja nälkäisten sutten kanssa, saattanut peljätä yksinäistä miestä, jota toiset vielä pitivät ystävänäänkin. Mitä hän miehestä ajattelikin, — peljätä ei häntä ainakaan tarvinnut. Ja jos se sikseen tuli, osasi hän kyllä pitää puoliaan. Ehkä oli Aappo Terhonen jo lähtenyt sinne, mistä oli tullutkin! Eikä hän missään tapauksessa saattanut ainiaaksi heidän luokseen jäädä.

Mutta puoliavoimesta ovesta kuuli hän jo loitolle hänen vastenmielisen äänensä. Se oli jos mahdollista vieläkin meluavampi, häikäilemättömämpi ja käheämpi kuin aamulla, Ja kiroukset vyöryivät oikein virtana hänen suustaan.

Takassa räiskyi kuten tavallisesti iloinen tuli, ja sen kirkasta loimua vastapäätä istui Aappo Terhonen viinalekkeri polviensa välissä. Hän viittoili käsillään, kohautteli olkapäitään, virnisteli ja vilkutti silmää katkeamattoman sanatulvan säestäessä hänen eleitään. Naiset istuivat hänen ympärillään huvitetun ja ihastuneen näköisinä ja kuuntelivat niin hartaasti, että käsityöt kokonaan unohtuivat. Välistä he naurahtivat, katsoivat salavihkaa toisiinsa ja kuiskuttelivat keskenään.

Vieras ei heti huomannut Ellan tuloa, mutta Ulla katsahti ylös ja heitti häneen tyytymättömän silmäyksen. Hän istui Terhosen vasemmalla puolella ja painautui mahdollisimman lähelle häntä.

Ajatteles, Ella, — kuiskasi Maija kiiluvin silmin Aappo jää tänne meidän luoksemme ja auttaa meitä maanviljelyksessä.

Nyt kääntyi mieskin ovelle päin, huomasi tulijan ja koetti vääntää kasvonsa hyväntahtoiseen irvistykseen.

— No tuossahan se minun hempukkani tulee, — sammalteli hän ja nousi ylös horjuvin epävarmoin liikkein. — Nyt täytyy hänen käydä polvelleni istumaan siksi aikaa, kun minä kerron.

Ellan silmät säikkyivät uhkaavina tulen loimossa.

— Jos en saa olla rauhassa, palaan takaisin metsään, vastasi hän päättävästi ja terävästi.

Terhonen hervahti hölmistyneenä paikalleen.

— Tulimmaisen tyttö, — murisi hän vihoissaan, — mutta kyllä minä hänen kanssaan toimeen tulen. Pahempiakin villikissoja on Aappo Terhonen eläissään kesyttänyt!

Tilda nousi tekasten asiaa Ellalle, ja kuiskasi uhkaavasti, ottaessaan kalat tytöltä.

— Kuules, Ella, varo sinä saamasta aikaan epäsopua ja kinaa täällä. Näethän kuinka hyvin tässä sovitaan eikä hän käytöksellään mitään pahaa tarketa. Niin tekevät kaikki miehet, kun tahtovat olla ystävällisiä.

— Minä en välitä hänen ystävällisyydestään enkä ollenkaan aio alistua siihen, — vastasi Ella kiivaasti polkien jalkaa.

— Mutta sinä saat luvan alistua, — tiuskasi Tilda — sinähän kuulit, että hän aikoo jäädä tänne. Sitäpaitsi väsyt aivan pian metsissä jurottamasta uppiniskaisena ja vihoissasi.

Terhonen ei näyttänyt kuulleen tätä sananvaihtoa ja näytti jo unohtaneen äskeisen harminsa. Kun Ella oli istuutunut saunan nurkkaan erilleen muista, alkoi mies jälleen käheällä äänellään.

— Niinkuin jo mainitsin, — sanoi hän nähtävästi jatkaen aljettua kertomusta — sissit eivät katselleet minua hyvin silmin siksi, etten turhanpäiten pannut henkeäni alttiiksi heidän typerien päähänpistojensa vuoksi, jotka olisivat tuottaneet vain sapeliniskuja ja lyijykuulia nahkaan, ja sitten osasin aina niin roimasti pitää puoliani saaliin jaossa. Pelkkää kateutta luonnollisesti. Majuri Luukkonen uhkasi hirttää minut, jos hän vain saa minut kiinni, mokoma narri, — sentähden, että minä hieman kopeloitsin kuolleitten taskuja… Hehe… Niinkuin kuolleet muka tarvitsisivat matkarahoja! — Mutta tuon pässinpään mielestä oli väärin ryöstää kaatuneelta viholliselta, ja halpamaista käydä kuolleen ystävän taskuissa. Tuo kaikki todistaa, kuinka typerä ja saamaton hän oli. Hehe… sotamies on palkkansa ansainnut, eikä kuningas antanut meille vaivoista äyriäkään. Ja koska minulla oli älyä katsoa eteeni, on minulla myös keinoa elääkseni nyt, kun ansio on loppunut, − jotavastoin kaikki muut ovat köyhiä kuin kirkonrotat.

Hän kiskasi povestaan paksun nahkakukkaron ja löi sen istuinrahiinsa niin että helähti. Otettuaan kelpo kulauksen lekkeristään, jatkoi hän:

— Ensimäiseksi ostan tästä talon… suuren talon, jolla on vähintäin kaksikymmentä torppaa — piru vieköön —… otan komean ruotsalaisen nimen ja minua kutsutaan patruunaksi… ja sitten menen naimisiin… hehe…

Hän katseli voitonriemuisena kuulijattariaan ja iski merkitsevästi silmää Ellalle. Ja otti taas kulauksen.

Ella ei voinut olla itsekseen naurahtamatta miehen sanoista johtuneelle ajatukselleen, vaikka hän tunsi melkein pahoinvointia. Siinä siis oli Maijan ja Ullan unelmoima sankari, joka — kuten he olivat haaveilleet — urhoollisesta ja taitavasta soturista muuttuisi uutteraksi maanviljelijäksi, vapaaksi, itsenäiseksi suurtilalliseksi — sellaiseksi, jota palvellaan ja kunnioitetaan, ja jolle kuuluessaan nainen olisi onnellinen koko pitkän elämänsä ajan.

Kuullessaan tytön hiljaisen naurun, hän säpsähti ja katsoi vihaisen ja epäluuloisen näköisenä ympärilleen.

— Kuka nauraa — sähisi hän uhkaavasti — luuletteko, ettei Aappo Terhonen saa emäntää irti mistä hyvänsä? Vai pelkäättekö rahojen loppuvan kesken? Kirottu akkaväki!

— Sehän oli vaan Ella,— sanoi Ulla katkeralla ja halveksivalla äänellä, joka loukkasi Ellaa sieluun asti. − Me muut tiedämme kyllä Aapon puhuvan totta.

— Vai sinä — sinä kullanpala, — änkytti hän ja levitti käsivartensa — sinä olet hieno ja pehmyt — aivan kuin hän. Sinulla — piru vie — ne näyttäisivät korealta. Odotahan, niin saat nähdä!

Hän pisti kätensä nahkakukkaroon, kopeloi hetkisen sen pohjalla ja veti esiin jotakin, joka kiilsi ja hehkui tulen loisteessa. Kauhun ja ihastuksen sekaisella tunteilla täytyi Ellankin tulla lähemmäksi katsomaan. Nyt saisi hän nähdä niitä aarteita, joista toiset olivat kertoneet. Totisesti oli siinä mies, sillä hänellä oli kaikkea sitä, mistä toiset olivat unelmoineet; mutta sittenkään ei hän voinut käsittää, mitä ihailtavaa hänessä oli.

Nyt nosti hän valoa kohden pienen kultasormuksen jonka kannassa hehkui verenpunainen kivi, sitten soljen jonka muodosti kaksi toisiinsa kietounutta käärmettä valkeanhohtavasta metallista; tulenvalossa kimmelsi se kuin jää. Senjälkeen otti hän kömpelöihin sormiinsa pienen neulan, jonka pää oli kuin kirkkaista kastepisaroista sommiteltu.

— Hehe, — nauroi Aappo voitonriemuisena — vieläkö tekee mieli pilkata?

Kaikki naiset olivat syöksähtäneet paikoiltaan ja tuijottivat lumottuina ja huikaistuina ihmeellisiä pikkuesineitä ojennelleen vaistomaisesti käsiään niitä kohti. Heidän täytyi välttämättä saada kosketella ja hyväillä niitä.

— Mistä Aappo nuo on saanut? — sai Miina vihdoin kysyttyä, ja hänen vanhat kasvonsa olivat yhtä jännittyneen näköiset kuin nuorempainkin.

— Niin, niin, minä kyllä tiesin, että se naula vetää, — riemuitsi entinen sissi käännelleen kalleuksia tulen edessä, saadakseen ne mahdollisimman paljon kimmeltämään. — Siinä on kunnollisen sotamiehen vaivojen ja vaarojen palkka, ja nämä kaikki koristavat kerran hänen morsiantaan ja emäntäänsä.

Näin sanoen heitti hän vielä kerran silmäyksen Ellaan, joka nopeasti vetäytyi takaisin nurkkaansa. Mies ei ollut näkevinäänkään Ullan silmien kosteaa, pyytävää katsetta eikä kuulevinaan hänen rukoustaan saada koettaa koruja päälleen.

— Kerro meille, Aappo, kuinka sait ne, — pyysi Tilda, jonka silmät kiiluivat yhtä aavemaisesti kuin salaperäiset koristeet.

Terhonen otti taas kulauksen lekkeristään, siveli ajattelevan näköisenä partaista leukaansa ja tuijotti kauvan aikaa tuleen synkin katsein vastaamatta sanaakaan. Äkkiä säpsähti hän aivankuin olisi kuullut jotakin epäilyttävää, katsahti ympärilleen hurjin silmin, mutta purskahti sitten tavalliseen nauruunsa.

Vieköön minut piru, jos en kerro teille koko juttua, niin että saatte tietää, mikä mies minä oikeastaan olen ja kenen olette saaneet kattonne alle! — sanoi hän vihdoin paksulla äänellä, joka vähitellen kertomuksen kuluessa selkeni vaihdellen lukemattomissa eri vivahduksissa. Välistä kohotti hän kulmakarvansa korkealle otsaan, välistä näyttivät silmät kapeilta viiruilta niinkuin kissan silmät auringonpaisteessa. — Usein viittoili hän rajusti käsillään, tempoi ja huiski hurjasti joka taholle, taas kesken kaiken vaietakseen ja katsellakseen ympärilleen silmillä, joitten pohjalla väijyi pelko ja synkeä kauhu.

III.

Morsiuslahja.

— Piru vieköön, teidän pitää kuuleman, kuinka Aappo Terhonen aivan yksinään pisti kuoliaaksi seitsemän ryssää. Ajatelkaahan vain, kuusi kasakkaa ja yhden upserin — oikein suuren herran, jolla oli rahoja rinnassa ja pistoolin pää kullasta ja… ja — nyt saatte kuulla…

Vanhan hyvän tapani mukaan olin ryöstömatkalla niillä seuduin, joilla tiesin ryssien kulkevan. Kuljin ja harhailin yöt ja nukuin päivät metsässä. Yöt olivat pimeät ja kylmät ja monasti ahdisti vilu ja nälkä, mutta päivisin oli vielä kesäistä ja kaunista eikä ollut hullumpaa kuorsata milloin missäkin pensaikossa, kun päiväkulta oikein lekotti… Seutu oli melkein yhtä puhtaaksi lakaistua kuin tämäkin — siellä täällä joku poltettu talo tahi autioitunut asumus, tyhjä kuin munankuori ja seinät kuulia täynnä. Ihmisiä ei ollut juuri missään — ei ainakaan miehiä eikä nuoria tyttöjä. Jos jonkun naisen tapasi, ei hän ollut niinkuin tekään pitkään aikaan miestä nähnyt ja hullaantui kokonaan päästä pyörälle joutuessaan joskus sellaisen kanssa tekemisiin. Olihan niitä sellaisiakin seutuja, joiden väki oli pysynyt paikoillaan ja alistunut vihollisen käskyvaltaan, mutta niitä mieluimmin vältin. Kuten nälkäiset sudet kuljeskelivat suuret ryssäparvet ravintoa etsimässä, mutta kautta kunniani eivät he paljoakaan irti saaneet, ja etupäässä laahattiinkin noille sioille ruokaa aina Venäjältä asti rikki ajettuja teitä myöten. Välistä tapasin jonkun noista paholaisista juopuneena tai sairaana makaavan milloin missäkin ja lähetin häneen luodin ennenkuin hän ennätti haukotellakaan, mutta se tuskin maksoi vaivaa, sillä sellaisilla ei tavallisesti ollut mitään taskuissaan. Toiset pirut — heidän toverinsa — kyllä pitivät siitä huolta, etteivät heidän taskunsa liiaksi täysinä pullottaneet. Välistä makasi metsässä puoleksi mädäntynyt hevosen raato, josta lähti niin paha haju, että oli tehtävä pitkä kierros, ennenkuin ohitse pääsi, ja muutamissa kohdin oli tie niin huonossa kunnossa, että hyllyvää suotakin oli parempi kulkea.

Eräänä iltana — oli niin kylmä, että maa oli kuurasta valkeana — saavuin Viipurin ja Porvoon väliselle maantielle. Tuskin olin tielle astunut, kun kuulin kavion kapsetta Viipurista päin. Minä puikahdin pensaan taa piiloon ja jotenkin kirkkaassa kuuvalossa oli helppo nähdä, mitä lajia väkeä tulijat olivat. Edellä ratsasti kolme kasakkaa, ja yksi heistä talutti ohjista satuloitua hevosta, joka oli ilman ratsastajaa: en ollut pitkään aikaan nähnyt niin jaloa eläintä, valkoinen ja kiiltävä se oli kuin keväthanki ja jalat hoikat ja hennot kuin hirvellä. Etujoukkoa seurasi suuret, kömpelöt, katetut vaunut, joiden eteen kolme hevosta oli valjastettu, ja vaunujen jälessä ratsasti taas kolme kasakka. Minä älysin heti, että siinä matkusti rikas ylimys, nähtävästi nainen mukanaan, koska hän ei itse ratsastanut. Aappo Terhosella on siinä suhteessa hiivatin hyvä nenä, tietäkääs. Siksi pälkähti heti päähäni, että tässä oli toimittava.

Oletteko koskaan nähneet ketun vaanivan naarasteertä ja hiipivän sen jälessä? Minä tein aivan samalla tavalla, vaikka annoin heidän ensin kadota pimeään, ennenkuin uskalsin lähteä juoksemaan heidän perässään. Pian näin loitolla suurehkoja rakennuksia, venäläiset olivat nähtävästi jättäneet ne polttamatta, koska olivat näin kulkutien varrella ja siis sopivia yösijaksi matkustaville. Sinne poikkesi nyt tämäkin matkue.

Minä hiivin hiljaa lähemmäksi ja saavuin aina aidan luo asti, joka puoleksi lahonneena oli jäänyt paikoilleen. Maatessani vatsallani ojassa aitovieressä, tuli tuvasta vanha ontuva eukko voivotellen ja päivitellen niin että minäkin sen kuulin. Näin, että hänellä oli ämpäri kädessään ja että hän siis aikoi kaivolle, joka oli aivan aidan takana lähellä minua.

— Hyvää iltaa, muori, tervehdin minä. Eukko oli vähällä saada halvauksen ja pudottaa ämpärin käsistään kuullessaan minun puhuvan suomea. Mutta hän ei ollut niinkään tyhmä, vaan tointui heti ja alkoi rauhallisen näköisenä vintata vettä kaivosta puhellessaan minun kanssani.

— Herran tähden, mies, kuiskasi hän, korjaakin pian luusi täältä, sillä jos kasakat näkevät sinut, tulet ennen pitkää riippumaan ensimäisessä aidanseipäässä.

— No, no, muori lohduttelin minä, — niin helpolla ei Aappo Terhosesta henki lähde. Mutta eikö matkueessa ole myös ylhäinen herra rouvineen?

— Onpa kyllä, — vastasi hän — kaunis ja hieno nuori herra ja oikea Herran enkeli hänen seurassaan. He eivät ole ollenkaan piesseet minua, vaan antaneet minulle rahaa ja puhutelleet ystävällisesti. He saavat nukkua vierashuoneessa ja kasakat tuvassa.

Kuuleppas, muoriseni, — kuiskasin minä — eikö sinulla jossakin piilopaikassa ole vielä vähän viinaa säilössä?

— Jumala armahtakoon — huudahti hän haikeasti — kuka viinaa joisi, kun isä on poissa — enkä sitä toki ryssälle ole juottanut. Saunan lattian alta löydät muutaman astian en niin varmasti voi muistaa, montako niitä siellä on.

— Kuules nyt tarkoin, muoriseni, mitä sanon — neuvoin minä. — Niin pian kuin nuori herra rouvineen on vetäytynyt vierashuoneeseen, alkavat kasakat nuuskia talon varastoja kuin nälkäiset koirat. Aseta sinä silloin viina-astia sellaiseen paikkaan, että he löytävät sen, ja lopusta pidän minä huolen.

— Jeesus siunatkoon — — huokasi eukko — pitääkö minun juottaa heille
isän viina ja aijotko sinä viedä hengiltä tuon nuoren kauniin herran?
Voi sentään — — mutta totisesti ovat he maan ja kuninkaan vihollisia…
Mutta pieneen Herran enkeliin et saa koskea, muistakin se!

— Ole rauhassa, muori, vastasin minä, — ja riennä sisään, ennenkuin he huomaavat sinun puhelevan jonkun kanssa.

Hän nilkutti tiehensä ämpäreineen ja voivotti voivottamasta päästyään viinan kohtaloa, mutta minä painauduin ojaan ja — ala sitten odottaa. Katsoin, että veitseni oli kunnossa, ja tarkastelin pitkien pistoolieni hanoja, olin Isonkyrön tappelun jälkeen kahmassut aseet ruotsalaiselta upseerilta, joka ei enää tarvinnut niitä. Sisällä oli niin hiiren hiljaista, että luulin jo koko tuuman menneen päin helvettiä, mutta vihdoin hiipi eukko kalpeana ja vapisten ulos kuutamoon ja kertoi änkyttäen kaikkien kasakoitten nukkuvan sikahumalassa tuvan permannolla. — Täytyy olla ryssä voidakseen sikahumalaisena pysyä min ääneti… hehehe… Puolen tusinaa suomalaista olisi samanlaisessa tilassa pitänyt sellaista elämää, että kaikki karhut peninkulman seutuvilla olisivat heränneet. Mutta venäläinen, hän vain suutelee ja puhua sammaltelee ja käy pehmeäsydämiseksi.

No niin, minä vedin saappaat jaloistani ja hiivin tupaan kuin ilveskissa eukon jäädessä ulos siunailemaan ja rukoilemaan meidän herraamme. Ovi oli raollaan ja minä livahdin sisään pitämättä pienintäkään melua. Kun tupa oli puolihämärä, voin loistavasti panna tuumani toimeen. Kaksi miestä maata retkotti paljaalla lattialla lakit päässä − olivat luultavasti vahdit, — toiset neljä oljilla vähän matkan päässä.

Kaikkeen tottuu harjoituksen avulla ja minä pistin ne kaikki toinen toisensa jälkeen kuoliaaksi kuin jouluporsaat… leikkasin heiltä kurkut poikki, niin etteivät he voineet huutaa… yhdessä kädenkäänteessä… näin… Ja veri virtasi pienenä tummana purona eukon likaisella lattialla ja miehet korisivat hieman, sätkyttivät vähän koipiaan ja jäivät makaamaan suut ammollaan aivan kuin olisivat haukotelleet… viisi heistä oli vanhoja partasuita, niin että minun täytyi vaivautua siirtämään parta syrjään voidakseni tehdä tehtäväni, mutta kuudes oli nuori poika, joka ei varmaankaan ollut juonut niin paljon kuin muut, koska hän heräsi koskiessani häneen. Mutta kun kohotin veitsen iskeäkseni, ei hän voinut muuta kuin ähkiä, ja silmät melkein pullistuivat ulos hänen päästään aivankuin olisi hän nähnyt aaveen tai koko helvetin avautuvan eteensä, ja vaikka minä iskin niin, että melkein koko pää erkani ruumiista, jäivät silmät samalla tapaa tuijottamaan, ja minun teki jo melkein mieleni juosta tieheni. Mutta kun käänsin selkäni, oli tuo tunne poissa, ja minä ajattelin vain, että siinä ne nyt makasivat kaikki kuusi ja että ylhäinen herra nukkui vierashuoneessa ilman minkäänlaisia vahteja.

Varmaankin lankesi kuun valo ikkunasta suoraan minuun, sillä astuttuani pari askelta sisemmäksi huoneeseen näin nuoren rouvan, kasvot valkeina kuin vaate ja silmät selällään kauhusta tuijottavan minuun. Ne silmät olivat suuret ja mustat kuin tuon tytön ja peljästyneet kuin ammutun hirvivasikan, jonka luo metsästäjä tulee antaakseen kuoliniskun. Hän ei liikahtanutkaan, vaan katsoi minua kuin lumottu, minua ja pitkää veistäni, joka kiilsi kuutamossa. Mutta kun pääsin aivan sängyn luo, oli lumous lopussa, ja hän huusi niinkuin se huutaa, joka tietää kuolevansa. — — —

Kertoja pysähtyi hetkiseksi kuin olisi hänen ollut vaikea jatkaa, mutta naiset kohottivat kalpeat jännittyneet kasvonsa häntä kohti ja heidän silmänsä kerjäsivät jatkoa. Silloin hän nähtävästi rohkaisi itsensä ottaen vielä kerran syvän kulauksen pullostaan. Samassa kohtasi hän Ellan kauhistuneet silmät; hän säpsähti ja jäi tuijottamaan tyttöön kasvot vääntyneinä ja katse niin julmana ja kylmänä, että tytöstä tuntui aivan kuin olisi veitsi lävistänyt hänetkin. Tuokion kuluttua jatkoi mies merkitsevin elein.

— — — No niin, — nuori upseeri heräsi ja kimmahti vuoteesta, mutta se oli luonnollisesti liian myöhäistä, sillä minä olin siinä samassa hänen kimpussaan kuin nälkäinen susi. Hän ei edes ehtinyt kunnolla saada silmiään auki ja hän jakeli umpimähkään lyöntejä kädellään, mutta samassa iskin pitkän veitseni hänen rintaansa. Silloin syöksyi nuori nainen kimppuuni notkeana ja pehmeänä ja raivoissaan kuin villikissa, jolta on riistetty poikaset. Mustat hiukset hulmusivat valkeitten kasvojen ympärillä ja hänen silmänsä säihkyivät ja iskivät kipinöitä. Hän kynsi ja puri ja takertui minuun, mutta tuntiessaan hänen lämpimän, pehmeän ruumiinsa kosketuksen tulin kuin hulluksi ja… — ja… — — —

Terhonen maiskautti huuliaan kuin nälkäinen peto, katseli ympärilleen verestävin silmin, mutta tällä kertaa väisti jokainen hänen katsettaan ja ainoastaan Ellan hiljainen nyyhkytys kuului huoneen nurkasta.

— — — Niin — niin — mutisi hän vihdoin puristaen kärsimättömän näköisenä päätään — en minä ensin aikonut surmata häntä, mutta sitten tuntui minusta, että minun melkein täytyi se tehdä, kun hän rupesi takomaan päätään uuninreunaan niin että veri purskahti esiin. Silloin iskin veitsen hänen kauniiseen valkeaan rintaansa ja minä näin, kuinka suuri hyvä työ se oli hänelle ja kuinka hän nautti elämän nopeasti virratessa hänestä pois. Mutta hänen katseensa ei tahdo mennä mielestäni. Välistä en saa sen vuoksi untakaan ilman viinaa ja nyt tuolla helkkarin tyttöletukalla on hänen silmänsä. — —

Nyt itkivät muutkin naiset. Koko huoneen ilma oli kuin itkua täynnä, ja pimeä tunki joka puolelta heidän päälleen kätkien itseensä lukemattomia vaaroja ja tuhoa tuottavia hornan henkiä, jotka väijyivät sammuvan hiiloksen edessä istuvia ihmisiä. Välistä säpsähti joku ollen kuulevinaan huudon pimeästä, välistä taas heitti joku puuta takkaan, ettei tuli olisi kokonaan sammunut.

Aaponkin puhetulva oli keskeytynyt ja hän hypisteli hajamielisenä koruja käsissään murahtaen silloin tällöin katkonaisen lauseen tai sanan. Vihdoin pisti hän kalleudet takaisin nahkakukkaroon ja tarttui uudelleen pulloon.

Kunniallinen soturin teko, — mutisi hän. — Vaivan palkka… Ei kuulu kehenkään… Lemmon kuningas, kun kuoli… Rauha vaan jälellä eikä enää mitään ansaittavaa täällä, kymmenen lehmää ja monta hevosta ja hyvät kalapaikat… Ja ruotsalainen nimi… ja… helkkarin tyttö…

Mutta naiset istuivat hiljaisina ja alakuloisina. Ella oli lyyhistynyt nurkkaansa ja katseli kuin pelästynyt yölintu suurin, kauhistunein silmin pimeään, joka yhä musteni hiiloksen tummuessa. Hän saattoi ilmielävänä nähdä edessään nuoren naisen, jonka kalpeassa kuunvalossa yksin ja avuttomana täytyi taistella tuota miespetoa vastaan. Ja hänet — tuon rosvon ja murhaajan oli heidän täytynyt ottaa kattonsa alle; siinä hän nyt istui muristen kuin vanha karhu ja huojutellen ruumistaan hereillään pysyäkseen. Vähän väliä hervahti hänen päänsä rinnalle, mutta vimmaisesti kiroten nosti hän sen jälleen pystyyn naisten säpsähtäessä kauhusta ikäänkuin olisivat peljänneet hänen syöksyvän heidänkin kimppuunsa.

— Aappo saa nukkua lavalla, — sanoi Miina vihdoin väsyneellä äänellä. —
Me muut levitämme olkia lattialle ja nukumme niillä.

— Kuka nyt saa unta, — mutisi Tilda vihaisena.

− Hyvä — hyvä — on tosiaankin jo maatapanon aika — sammalsi Terhonen puolinukuksissa. Täällä ei, tiedän mä, ole ryssien pelkoa.

Pitkään ja kuuluvasti haukotellen kömpi hän lavolle, josta pian alkoi kuulua ukkosen jyrinän kaltaisia kuorsauksia.

Ella istui vielä hiljaa nurkassaan toisten naisten valmistaessa vuoteita. Kaikki olivat ääneti tänä iltana ja kun makuusija oli valmis, viittasi Miina vaieten tyttöä nukkumaan. Kuin unissakävijä totteli Ella ja heittäytyi täysissä vaatteissaan oljille jääden tuijottamaan savuista kattoa ja kuuntelemaan sirkkojen laulua; sekin tuntui tänä iltana terävältä ja uhkaavalta niinkuin nuo pikku eläimetkin olisivat tunteneet, kuinka rauha ja viihtymys olivat paenneet pois. Ajatukset kulkivat itsepäisesti samaa rataa ja hautoivat synkkinä yhtä ja samaa asiaa. Aina kun väsymys sai hänestä voiton ja hän jo oli nukkumaisillaan, säpsähti hän kauhusta ja heräsi kuvitellen jonkun seisovan hänen vieressään, pitkä terävä ja välkkyvä veitsi kädessään. Välistä oli hän näkevinään vain kylmän, onnettomuutta ennustavan veitsenterän, välistä ainoastaan silmäparin, joka kiilui kuin suden silmät pakkasella ja aina täytyi hänen huutaa kuten sen, joka tietää kuolevansa ja hänet valtasi hurja, mielipuolisuuden rajalla oleva kauhu. Mutta hänen kurkkuaan kouristi niin ettei hän saanut ilmoille kuin heikon vaikerruksen, johon pimeästä vastasi samanlainen, sillä toiset naiset vääntelehtivät yhtä suuressa tuskassa kuin hänkin. Yö tuntui loppumattoman pitkältä, vaikka se oli keskikesän lyhyt, kuulakas yö, eikä syksyn itsepäinen, pelottava pimeys. Ja hiljaisuuden läpi kuului kaukaa uhkaavan ukkosen jyrinän kaltaisena vieraan miehen kuorsaus.

IV

Kapina.

Vihdoinkin näkyi ovenraosta kirkas valojuova, joka kertoi aamun koittaneen, ja kukon laulu herätti hänet kuumeisesta unenhorroksesta. Ehkä tänään jo rauha palaisi heidän kotiinsa.

Kun hän mahdollisimman hiljaa nousi ylös, huomasi hän, että Ullakin oli jo hereillä; hänen silmänsä loistivat luonnottomasti ja hänen kasvonsa olivat kalman kalpeat; hetkinen senjälkeen, kun hän hiljaa oli avannut oven ja hiipinyt ulos, seurasivat toisetkin hänen esimerkkiään. Ensimäisenä tuli vanha Miina surullisena ja kalpeana kuten tavallisesti, sitten Tilda yrmeänä ja pahantuulisena heilutellen veltosti käsivarsiaan ja vihdoin molemmat tytöt vasten tavallisuutta värittöminä ja äänettöminä. Ei kukaan sanonut sanaakaan miehestä, mutta selvästi saattoi nähdä, että jokaisen ajatukset pyörivät hänen ympärillään.

— Samanlaisia kai he kaikki ovat, — virkkoi Miina vihdoin, — ja jos heitä oikein osaat kohdella ovat he sydämellisen hyviä ihmisiä. Hyvä vaimo voi totuttaa miehensä juomastakin. Ja onhan meillä nyt rauha, Jumalan kiitos, niin että murha ja ryöstö loppuvat.

— Niin ehkä asiat korjaantuvat, kunhan vain keksii sen oikean kohtelutavan, — mutisi Tilda epäillen, mutta mistä me naiset sen aina otimme. Joka tapauksessa lienee hyvä, että saimme taloon miehen joka korjaa raskaimman työn hartioilleen, ainahan hänestä on turvaakin täällä metsässä, sillä mies on nyt kerta kaikkiaan mies, vaikka hän olisi vain peukalon pituinen. Jospa sentään minun Kalleni eläisi ja olisi täällä!

− Onhan Aapokin kunnon mies, — huudahti Ulla punastuen ja katse maassa.
— Hänhän on ollut suuri soturi ja kohta tulee hänestä rikas talonpoika.

Toiset nyökkäsivät myöntäen päätään, paitsi Ella, joka uhmaten mutisi jotakin suurkerskureista ja villipedoista.

Senjälkeen lähti kukin aamuaskareillensa ja Maija ja Ulla kuiskuttelivat keskenään vähääkään välittämättä Ellasta.

Hetkisen perästä laahusti Aappokin ulos, heittäytyi loikomaan lämpimään päivänpaisteeseen ja haukotteli pitkään. Sanottuaan yhteisen hyvän huomenen, katseli hän tarkkaavana seutua ja silmäili arvostelevan näköisenä pientä peltotilkkaa, jonka musta multa oli kuohkeata ja huolella muokattua tämänkeväistä nauriskylvöä varten sekä kiviaitaa, jonka vierellä vadelmapensaat ja nokkoset kävivät leppymätöntä sotaa valosta ja ilmasta, kilvalla kukkien ja hyötyen. Maija lypsi parasta lehmää ja hänen kiulunsa oli jo melkein täynnä valkeata, vaahtoavaa maitoa. Ulla syötti leipää härälle, joka hieroi valtavaa niskaansa vanhaa mäntyä vasten, ja Miina ja Tilda jatkoivat keskeytynyttä nauriskylvöään. Täältä lähti miehen katse kiertämään järveä pitkine lahtinen ja kaislarantoineen, sen selkiä, joilla muikkuparvet leikkivät ja kaukaista salaperäistä aarrenientä, jolla juhannusyönä kummitteli.

— Tämä ei ole hullumpi paikka, — sanoi hän vihdoin vitkaan ja unisesti.

— Ei suinkaan, maa on erinomaista, syvämultaista ja savipohjaista ja jos vain jaksaisi ottaa ylös sitä, saisi peltoa kuinka paljon tahansa, — selitti Miina iskien haravanvarren peltoon ikäänkuin vahvistaakseen puhettaan, — mutta mitäpä me naisväki sitten saamme aikaan ilma hevosta ja isäntää.

— Niinpä kyllä, — jatkoi Aappo yhtä unisesti kuin äsken — täällä tarvittaisiin aura, äes ja hevonen ja lailliset talonkirjat, sillä muuten… — kerroitteko te isännän kuolleen, vai mitä olen muistavinani?

— Kyllä hän on kuollut, — vastasi Miina, — sota ja rutto veivät koko talonväen? — Mutta mikä liene kruunun mielipide asiasta?

— Kun viljelyksen vain saa kuntoon, ei talonkirjoja ole vaikea lunastaa, — tuumi Aappo raappien korvallistaan. — Ja kyllä tarvittaessa aina keinon keksii. Minä olen kuullut, että lähimpään kylään, jossa jo on nimismies ja pappi, ei ole kuin viisi peninkulmaa.

— Herra siunatkoon, — huudahtivat Miina ja Tilda yhteen ääneen, — onko siellä jo pappi ja kirkkokin?

— He olivat jo kuulevinaan jouluaamuisen kellojen soiton ja näkevinään, kuinka reki toisensa jälkeen ajoi Herran huoneeseen, ja vanhoja, melkein unohtuneita virsiä virisi heidän mieleensä.

— No no, rauhoittukaahan, — huusi Aappo äkäisenä, — venäläinen on liian hyvä kristitty hävittääkseen kaikki kirkot, vaikka veikin kirkkojen kalleudet mukanaan. Mutta tuosta kaikesta ehdimme vielä puhua. Nyt on vain paras ajatella taloa. Mikä sen nimi oli ennen?

— Harjuksihan tuota sanottiin, — vastasi Miina riistäytyen väkivallalla ihanista muistelmistaan.

− Vai niin, — ja Aappo tuijotti miettiväisen näköisenä eteensä, — siinä tapauksessa saattaisi minun nimeni olla Harjelin. Onhan se kaunis ruotsalainen nimi ja sellainen, johon minunkin kieleni taipuu. No, mitä pidätte siitä?

Maija ja Ulla tirskuivat hämillään, mutta ihastuneen näköisinä lehmiensä parissa.

— Ei Harjunen-nimeäkään mikään vaivaisi, — kuiskasi Miina arasti
Tildalle, mutta äänen ei hän sitä uskaltanut lausua.

Tilda ei edes katsahtanut häneen — hän ei näyttänyt välittävän koko nimikysymyksestä.

— Tänä kesänä ei enää ehdi kevätkylvöjä toimittaa, — jatkoi Aappo yhä miettiväisen näköisenä, — mutta naurismaata on laajennettava koska taloon on tullut yksi henki lisää. Tilda ja tytöt saavat heti lypsyn jälkeen ryhtyä työhön. Miina voi laittaa ruokaa ja hoitaa elukoita. Ella ja minä lähdemme kalaan.

Alussa olivat naiset ihastuneina ja merkitsevästi katsoneet toisiinsa kuin sanoakseen: mies on aina mies, mutta viimeisen lauseen johdosta kävivät Ullan silmät kosteiksi ja hänen huulensa vavahtivat.

— Minkätähden Ella aina pääsee helpoimmalla, — nurisi hän — niinkuin hän muka olisi meitä muita parempi.

— Siitä pälkähästä pian selvitään, — nauroi Ella, joka jo täydelleen oli saavuttanut tasapainonsa ja joustavuutensa ja tunsi kiivasta kapinan halua Terhosen anastamaa isäntävaltaa vastaan. — Sinä voit lähteä Aapon kanssa kalaan, minä paljon mieluummin autan Maijaa ja Tildaa.

Hän olisi ennemmin tehnyt vaikka kuinka raskasta työtä, ennenkuin lähtenyt kahden kesken Aapon kanssa.

Ulla näytti hämmästyneeltä ja kiitolliselta, mutta Aappo rypisti uhkaavasti kulmakarvojaan.

Mitä pirua te ajattelette, — kysyi hän ankarasti.

— On parasta totella minua niin kauvan kuin saatte laillisen isännän.
Muuten…

Ja hän teki pöyhkeän, käskevän kädenliikkeen, joka nähtävästi suuresti vaikutti Tildaan, mutta tuntui Ellasta naurettavalta. — Mitä oikeutta oli miehellä heihin nähden ja kuinka olisi hänellä valtaa pakottaa ketään tulemaan mukaansa. Hän — Ella — oli ennenkin tottunut viemään tahtonsa perille eikä hän nytkään missään nimessä alistuisi kävi kuinka kävi.

— Minä en aijo tulla kanssanne, — sanoi hän päättävästi. — Jos ette tahdo mennä yksin, ottakaa mukaanne Ulla, joka kernaasti lähtee.

— Kas niin, Ella, sinä seuraat heti Aappoa järvelle — käski Tilda ankarasti ja päättävästi, ennenkuin Aappo ehti sanoa sanaakaan.

Mutta Ella otti lapion ja alkoi tyyneesti muokata maata katse seuraten miehen pienintäkin liikettä pujahtaakseen heti pakoon jos tämä aikoi tehdä hänelle pahaa. Miehen silmät säihkyivät ja kaikki muut paitsi Ulla katsoivat paheksuvasti tyttöön.

— Eihän Aappo voi ilman sinua edes löytää pyydyksiä, — koetti Miina välittää, ja Ellan täytyi mielessään myöntää hänen olevan oikeassa.

− Olen minä ne ennenkin yksinäni kokenut ja voin sen aivan hyvin tehdä tänäänkin, — sanoi tyttö pilkallisesti. — Aappo voi siis käyttää aikansa parempaan.

Terhonen heitti häneen väijyvän, uhkaavan katseen, mutta käsitti nähtävästi epävakaisen asemansa, niin ettei uskaltanut viedä asiaa pitemmälle.

− Olkoon menneeksi, — sanoi hän vihdoin verrattain levollisesti, — mutta ajan pitkään me kyllä sovimme, tyttöseni. — Eihän sinulta voi vielä vaatiakaan enempää, kun et ole koskaan ennen edes nähnyt miestä.

Ellan voitokas taistelu toi hänelle hänen entisen itseluottamuksensa täydelleen takaisin. Sen enempiä määräyksiä odottamatta, viskasi hän lapion käsistään ja juoksi järvelle. Aappo ei yrittänytkään häntä seurata, vaan heittäytyi vatsalleen ojanreunalle ja alkoi ruohon kortta pureskellen katsella naisten työtä.

Mutta Ella kulki yksinään rantaa kohti ja päästyään pienen koivumäen suojaan, niin ettei häntä enää saattanut nähdä pellolta, alkoi hän laulaa. Ja peipponen vastasi tytölle iloisesti, mutta rastaat toruivat häntä, kun hänen laulunsa häiritsi heidän taloustoimiaan. Auringonsäteet tanssivat ruohostossa, koivut heiluttelivat tuoksuvia, vihreitä oksiaan ja kukat hymyilivät salaperäisesti aivankuin heillä olisi ollut hänelle paljon kuiskattavaa ja kaukaa huusi haukka kimeästi ja ylpeästi samalla kertaa sekä uhaten että varottaen pieniä ja heikkoja.

Ja täällä kirkkaassa auringonpaisteessa tuntui eilispäivän uhkaava pilvi kokonaan haihtuneen jättäen tosin ikävyyttä jälkeensä, mutta koko asia alkoi hänestä vähitellen tuntua hullunkuriselta. Kuinka uskalsikaan tuollainen kömpelö, verenhimoinen olento tulla tänne käskemään ja hallitsemaan ja syömään heidän leipäänsä. Ihmeellisintä kaikesta oli, etteivät naiset huomanneet kuin jaloutta ja suuruutta hänen menettelytavassaan antaen mielisuosista ryöstää itseään, niin ettei hänen edes tarvinnut vaivautua ottamaan heitä hengiltä kuten muita. Ulla olisi ilolla ruvennut vaikka hänen orjattarekseen, kun hän vaan olisi huolinut. Ei, Ella ei voinut sitä käsittää, hän tunsi, kuinka hän tahraantuisi, jos tuo mies häneen koskisi. Hän tunsi itsensä niin vapaaksi ja voimakkaaksi, että hän heti paikalla oli valmis alottamaan taistelun rauhanhäiritsijää vastaan. Ei koskaan, koskaan hän alistuisi, vaan uhmaisi häntä suoraan ja peittelemättä ja muuttaisi ennemmin metsään yksinään asumaan, ennenkuin taipuisi.

Näin ajatellen koki hän rysänsä ja katiskansa ja muisti tuskin iloitakaan saalistaan.

Kotiin tultuaan tapasi hän kaikki samassa kunnossa kuin lähtiessään. Pihapihlaja oli täydessä kukassaan ja tuoksui, ja sen latvassa istui pieni, iloinen laululintu. Aappo loikoi yhä vielä vatsallaan ruohostossa katsellen toisten työtä ja pureskellen ruohonkortta: nähtävästi hän yhä edelleen laati suuria suunnitelmiaan talonhoidon suhteen. — Kuinka sallivat he tuon pitkän, laiskan miehen raskauttaa heidän elämäänsä. Eikö hän voisi saada kaikkea entiselleen jos hän vain oikein tahtoisi ja koettaisi.

Tällaiset ajatukset pyörivät hänen mielessään nähdessään miehen makaavan laiskana ja naisten hikoilevan yltyvässä kuumuudessa. Mutta samalla pisti hänen silmäänsä, kuinka ripeästi ja vauhdilla naurismaalla työskenneltiin ja kuinka iloisia ja vallattomia kaikki olivat. Mutta ilonpito oli niin ihmeellisen pakotettua ja vierasta, että se vaivasi häntä.

— No, tyttöseni, käypäs nyt näyttämään saalistasi, — sanoi mies ja loi häneen julkean, ihastuneen katseen.

Mutta hän heitti ylpeästi niskojaan ja meni suoraan Miinan luo, joka seisoi ovella ja hymyili vanhaa, rakasta, surumielistä hymyään.

— Lapsi-kultani, — puhui hän pyytäen, älä nyt enää niskottele Aapolle, että kaikki jälleen muuttuisi hyväksi täällä kotona.

Ella ei vastannut, vaan lähti pellolle ja otti lapion käydäkseen käsiksi työhön. Mutta vaikka hän ei katsahtanutkaan mieheen, tunsi hän tämän herkeämättä katselevan häntä ja tarkettavan yksinomaan häntä puhuessaan uudesta uhkeasta talostaan, jossa hänen nuori emäntänsä saisi vallita monilukuisia renkejä ja piikoja. Ja vähitellen selveni hänelle, että mies ajatteli ja suunnitteli uutta taloaan heidän monivuotisen turvapaikkansa tilalle. Kerran hän aivan suoraan sanoikin, että päärakennuksen voisi pystyttää vanhalle kivijalalle ja että navettaa olisi suurennettava; autioksi jääneeseen metsätorppaan hankkisi hän torpparin, esittäen muitakin samansuuntaisia toimenpiteitä. Monasti kääntyi hän kysymyksineen suoraan Ellan puoleen eikä väsynyt, vaikkei koskaan saanut vastausta. Ja aina sovitti hän puheeseensa jonkun Ellalle niin vastenmielisen hyväilysanan.

Vähitellen ymmärsi hän surulla ja kauhulla, ettei vanha koti enää koskaan voinut muuttua entisen kaltaiseksi. Nyt ei hän enää peljännyt hänen vihaansa, vaan jotakin aivan toista, josta hän ei oikein itsekään ollut selvillä, jonka hän vain aavisti, ja joka täytti hänet pelolla ja kauhulla niinpian kuin mies tuli hänen lähelleen.

— Sinähän jo väsyt, kultaseni, sanoi mies vihdoin nähdessään hikipisaroitten helmeilevän tytön otsalla. — Heittäytyisit tänne minun viereeni hetkiseksi levähtämään, niin voisimme paremmin jutellakin.

Ja hän siirtyi hieman paikaltaan tehdäkseen tytölle tilaa. Mutta tyttö heitti häneen ylpeän, halveksivan katseen ja teki työtä kahta rajummin. Silloin nousi mies, tuli hänen luokseen ja näytti hänelle, kuinka saman työn saattoi suorittaa paljon vähemmällä vaivalla ja tyttöä suututti, kun hänen heti täytyi tunnustaa miehen olevan oikeassa. Mutta hän jatkoi siitä huolimatta itsepäisesti entistä työtapaansa. Silloin pilkkasi Ulla häntä ja näytti, kuinka hyvin hän jo osasi muokata maata uudella tavalla. — Mitä tästä kaikesta koituisi? —

Muillakaan ei enää tuntunut olevan hauskaa ja Ellan tulo näytti häirinneen yleistä mielialaa. Kaikki työskentelivät äänettöminä Aapon yksin puhuessa ja rehennellessä niinkuin hänellä olisi ollut vastustamaton halu alituisesti kuulla omaa ääntään. Kaikista tuntui helpotukselta, kun Miina tuli kutsumaan ruoalle.

Niinpian kuin Aappo oli istuutunut pöytään, alkoi hänen katseensa levottomana harhailla sinne tänne tuvassa.

— Kuka on vienyt minun pulloni, — kysyi hän vihdoin hätääntyneenä ja vihoissaan.

— Minä asetin sen vain korjuuseen ettei se olisi kaatunut, — vastasi
Tilda odottaen nähtävästi kiitosta huolenpidostaan.

— Koetakin koskea siihen, — murisi Aappo. — Jos sille tapahtuu joku onnettomuus, väännän minä niskasi nurin. Tämä on viimeinen jäännös sitä viinaa, jonka anastin venäläisestä kuormastosta. Piilotin astiat sinne tänne metsiin ja täytin pitkillä harhailumatkoillani kannuni niistä. Mutta kaikella on loppunsa eikä minulla vihdoin ollut kuin pieni tilkka erään astian pohjalla, jonka olin kätkenyt täältä parin peninkulman päässä olevaan luolaan. Tuon viinatilkan takia lähdin näille seuduille ja saatuani sen huostaani, aioin metsän kautta oikaista uuteen kirkonkylään, josta jo puhuin ja niin tulin tänne. Niin että oikeastaan saatte siunata siitä viinapulloani ja varjella sitä kuin silmäteräänne.

Toiset nauroivat hänen sukkeluudelleen, mutta Ellassa heräsi vastustamaton halu salaa kaataa tuo vihattava neste maahan.

Otettuaan pari siemausta, pääsi Aappo taas sotaiseen tunnelmaan ja alkoi kertoa loppumattomia juttuja seikkailuistaan. Näin kului häneltä koko päivä hänen saamatta mitään hyödyllistä aikaan. Ja mitä pitemmälle päivä joutui, sitä enemmän rupesi hän estämään naistenkin työtä ja ja heillä olikin niin paljon kysyttävää papista ja kirkosta ja siitä, koska hän veisi heidät mukaansa kirkonkylään ja muuta sellaista, ettei heillä ollut työn haluakaan. Ellaa nämä matkasuunnitelmat ensin luonnollisesti viehättivät uutuudellaan, mutta kun hän muisti, että matka oli tehtävä miehen seurassa, kävivät ne heti vastenmielisiksi. Kuitenkin herättivät ne hänessä outoja ajatuksia ja unelmia. Hän ei ollut milloinkaan ennen toivonut näkevänsä ulkomaailmaa tai toivonut tutustuvansa siihen, sillä kaikki Miinan ja Tildan kertomukset olivat vaikuttaneet häneen melkein samaten kuin jättiläis- ja noitasadut. Ne olivat kyllä herättäneet ihmetystä ja mielenkiintoa, mutta olivat hänen mielestään samalla olleet niin epätodellisia, ettei hän saattanut ajatellakaan itseään joskus tämän vieraan, ihmeellisen maailman keskellä. Sitäpaitsi olisi sota-aikoina ollut vaarallistakin liikkua. Nyt vasta välähti häneen ajatus, kuinka suuri maailma mahtaa ollakaan ja kuinka monta ihmeellistä salaisuutta se kätkee. Metsää ja järveä on kaikkialla eikä aina tarvinnut olla yhteen paikkaan sidottu kenties oli muualla rikkaampiakin metsästysmaita ja kalavesiä. Ihmisiä ei hän niinkään paljon ajatellut kuin noiden tuntemattomien seutujen luontoa ja hän alkoi tuntea sitä vastustamattomampaa ikävää kauas pois mitä vastenmielisemmäksi mies hänen jokapäiväisen elämänsä teki.

Sitten saapui ilta eikä työ ollut nimeksikään edistynyt. Aappo jatkoi samalla tavalla juopottelemistaan kuin edellisenäkin iltana ja mitä pitemmälle hän ehti sitä häikäilemättömimmiksi kävivät hänen sanansa ja katseensa Ellan suhteen, ja kun hän taas alkoi tulen ääressä laverrella ja sammaltaa, siirsihe Ella nurkkaan päästäkseen näkemästä ja kuulemasta häntä. Mutta mies lisäsi puita takkaan saadakseen tulen punaisen loimon valaisemaan nurkkaan lyyhistynyttä tyttöä, ja tuijotti häneen palavin, janoisin katsein, jotka veivät tytöltä kaiken rohkeuden ja voiman ja hän oli mielestään kuin pienoinen hiiri-raukka, jonka myrkyllinen käärme lumoo, niin ettei se pääse pakenemaan ennenkuin se on kuoleman oma.

Ja ensi kerran elämässään tunsi hän vihan lainehtivan sielussaan yhtäaikaa tuskallisena kärsimyksenä ja kuohuvan elinvoiman tunteena. Tosin oli hän lapsena epämääräisesti vihannut vieraita sotureita, jotka olivat saaneet aikaan niin paljon onnettomuutta ja hävittäneet maata, mutta tämä hänen uusi tunteensa oli aivan erilaista — persoonallista ja katkeraa. Hän olisi voinut tehdä mitä tahansa tuolle miehelle, hän olisi ilolla nähnyt hänen menehtyvän, hukkuvan, palavan tai kärsivän minkä kauhean kuoleman tahansa. Hänen omatuntonsa ja ne periaatteet, joita Miina oli häneen istuttanut, sanoivat tosin, että nuo tunteet olivat vääriä ja kauheita, mutta hän ei saattanut olla joutumatta niitten valtaan ja nauttimatta niistä ja tahdottomasti antautuen kuvitelmiinsa näki hän mielessään tuon ainoan vihollisensa kärsivän kaikki mahdolliset kuolemat.

Mutta vähitellen alkoivat epätodelliset haaveet muuttua tietoisiksi suunnitelmiksi. Hän mietti, kuinka hän voisi iskeä hänen arimpaan kohtaansa ja katkeroittaa hänen elämäänsä, niin että hän jättäisi koko talon ja etsisi uusia uhreja julmuudelleen ja itsekkäisyydelleen. Mutta alati kohtasi hän esteitä. — Milloin estivät uskonnolliset tai siveelliset näkökohdat, milloin hänen velvollisuutensa asuintovereitaan ja kasvattajiaan kohtaan, milloin mitkäkin seikat.

Mutta ennenkuin hän oli keksinyt oikean tavan, väsyivät hänen aivonsa ja hän vaipui samanlaiseen tuskalliseen puolihorrokseen kuin edellisenäkin iltana. Tietoisuus miehen läheisyydestä ei edes unessa jättänyt häntä ja untenkin monivivahteisessa maailmassa tunsi hän vihaa tätä kohtaan. Milloin oli hän ampuvinaan tätä miehen seisoessa polvia myöten suossa kykenemättä pääsemään pois, ja hänen nuolensa istuivat kuin piikit hänen ruumiissaan, milloin taas oli tyttö pakenevinaan häntä kuin villipetoa ja kiipeevinään puuhun ja juuri kun mies oli saamaisillaan kiinni hänen jalastaan, lensi tyttö ilmaan, niin ettei takaa-ajaja voinut saavuttaa, vaikka hän korkein hurjin hyppäyksin yritti hänen jälkeensä. Ja Ulla seisoi itkien puunjuurella, kun ei häntä koetettu ottaa kiinni.

— Kaada hänen viinansa maahan, niin hän kyllä koettaa sinuakin kiinni, — oli hän huutavinaan ilmasta.

Ja Ulla totteli häntä ja riensi tyhjentämään miehen viinapulloa. Silloin syöksyi tämä hänen kimppuunsa kuin ilves, mutta Ulla vaan suuteli hänen jalkojaan ollen polvillaan maassa hänen edessään.

Tuo kaikki oli niin kauheaa, että Ella heräsi. Päivä pilkotti jo ovenraosta, ja vanha Miina oli noussut ylös. Hän makasi hetkisen sijallaan syvään hengittäen; uni tuntui hänestä melkein tositapaukselta eikä yön lepo ollut haihduttanut hiventäkään hänen vihastaan. Ja äkkiä muistui viinapullo hänen mieleensä. Sillä tavallahan hän voi kiusata miestä tekemättä minkäänlaista vääryyttä. Päinvastoin tekisi hän hyvän työn kaataessaan maahan nesteen, joka saattoi ihmisen hulluksi ja työhön kykenemättömäksi. Hän tiesi kyllä, ettei hän tässä tapauksessa ottanut asiaa tältä kannalta — hänhän tahtoi vain kiusata miestä, mutta ainakin oli se teko, jota voi puolustaa ja siinä kaikki, mitä hän tarvitsi.

Tämäkin aamu oli samanlainen kuin eilinen. Aappo tuli ulos toisten jo ollessa täydessä työssä eikä hän nytkään vaivautunut ottamaan osaa siihen. Hän koetti jälleen tekeytyä ystävälliseksi ja huomaavaiseksi Ellaa kohtaan, mutta yhtä huonolla tuloksella kuin eilenkin. Tyttö ei koskaan vastannut kuin mahdollisimman harvasanaisesti ja vastenmielisesti, ja jos mies yritti koskea häneen, hypähti hän pakoon kuin pelästynyt eläin. Mutta mies oli aina levollinen ja uskoi nähtävästi varmasti ennen pitkää voittavansa.

Tämä pelotti ja suututti tyttöä enemmän kuin hänen raivonsa ja vihansa olisivat tehneet. Se teki häneen saman vaikutuksen kuin kissan leikki hiiren kanssa ja hänellä oli aina se tunne, että mies väijyi häntä ja oli ensi tilassa valmis hyökkäämään hänen päälleen.

Sitten tuli hänen odottamansa sopiva hetki. Miina lähti kaivolle vettä noutamaan, ja kaikki muut olivat naurismaalla. Silloin hiipi hän sisään, otti lemuavan pullon arkaillen käsiinsä ja vei sen nopeasti ulos kuin se olisi polttanut häntä. Siellä kaatoi hän koko sisällyksen tunkiolle. Siitä levisi voimakas, läpitunkeva haju, joka sai hänet voimaan pahoin, mutta hän peitti nesteen mullalla eikä siitä kotvasen kuluttua näkynyt eikä tuntunut jälkeäkään.

Tyydytyksen ja pelon sekaisilla tunteilla katseli hän ympärilleen. Ei kukaan ollut häntä huomannut ja nopeasti vei hän pullon jälleen paikoilleen. Hän oli aivan varma siitä, että Aappo saatuaan tietää, mitä oli tapahtunut, yrittää tappaa hänet, mutta hän tunsi itsensä kyllin voimakkaaksi vastarintaan. Tätä varten piilotti hän pitkän puukon hameensa laskokseen ja ripusti jousen olalleen. Hän oli varmasti päättänyt niitä käyttää, jos mies uhkaisi häntä pitkällä pyssyllään.

Aapon tarkka silmä huomasi heti hänen sotaiset varustuksensa ja hän kysyi hyväntahtoisen leikilliseksi tehdyllä äänellä.

— Mitä sinä, tyttöseni, jousella teet, — aiotko sinäkin sotaan?

— Olen vaan nähnyt ketun hiipivän lähistöllä, — vastasi hän ynseästi. —
Ja aion ampua sen heti kun uudelleen näyttäytyy.

Toiset näyttivät päättäneen antaa hänen olla tänään rauhassa. Ho toivoivat kai, että hän aikaa myöten suostuisi mieheen eivätkä olleet huomaavinaan hänen ynseyttään.

Sitten tuli aamiainen ja Ella oli varma siitä, että ratkaiseva hetki oli käsissä. Mutta hänen suureksi ihmeekseen ei Aappo tällä kertaa kysynytkään pulloaan. Hän tahtoi ehkä säästää kallisarvoista ainettaan, jota ei ollut niinkään helppo saada lisää. Hän kulki turhaan mitä ankarimmassa jännityksessä. Ei mitään tapahtunut ja pullo oli kaikessa rauhassa paikallaan; aamiaisen jälkeen lähti Aappo metsään pyssy olalla ja sanoi pistäytyvänsä maita katsomaan ja jos mahdollista ampumaan jonkun otuksen.

Kaikki nämä lykkäykset alkoivat vähitellen vaivata tyttöä. Hän olisi mielellään itsekin lähtenyt metsään tai järvelle, mutta ei uskaltanut, sillä Aappo saattoi minä hetkenä hyvänsä palata kotiin ja siinä tapauksessa ei voisi tietää, kuinka kävisi, jos hän langettaisi syyn viinan häviämisestä toisten naisten niskoille. Hänen täytyi sentähden pysyä kotona ja kärsiä.

Miehen poissa ollessa vallitsi kokonaan toinen tunnelma. Tietysti ei kaikki saattanut olla ennallaan, sillä ei kukaan voinut unohtaa hänen olevan lähellä, mutta vanhan kodin seutuvilla vallitsi sellainen rauha ja viihtymys, jota ei Ella ollut tuntenut miehen saapumisen jälkeen. He tekivät kaikki ahkerasti työtä, ja ainoa, mikä Ellaa vaivasi, oli toisten alituiset keskustelut vieraasta.

Nyt joutui päivällisaika ja kaikkien oli jo nälkä, mutta he eivät tahtoneet ruuasta puhuakaan, ennenkuin Aappo ehtisi kotiin. Ella taas oli liian levoton ehdottaakseen, että ryhtyisivät aterioimaan, sillä silloin ainakin ratkaisu tapahtuisi.

Vihdoin kuului raskaita askeleita ja Aappo palasi retkeltään metso olalla. Hän alkoi heti Miinan kattaessa pöytää kerskuen kertoa, kuinka hän oli linnun ampunut. Ella seisoi kalpeana oven luona vartoen tekonsa ilmitulemista ja nyt se tapahtuikin.

— Anna tänne pulloni, — sanoi Aappo komentaen Ullalle. — Metsästys ja ryyppy kuuluvat yhteen.

Ulla toi pullon ja Ella näki hänenkin kalpenevan tuntiessaan, kuinka kevyt se oli. Ja sitten karjui mies kuin karhu, joka on saanut nuolen ruumiiseensa ja hän katseli pelästyneitä naisia hurjin silmäyksin.

— Herra Jumala, mitä on tapahtunut, huusivat kaikki paitsi Ella yht’aikaa.

— Mitäkö on tapahtunut, — toisti Terhonen poissa suunniltaan. — Mitäkö on tapahtunut senkin huitukat! Niinkuin ette sitä tietäisi! Missä on minun viinani? Sanokaa se heti taikka piru teidät vieköön — — —! Ja hänen silmänsä kiisivät hurjasti toisesta vapisevasta naisesta toiseen. Mutta sitten hän huomasi eron Ellan ja muitten naisten käytöksen välillä. Hän seisoi tyynenä ja ylpeänä toisten ollessa melkein mielettöminä pelosta. Ja mies älysi heti, ketä hän sai kiittää tuosta ilkityöstä; ensi hetkellä näytti siltä kuin olisi hän pedon tavoin tahtonut hyökätä Ellan kimppuun ja tyttö oli minä hetkenä hyvänsä valmis syöksymään ulos ovesta. Mutta äkkiä malttoi mies mielensä ja remahti meluavaan nauruun.

— Vai sinäkö, kultamurenoiseni. Sitäpä juuri aavistinkin. Äläpäs huoli, veitikka! Sinä otat jo itsellesi talon emännän oikeuksia ja aijot nähtävästi tehdä vanhasta Aappo Terhosesta raittiusmiehen. Mutta siihen ei ukko suostu. Etkö sinä tiedä, ettei vanhaa koiraa enää istumaan opeteta, ja sen sinä saat tottua muistamaan. Tule nyt suutelemaan minua, niin annan sinulle anteeksi.

Toiset tuijottivat heihin nähtävästi käsittämättä hitustakaan ja Ulla syöksyi ulos aivankuin hän olisi luullut Ellan todella aikovan suudella vihamiestään.

Mutta Ellakaan ei näyttänyt ymmärtävän asian äkkinäistä käännettä. Mitä hän tarkotti? Tämäkö oli hänen suuren suunnitelmansa tulos? Ottiko mies sen tosiaankin siltä kannalta. Kyllä hän näyttäisi hänelle asian oikean laidan!

— Minä vihaan, vihaan, vihaan sinua, — huusi tyttö intohimoisesti, — sillä sinä olet ryöstänyt meidän rauhamme! Sinä saat lähteä takaisin metsään ja jättää meidät. Sentähden minä kaasin viinan maahan. Tehdäkseni sinulle pahaa… kiusatakseni sinua… luuletko, etten huomannut sen olleen ainoan, josta välitit paitsi varastettua kultaasi — sentähden kaasin sen maahan. Sillä sinulla ei ole sydäntä, sinulla on vaan vatsa eikä sinulle muulla tavalla voinut tehdä kiusaa. Mene pois täältä! Sinä olet saattanut meidät kaikki onnettomiksi. Jos et sinä mene, teen minä sinulle vielä muutakin pahaa.

Mutta mies vain seisoi merkitsevästi hymyillen.

— Sellaisia ne tytöt ovat, — sanoi hän voitonriemuisena.

Mutta huolimatta ystävällisestä irvistyksestä, oli hän miehen katseesta lukevinaan hirveän, väijyvän vaaran ja vihan, joka oli yhtä voimakas ja valtava kuin hänen omansakin. Hän tunsi, ettei hän voinut olla silmänräpäystäkään turvassa, ja että hänen unensa täytyi olla herkkä kuin jäniksen, joka ei edes nukkuessa ole suojassa hyökkäyksiltä. Hän tunsi, että sota oli ainiaaksi julistettu heidän välillään. Ja hän huomasi kauhulla, kuinka mies muutti käytöstapansa hänen suhteensa. Hän hiipi kuin ilves saalinsa ympärillä yrittäen hyökätä hänen päälleen silloin kun hän ei ollut varuillaan ja kun ei kukaan muu ollut saapuvilla. Itse hän hiipi pakoon samalla tapaa ääneti ja uhmaa täynnä ja koko ajan näki hän Miinan vanhan ymmärtäväisen katseen seuraavan häntä huolestuneena ja ystävällisenä.

V.

Pako.

Aurinko laski hehkuvan punaisena koivujen taakse heittäen vielä silloin tällöin häikäisevän sädekimpun pihaan. Silloin oli aika lopettaa päivän työ ja silloin kokoontuivat naiset tavallisesti lieden ääreen. Siihen aikaan oli myöskin Aapon tapana alottaa kertomuksensa, jotka sekä pelottivat että viehättivät heitä, saattaen heidät hiljaisiksi ja kalpeiksi sekä pakottaen heidät ihmetellen ajattelemaan elämän moniaita kauhuja ja julmuuksia.

Mutta tänään ei kertomus tahtonut sujua. Tunnelmasta puuttui jotakin, joka sai miehen jäykäksi ja pahantuuliseksi, ja Ella tiesi hyvin, mikä se oli. Hän olisi vihdoin ollut valmis antamaan mitä tahansa, saadakseen takaisin viinan, joka teki miehen tylsäksi ja uniseksi ja uuvutti hänet heti hänen levolle mentyään uneen. Sensijaan käski ja komenteli hän nyt heitä kaikkia eikä mikään ollut hänen mielensä mukaista, ja vähän väliä tunsi Ella hänen väijyvän katseensa petollisen loiston kohdistuvan itseensä. Hän oli väsynyt edellisten öitten valvomisesta, mutta ei uskaltanut käydä levolle, ennenkuin oli varma siitä, että mies oli nukkunut. Toisetkin naiset olivat hiljaisia ja alakuloisia ja katselivat vähä väliä arkoina makuusijojaan. Vihdoin alkoi Aappo äänekkäästi haukotella ja ojennella itseään. Sitten kömpi hän lavolle ja Ella jäi istumaan tuijottaen tuleen kuumeisin silmin ja kuunnellen, eikö hänen kuorsauksiaan pian alkaisi kuulua.

Hänen ei tarvinnutkaan kauvan odottaa ja vaikka eivät kuorsaukset tänään olleet niin kovaäänisiä kuin ennen, olivat ne hänen mielestään vieläkin kammottavampia. Unissaankin tuntui mies väijyvän tyttöä eikä hän uskaltanut sulkea silmiään pelosta, että tuo tuntematon kauhea vaara saavuttaisi hänet.

Vähitellen kuuli hän kaikkien ympärillään alkavan tasaisesti ja rauhallisesti hengittää ja hän oli itsekin niin väsynyt, että silmät vähän väliä painuivat kiinni. Nämä levottoman horroksen hetket kävivät yhä pitemmiksi ja lopulta unohti hän kaiken ympärillään. Mutta kesken syvintä untaankin puristui hänen kätensä lujasti jousen ympärille, jonka hän oli ottanut viereensä ollakseen heti tarvittaessa vastarintaan valmis.

Ja äkkiä avasi hän silmänsä täydelleen heränneenä tuntien luonnonlapsen omituisella vaistolla vaaran uhkaavan. Ullan kuuli hän hiljaa nyyhkyttävän läheisyydessään.

Huone oli melkein pimeä, mutta liedellä hehkui vielä muutamia hiiliä, joista levisi kalpeanpunerva valo. Ja tuossa aivan hänen kasvojensa vieressä kiilui kaksi silmää kuten suden silmät pimeänä talviyönä ja joku hapuili häntä käsillään. Vieläkin hieman viinalta löyhkäävästä hengityksestä tunsi hän heti, kuka se oli.

Sillä nopeudella, jonka hän oli monilla metsästysmatkoillaan saavuttanut, ja inhosta huudahtaen, iski hän kaikin voimin nyrkkinsä noiden kiiluvien sudensilmien väliin ja hypähti pystyyn työntäen luotaan raskaan, horjahtelevan miehen. Vastaukseksi sai hän vihaisen, uhkaavan kirouksen, mutta hän pääsi onnellisesti ovelle ja syöksyi ulos kiroava mies kintereillään.

Kasteinen ruoho löi vilvoittaen hänen paljaisiin jalkoihinsa ja yht’äkkiä valtasi kesäöisen metsän tenho hänet kokonaan vaarasta huolimatta. Hän oli kuin pakeneva jänis, joka kepein askelin koetti eksyttää takaa-ajavaa sutta. Hänen suonissaan kiehui pikku-eläimen palava, kiihkeä itsesäilytysvaisto ja joka hermo ja jänne vireissä syöksyi hän eteenpäin. Alussa kuuli hän vihollisensa jäävän kauvaksi jälkeen; mies seurasi häntä juosten raskain, tasaisin askelin kuten tottunut metsänkävijä.

Ilma oli viileätä, kirkasta ja tyyntä ja niin ihmeellisen kevyttä hengittää. Puitten latvojen yläpuolella katseli kalpea, sirppimäinen kuu, ja pohjoisella taivaalla punersi ruusuinen värihohde valaen aukeille paikoille lempeätä loistoaan. Kaikki oli hiljaista, ainoastaan rääkkä narisi ruispellossa ja jossakin metsänpimennossa kuului yökehrääjä hyrräävän. Yö-orvokit täyttivät ilman huumaavalla tuoksullaan, joka tuntui kertovan salaisesta onnesta, mutta takanaan kuuli tyttö taukoamatta raivoisan miehen tasaiset askeleet.

Alussa juoksi hän vanhoja peltoja pitkin nuorten koivujen ja leppien välitse, jotka olivat täyttäneet ojat, mutta pian älysi hän, että miehen oli helppo seurata häntä aukeilla paikoilla ja sentähden koetti hän kiirehtää metsään. Hänestä tuntui, ettei mies enää — niinkuin aluksi — jäänyt jälkeen, vaan pysyi itsepäisesti silmänkantaman päässä tytöstä. Kun hän vihdoin pääsi metsään, tekivät katajapensaat ja pienet kuuset kiusaa hänelle repien ja nykien hänen ohutta paitaansa ja raappien hänen paljaita sääriään.

Välistä tarttui se johonkin oksaan, niin että hänen täytyi viipyä hetkinen riistäytyäkseen irti, ja monta kertaa repeytyi suuri kaistale hänen paidastaan. Silloin kuuli hän tasaiset askeleet yhä lähempänä itseään ja hänen täytyi ponnistaa viimeiset voimansa pidentääkseen välimatkaa. Kuinka kävisi, jos hän uupuisi? Hän ei ollut siitä oikein selvillä, mutta hän aavisti, että jotakin kauheata tapahtuisi ja hän ponnisti äärimmäisyyteen asti voimiaan. Välistä ajatteli hän, että olisi parempi juosta, jos hän heittäisi paidan yltään, mutta selittämätön kainouden tunne esti hänet tästä.

Minne hän pakenisi? Välistä ajatteli hän, että hänen kuten jäniksenkin pitäisi juosta ympyrässä, kunnes hän pääsisi takaisiin kotiin ja saisi suojaa toisten luota, mutta omituinen katkeruuden ja epäluulon sekainen tunne pidätti häntä. Siellä ei hän saisi turvaa eikä apua miestä vastaan, jonka puolta he kaikki alusta asti olivat pitäneet. Hänen täytyi luottaa yksinomaan itseensä eikä hän enää koskaan aikonut palata entiseen kotiin, joka tuon rauhanhäiritsijän ja anastajan kautta oli käynyt hänelle viholliseksi ja vieraaksi. Hän etsii itselleen suojapaikan metsässä ja asuu siellä yksinään eläinten parissa, jotka antavat hänelle ravintoa niinkuin ennenkin. Jonkun hän ottaa kiinni ja kesyttää ystäväksi itselleen — se ei ainakaan petä.

Ja hän juoksi juoksemistaan pimeään metsään, jonne eivät edes kuun kalpeat säteet eikä pohjoisen taivaan purppurahohde voineet tunkeutua. Välistä täytyi hänen oikein väkivaltaisesti tunkeutua yhteenkietoutuneitten oksien välitse, ja hänen voimansa alkoivat vähitellen loppua karaistuneen ja kestävän miehen juostessa yhtä tasaisesti ja rauhallisesti kuin alussakin. Hän oli ehkä sittenkin erehtynyt jättäessään aukean kentän ja juostessaan metsään, joka ei kätkenytkään häntä, vaan pikemmin oksien alituisen rasahtelemisen kautta ilmaisi hänet viholliselle.

Mutta hän ei kuitenkaan ollut jäniksen kaltainen. Hän ei enää tuntenut sokeata kauhua, joka hänet oli vallannut nähdessään nuo suuret jäljet pyydyksensä luona. Pahimmassa tapauksessa heittäytyy hän vastarintaan ja kuolee ennemmin veitsi kädessä, ennenkuin —… niin mitä?…

Mutta hänen voimansa vähenivät yhä eikä enää ollut vaikeata päättää, kuinka kävisi, jos takaa-ajoa vielä jatkuisi. Hän muisti äkkiä vanhan, metsäsian kaivaman luolan hiekkaharjussa vähän matkan päässä täältä. Jos hän vain voisi heittäytyä sinne ja kuten jänis painautua takaa-ajajaansa piiloon, oli hän ehkä pelastettu; pahimmassa tapauksessa täytyi hänen turvautua viimeiseen epätoivon keinoon, jouseen ja puukkoon.

Pelastuksen mahdollisuus virkisti hänen voimiaan ja äärimmäisesti ponnistaen syöksyi hän eteenpäin. Ja tosiaankin kuuli hän vihollisen läähätyksen ja askeleet taas kauempaa ja nyt oli hän jo aivan luolan lähellä. Varmuuden vuoksi teki hän vielä pienen kierroksen ja päästyään aivan sen kohdalle suuren kuusen luo, pujahti hän äänettömästi kuusen taakse ja hiipi notkeana kuin kissa oksien suojassa ne muutamat askeleet, jotka olivat kuusen ja luolan välillä.

Katajapensaat ja kivet peittivät sen melkein kokonaan; hän oli kerran metsästysretkellä ollessaan aivan sattumalta löytänyt sen, ja nytkin olisi sinne ollut vaikea osata, ellei hän olisi pannut paikkaa tarkoin merkille. Jännityksestä ja ylenmääräisestä voimanponnistuksesta vavisten ryömi hän mustaan koloon.

Kun hänen jäsenensä vihdoinkin pääsivät lepoon, tunsi hän, kuinka vähän hän enää olisi jaksanut ja kuinka huonosti hänen kävisi, jos mies nyt saisi hänet kiinni. Ei, vieläkään ei hän antaudu! Ja ryömiessään syvemmälle luolaan, otti hän nuolen viinestään.

Ensin oli niin hiljaista, että hän kuuli pöllön huudon kaukaa metsän laidasta, mutta pian erotti hän jälleen miehen tasaisen juoksun; hän kuului yhä lähenevän. Jousi oli jo viritetty ja hän näki kömpelön olennon syöksyvän tiheiköstä ja kuuli tutut kiroukset. Hän tähtäsi jo, mutta laski sitten tyyneesti pois jousen. Hän ei tahtonut ruveta murhaajaksi, ja mies sai kernaasti juosta, kunhan hän ei vain hyökännyt tytön päälle.

Mutta hän syöksyi eteenpäin samaan suuntaan ajatellen nähtävästi tytön päässeen niin paljon edelle, ettei hänen askeleitaan kuulunut.

— Odotapas, sinä hempukkainen, — kuuli hän hänen huutavan, — pian saan sinut kiinni ja silloin… —

Hän oli varma voitostaan ja siitä, että tytön äkkinäinen ennätys oli vain lopun alkua. Mutta tyttö makasi piilopaikassaan hiljaa ja näännyksiin asti väsyneenä ja kuuli hänen askeleittensa alati etenevän, kunnes metsä kävi hiljaiseksi ja juhlalliseksi ja hän saattoi erottaa hiljaisen huminan honkien latvoissa.

Näin kului pitkä aika, mutta sitten taas kuuluivat miehen askeleet, tällä kertaa olivat ne hitaat ja hän tuntui etsivän tyttöä. Hän painautui syvemmälle luolan pimentoon, sillä hän ymmärsi miehen älynneen hänen juonensa ja etsivän häntä sieltä, missä jäljet katosivat. Vielä kerran kulki mies tytön ohitse, mutta aivan vastakkaiseen suuntaan kuin äsken, ja pettyneen näköisenä. Vähän aikaa harhaili hän tytön piilopaikan seutuvilla turhaan etsien, eteni sitten vähitellen, eikä tyttö enää lopulta voinut erottaa hänen askeltensa ääntä. Hän oli pelastunut.

Metsässä kävi jälleen niin hiljaiseksi, että tyttö saattoi kuulla yökehrääjän tenhoisan hyrinän, ja ihmeellinen raukeus valtasi hänet, hän vaipui jonkinlaiseen puolihorrokseen, josta hän äkkiä heräsi ajatellen, että päivän koittaessa lähtisivät muut etsimään häntä ja kutsuisivat ja huhuilisivat häntä siksi, kunnes hänen sydämensä heltyisi, ja hän palaisi takaisin heidän ja vihollisen luokse. Mutta oliko hän velvollinen palaamaan sellaisten luo, jotka ensi tilassa olivat olleet valmiit pettämään ja hylkäämään hänet ventovieraan murhaajan ja puolittain villipetoa muistuttavan ihmisen vuoksi. Hänen päätöksensä oli järkähtämätön, hän tahtoi aina, aina elää yksinänsä metsien rauhassa, jossa rastas lauloi ja käki kukkui ja yökehrääjä hyrisi öisin. Paljon paremmin tulisi hän toimeen susien ja karhujen kuin miehen kanssa.

Mutta oliko ihmisten välinen side todellakin niin hauras, että se niin helposti saattoi särkyä? Täytyikö hänen todellakin luopua yhden ainoan miehen takia, kaikista niistä, joita, hän pienestä pitäen oli oppinut rakastamaan? Seurasiko miehiä aina viha ja katkeruus, kuten myrkyllinen tartuttava rutto? Sen hän oli näinä päivinä ollut ymmärtävinään Ullan katseista ja Tildan kiivaista, epäoikeutetuista soimauksista. Eikö hänen omakin sydämensä ollut muuttunut vieraaksi ja kylmäksi? Hänhän ei edes itkenyt, ei eron eikä rikkoutuneen rauhan vuoksi, kuten luultavasti toiset, hän tunsi vain palavaa vihaa rauhanhäiritsijää kohtaan. Koskaan eivät he häntä löytäisi!

Hän hypähti pystyyn ja alkoi kävellä siihen suuntaan, mikä hänet nopeimmin vei poispäin talosta. Pitkä musta tukka riippui irrallaan ja epäjärjestyksessä hänen hartioillaan ja rinnallaan ulottuen polviin asti, ja tummat silmät säihkyivät vihaa ja uhkaa.

Tunnin verran käveltyään metsässä saapui hän tutulle, aukealle kujalle. Siinä oli ennen erämaan talojen välinen ajotie kiemurrellut, mutta nyt kasvoivat tukkoontuneet raitiot nuorta vesaikkoa, juhannusruohoa ja niittykukkia. Hän alkoi seurata helposti kulettavaa tietä, ja olihan yhdentekevää, minne hän meni.

Taivaalla hohtava punerrus laajeni yhä, ja metsässä alkoi tulla valoista. Suosta nouseva kylmä sumu sai tytön värisemään ohuessa puvussaan. Hetkisen aikaa taistelivat päivä ja yö, mutta päivä voitti, linnut alkoivat laulaa ja aurinko nousi paistaen punaisena sumun läpi. Ja tyttö kulki eteenpäin aikomattakaan pysähtyä. Hän oli vielä liian lähellä entisyyttä.

Sumu haihtui kokonaan, ja aurinko lämmitti niin, että hikipisarat helmeilivät tytön otsalla hänen noustessaan jyrkkiä, metsäisiä harjuja, joiden kupeilta harmaat kivisilmät vihreän sammalen keskeltä kylminä ja ihmeissään katselivat häntä, sillä moneen aikaan eivät ne olleet ihmisolentoa nähneet. Täällä ei hän ollut koskaan ennen kuljeskellut, ja uudet seudut vaihtelevine näköaloineen, pienine sinisine metsälampineen, vaaleanvihreine jokilaaksoineen ja korkeine honkaharjuineen viehättivät ja vetivät puoleensa häntä.

Päästyään tällaisen harjun yli, kuuli hän puron solisevan, vaikkakin lehtipuiden vaalea vihreys peitti sen juoksun. Lähestyessään puroa, näki hän pienen jäniksen hyppivän pajupensaikossa. Hän vihelsi hyväillen ja kutsuvasti ja eläin pysähtyi jääden uteliaan hämmästyksen valtaamana kuuntelemaan tenhoisaa ääntä, joka ei ollut minkään tutun linnun liverryksen kaltainen. Silloin suhahti ilman halki tappava nuoli ja katkaisi jäniksen hauraan elämänlangan. Säälivästi huoaten nosti tyttö kuolleen eläimen maasta ja lähti purolle.

Siellä tahtoi hän levätä ja viihdyttää nälkäänsä. Tuluksien avulla, joita hän aina kantoi samassa hihnassa kuin veistäkin, oli hän pian saanut rannalle kivien väliin räiskyvän tulen, jolla hän oksasta tekastun vartaan varassa paistoi jäniksen. Näin oli hän monta kertaa metsästysmatkoillaan tehnyt ja tämäntapaisissa askareissa tulisi hänen elämänsä vast’edes kulumaan. Metsä kykeni antamaan hänelle kaikki hänen tarpeensa, talvipukunsa tekisi hän eläinten nahoista ja asunnoksi varustaisi hän soveliaan vuorenluolan. Tämä laakso näytti niin somalta, että hän mielellään olisi jäänyt sinne, mutta se oli vielä liian lähellä vihollista.

Tyydytettyään nälkänsä, valtasi levottomuus hänet uudelleen, ja hän jatkoi matkaansa. Hän ei mielestään koskaan päässyt kyllin etäälle Aappo Terhosesta. Kun aurinko alkoi laskeutua puitten latvojen taa, oli hän yhä vielä liikkeellä. Hän oli matkallaan nähnyt viehkeitä, uneksivia laaksoja, joissa hirvet kurkottelivat kosteilla turvillaan lehtipuinen hentoja vesoja ja jänikset iloisina hyppivät rehevän, entisille viljelysmaille versoneen valko-apilaan seassa; iäkkäät pihlajat ojentelivat siellä oksiaan vadelmapensaita kasvavan, vanhan kivijalan yli, jolta asumus oli hävitetty. Hän oli nähnyt kirkkaita, tyyniä järviä, jotka päilyivät kukkuloiden ja harjujen välissä katsellen kirkkain, sinisin silmin taivasta. Hauit leikkivät niiden rannoilla kuin kutsuen kalaan, ja poukamissa näyttelivät sorsa-äidit rauhallisina poikaparviaan toisilleen, pelkäämättä metsämiehen nuolia. Hän oli päivänpaisteisilla rinteillä nähnyt asunnoksi kelpaavia luolia ja koloja, jopa autioksi jääneen tuvankin, mutta vielä ei hän ollut saavuttanut kaipaamaansa rauhan ja turvallisuuden tunnetta. Metsän ihana tuoksu tuntui hänestä vielä viinanhajun turmelemalta ja uneksivan rauhan keskeltä oli hän silloin tällöin kuulevinaan käheän pilkkanaurun. Mistä hän löytäisi oikean rauhan? Ehkä päivän, parin matkan päästä?

VI.

Uutisasukas.

Mutta aurinko painui yhä alemmaksi, ja ilma viilentyi hongikon pylvässalissa. Hänen täytyi jo ruveta etsimään itselleen soveliasta yösijaa; se ei ollut helppoa nyt, kun hän oli niin ohuesti puettu, mutta hän toivoi kohtalon auttavan häntä.

Metsä, missä hän käveli, oli kaunista honkametsää. Maa oli sileätä ja tasaista kuin lattia ja havuneulat peittivät sen ruskeana mattona. Pikku metsää ei ollut peittämässä näköalaa, ja pylväsrivien välitse voi silloin tällöin nähdä hyvinkin etäälle. Aukeammilla paikoilla kukkivat vanamot levittäen väriä ja tuoksua luonnon juhlalliseen pyhäkköön.

Äkkiä näki hän jotain kirkkaankeltaista häämöttävän puitten välistä vähän matkan päässä. Hänen uteliaisuutensa heräsi ja hän kiirehti sinnepäin, pysähtyen vähän ajan perästä kuin kivettyneenä. Se oli äsken kaadetun suuren puun kanto, jonka vieressä havuneulojen keskeltä loisti keltaisia lastuja ja jauhoa kirveen ja sahan jäljiltä.

Mitä se oli? Täytyikö hänen taas tavata ihmisiä — kenties miehiäkin, ennenkuin hän oli päässyt kyllin etäälle äskeisestä vihollisestaan? Eikö hän koskaan enää löytäisi sitä erämaan rauhaa, jota hän kaipasi? Minne päin hän nyt lähtisi vaaraa välttääkseen? — Sitä oli mahdoton päättää, sillä näillä seuduin oli maakin niin kovaa, ettei minkäänlaisia jälkiä voinut näkyä. Parasta oli kai sittenkin kulkea entiseen suuntaan — se vei ainakin poispäin Aaposta.

Vähän matkan päässä loppui honkametsä äkkiä, ja hän tuli vanhalle viljelysmaalle. Ojanreunat kasvoivat täälläkin koivua ja haapaa ja niiden lomitse kimmelsi sininen järvi auringonpaisteisine, vaahtoa pärskyvine laineineen. Pian saavutti kaikuvien kirveeniskujen ääni hänen korvansa, ja pysähtyessään kuuli hän iloisen vihellyksen, niin leikkivän ja ripeätahtisen, että hänen sydämensä sykähti ilosta. Hänen täytyi samoin kuin pikku jäniksen puron reunalla jäädä kuuntelemaan ihmeellistä ääntä ja hänen jalkansa alkoivat melkein itsestään tanssia sen mukaan.

Kukahan niin vallattomasti vihelsi täällä hänen erämaassaan? — Hän kulki vielä muutamia askeleita eteenpäin kuullakseen paremmin, ja hänen pelkonsa haihtui kuin usva aamuauringossa. Sensijaan heräsi hänessä palava uteliaisuus nähdä viheltäjä ja hän puolusteli sillä itseään, että oli parasta tietää, kenen kanssa joutuisi tekemisiin voidakseen sovittaa käytöksensä sen mukaan. Kenties oli se, kuten hänkin, yksinäinen nainen, jonka kanssa hän empimättä voi antautua ystävällisiin suhteisiin. Jos se taas oli vihollinen, voi hän hiipiä pois yhtä hiljaa kuin oli tullutkin. Mitä enemmän hän asiata ajatteli, sitä selvemmältä tuntui hänestä tämä menettelytapa, sillä kuinka hän voisi oleskella metsässä tietämättä, kuka oli läheisyydessä. Nyt tuntui hänestä selvältä, että hän matkallaan joutui ihmisten kanssa tekemisiin, ja jos hän tahtoi heitä välttää, täytyi hänen luonnollisesti tietää, missä heitä asui.

Hiljaa kuin hiipivä villikissa kulki hän varpaillaan eteenpäin, valmiina juoksemaan tiehensä pienimmänkin vaaran uhatessa. Kun ääni tuntui tulevan paremmin oikealta, kulki hän kolmen peltosaran poikki ja hiipi senjälkeen eteenpäin ojanreunoilla kasvavan nuoren metsän suojassa. Ääni läheni yhä ja tuntui vihdoin kuuluvan aivan hänen edestään. Silloin koetti hän katsella ja tarkastella kapeitten runkojen lomitse. Hänen eteensä avautui ruohoinen järveen viettävä rinne, jonka reunaa vasten laineet loiskivat. Tämän keskellä, vankan, tuskin rehevästä ruohosta erottautuvan kivijalan vieressä, seisoi kuusenhavuista tehty maja, jonka luona mies ahkerasti taitavin kirveeniskuin veisti suurta honkaista hirttä. Hänen viereensä maahan oli jo kasattu useampia hirsiä, ja yhteen sellaiseen oli nuoralla kiinnitetty suuri eläin. Se oli punaisen ruskea ja hän muisti, että se oli hevonen, sillä hänen ollessaan pieni lapsi, oli heillä vanhassa kodissa ollut sellainen. Miehen jalkojen juuressa makasi pieni susi silmät puoliksi kiinni ja pää etukäpäläin varassa; vähän väliä avasi se silmänsä katsellen tarkkaavana ympärilleen.

Mutta vielä enemmän ihmetytti häntä mies. Hän ei ulkomuodoltaan muistuttanut vähääkään Terhosta. Ahavoituneista, hyvinmuodostuneista kasvoista katseli kaksi kirkasta, kenties hieman terävää, harmaata silmää, ja paitsi soturinomaisesti ylöskäännetyitä viiksiä, olivat hänen kasvonsa parrattomat. Suurin vastakohta oli kuitenkin miehen ilmeessä, joka oli iloinen, hyväntahtoinen ja kuitenkin itsetietoinen — ei koskaan ollut hän kenelläkään ihmisellä nähnyt sellaista. Sellaisia kasvoja ei tarvinnut pelätä, vaikka vartalo olikin kookas, ja voimakas käsivarsi heilutti kirvestä niin että metsä kaikui. Enimmän kuitenkin haihdutti vallaton vihellys hänen pelkoaan ja epäluuloaan.

Yht’äkkiä nosti pieni, musta susi päätään ja murisi vihaisesti, katsoen sinne, missä hän seisoi. Hän teki liikkeen paetakseen, mutta silloin syöksyi se hänen jälkeensä kiivaasti haukahtaen ja tarttuen hampain hänen liehuvaan paitaansa, niin että hänen täytyi pysähtyä puolustautuakseen. Veitsi välähti hänen kädessään, mutta susi hypähti vikkelästi syrjään ja haukkui kahta raivokkaammin. Hän ei uskaltanut kääntää selkäänsä, peläten eläimen silloin syöksyvän hänen niskaansa, ja samassa kiirehti mieskin sinne.

— Hiljaa, Usko, — huusi hän vihaisesti sudelle. — Etkö sinä näe, että se on ihminen? — Hiljaa siinä taikka minä…

Ja hän uhkasi kirvesvarrella eläintä tämän hiipiessä pakoon yhä vielä muristen.

— Rauhoitu toki, tyttö, ja odota hetkinen, — sanoi hän nähdessään Ellan aikovan jatkaa pakoaan. — Sinun täytyy antaa anteeksi Uskolle. Se raukka ei sillä mitään pahaa tarkottanut: se ei vain ole nähnyt ihmisiä niin pitkiin aikoihin, ettei se enää voi huomata eroa kunnon ihmisten ja heittiöitten välillä.

Ja sitten tuli mies häntä vastaan ojennetuin käsin ja näytti niin ystävälliseltä ja iloiselta, että tytön pakostakin täytyi antaa hänelle omansa, vaikka ujous ajoi kuuman veren hänen kasvoihinsa.

— Kuinka hauskaa onkaan nähdä taas ihmisiä, sanoi mies sydämellisesti puristaen tytön kättä. — Mutta kuinka olet sinä niin yksinäsi täällä metsässä?

Ellan kasvot kävivät vielä punaisemmiksi ja hänestä tuntui kuin olisi kieli tarttunut suulakeen.

— Sinä näyt ujostelevan, — jatkoi hän turhaan odotettuaan vastausta.
— Mutta kyllä se ohi menee, kun meistä tulee vähän paremmat tutut.
Tule nyt minun kanssani ja levähdä vähäsen, niin kerron minä ensin
puolestani, kuka olen.

Ella empi vielä hetkisen, mutta miehen koko käytös herätti niin suurta luottamusta, että hän vihdoin vitkaan, ja äänetönnä seurasi miestä työpaikalle. Usko juoksi häntä vastaan vinkuen ja häntäänsä heiluttaen niinkuin olisi se tahtonut pyytää anteeksi äskeistä käytöstään.

— Onko se koira? — kysyi tyttö, joka äkkiä muisti toisten kertoneen sennimisistä suden kaltaisista koti-eläimistä.

— Onpa kylläkin, — nyökkäsi mies nauraen, — ja nyt voit jo vähän hyväilläkin sitä. Katso, kuinka se katuu ja pyytää anteeksi.

Silloin täytyi hänen hymyillä ja hän taputti hiljaa pörhöistä eläintä, joka vastalahjaksi nuoli hänen kättään.

Mies näytti hänelle veistämättömällä hirrellä mukavan istumapaikan, missä hän voi nojata selkänsäkin toisiin hirsiin, ja ryhtyi jälleen uutterasti työhön.

— Minun nimeni on Sakari, — kertoi hän ja hänen kasvonsa saivat tyynen, miettivän ilmeen niinkuin hänen ajatuksensa olisivat lähteneet kauvas, kauvas pois, — talon mukaan Sakari Juuriniemi; olen sen perinyt isältäni, vaikka ei tässä juuri talosta paljoa jäljellä ole. Katsos, tyttö, kaikki tämä tässä ympärillä on ollut minun esi-isieni peltoa, joka on kulkenut perintönä isältä pojalle aina yhdeksännen Kaarlon ajoilta siihen asti kun venäläinen tuli ja poltti talon minun ollessani viimeisen Kaarlon kanssa Puolassa sotimassa. Siitä on jo kohta seitsemäntoista vuotta, kun näiltä seuduilta lähdettiin venäläistä pakoon, ja appi-ukko vei Liisan — vaimoni, näes — Ruotsiin turvaan. Saatuani luodin sääreeni, sain kelpaamattomana lähteä kotiin, ja kotiinnuttuani löysin maan suurimmalta osalta venäläisen käsissä. Minä hiivin talolleni, mutta se oli poltettu ja vaimoni poissa. Luulin jo venäläisen vieneen hänet ja vannoin kostavani niin kauvan kuin voin asetta pitää kädessäni. Siksi yhdyin Löving'iin, joka omalla tavallaan kävi sotaa maassa ja joka ei suuria huolinut minun jäykästä jalastani. Me taistelimme vuosikausia yhdessä, minun jalkani parani täydelleen ja meillä oli hurjia seikkailuja, jolloin henkemme ei ollut mädäntyneen nauriinkaan arvoinen. Mutta aina me niistä kunnialla suoriuduimme ja teimme viholliselle enemmän vahinkoa kuin koko Lybeckerin armeija.

Se oli hurjaa aikaa ja kuka tietää, kuinka olisi käynyt, ellen kiertoteitä olisi saanut kuulla Liisan pelastuneen. Se teki minun sydämelleni niin hyvää, ettei minusta tullut läheskään niin paatunutta kuin monesta muusta. Monet tovereistani tottuivat niin murhaan ja ryöstöön, etteivät enää olisi tahtoneet muuta tehdäkään, mutta minä toivoin vaan rauhan palaamista voidakseni jälleen ruveta viljelemään maata ja hakeakseni Liisan Ruotsista. Enhän ollut nähnyt häntä niin moneen pitkään vuoteen. Olin vasta yhdeksäntoista vuotias poikanulikka sotaan lähtiessäni ja hän oli sinun ikäisesi pieni kiharapää — Jumala häntä siunatkoon! Nyt on meillä rauha ja pian noudan hänet kotiin, mutta ensin täytyy minun saada asuintupa valmiiksi, sillä hän on liian hento ja hieno asuakseen havumajassa. Olisit sinä nähnyt, kuinka kaunis ja lempeä ja ymmärtäväinen hän oli — ja me olimme olleet vain puoli vuotta naimisissa onnettomuuden saapuessa. Mutta nyt ovat vaikeat ajat ohi.

Ella katsoi häneen suurin, kostein silmin.

— Minä tahtoisin niin mielelläni nähdä hänet, — sanoi hän sydämensä syvyydestä. — Minä pitäisin hänestä paljon.

Hän sanoi tuon niin vakavasti ja yksinkertaisesti, että miehen täytyi hymyillä hänelle ystävällisesti.

— Ehkä sinä joskus saatkin hänet nähdä, — vastasi hän.

Nyt seurasi hetkinen hiljaisuutta; mies näytti odottavan tytön kertomusta, mutta tämä oli kokonaan vaipunut ajattelemaan jotakin, jonka hän lopulta ilmaisikin yhtä lapsellisesti ja teeskentelemättömästi kuin äsken.

— Sinä et ole ollenkaan Aappo Terhosen kaltainen, — sanoi hän ja katsoi mieheen vakavasti ja tutkivasti.

Hän melkein peljästyi sanojensa vaikutusta. Mies iski kiivaasti kirveensä hirteen niin että terä upposi syvälle puuhun ja astui tytön luo katse synkeän-totisena.

— Siitä saan kiittää Jumalaa, — huudahti hän painostaen joka sanaa. — Mutta mitä sinä tiedät tuosta pelkurista, kerskaajasta ja sotarosvosta, joka sodan aikana oli meidän häpeämme ja jätti rauhalliset talonpojat kärsimään vihollisten julmasta kostosta. Minä en ole hänen kaltaisensa, — sanot sinä, ja se on sinun onnesi. Mutta kuinka tunnet sinä Suomen kurjimman ja huonoimman miehen? Missä hän on? Kerro!

Tytön äsken niin vakavat ja alakuloiset kasvot hymyilivät ja hänen silmänsä säteilivät iloisina ja luottavina. Nyt näytti viimeinenkin pelon jäännös kadonneen hänestä.

— Se on siis totta, että hän on huono ihminen, — huudahti hän kiihkeästi — ja minä tein oikein juostessani pois kotoa hänen tähtensä?

Silloin mieskin taas tyyntyi ja hänen silmänsä loistivat tytölle yhtä ystävällisesti kuin äskenkin.

— Se on hyvin luultavaa, — vastasi hän rohkaisten. — Jos eivät omaisesi voineet suojella sinua, ei sinulla kai ollut muuta neuvoa. Mutta kerro nyt minulle, kuinka kaikki on käynyt, niin minä sitten sanon, mitä minä asiasta arvelen.

Tyttö istuutui hänen viereensä hirrelle ja alkoi kertoa elämästään niin pitkältä kuin muisti. Välistä nyökäytti kuuntelija ymmärtävänä päätään, ja tytön jättäessä kertomukseensa liian suuria aukkoja, teki hän pienoisen kysymyksen, josta tyttö heti ymmärsi, mitä hän tahtoi tietää. Oli niin helppoa puhua sellaisen kanssa, joka aivan kuin tuli häntä vastaan ajatuksineen ja auttoi häntä sanomaan selvin sanoin sellaista, jota hän ennen oli vain himmeästi aavistanut. Kun hän tuli viime päivien tapauksiin, istui mies synkkänä ja äänettömänä silloin tällöin nyökäyttäen päätään joko hyväksyen tai ymmärtäen.

— Sinä teit oikein, — sanoi hän päättävästi. — Et olisi voinut muulla tavoin menetellä tuon lurjuksen ollessa talossa. Naisraukat, joiden täytyi jäädä sinne hänen kanssaan elämään!

— Mutta he jäivät niin mielellään, — sanoi Ella.

— Minä yksin häntä vihasin.

Silloin hymyili mies surumielisesti ja alkoi kertoa hävittävästä sodasta, joka useilta seuduin maatamme oli vienyt jokaisen miehen niin että naisraukat, jotka vaan muistivat miesten hyviä puolia, olivat ruvenneet palvelemaan heitä melkein puolijumalina. Hän oli muuallakin kuullut kerrottavan, että naiset olivat suudelleet miesten jalanjälkiä. — Mutta — lisäsi hän synkkänä, — ne olivatkin kunnollisten miesten eivätkä lurjusten.

He vaikenivat kauvan aikaa, ja illan rauha laskeutui yli seudun. Aurinko laski järven taa, jonka pinta oli käynyt tyyneksi ja kirkkaaksi. Sorsat narisivat kaislikossa ja rastas lauloi honkametsässä. Korkealla ilmassa kaarteli yksinäinen kalalokki siivet punaiselta hohtaen laskevan auringon valossa.

— Kuinka täällä on kaunista, — kuiskasi tyttö ja hänen sydämeensä hiipi surunsekainen rauha, tunne siitä, että kaikki vanha oli nyt loppunut ja että elämä avautui hänelle kokonaan uusin kokemuksin rauhallisena ja hyvänä. Ensi kerran tunsi hän himmeästi, että elämä voi tarjota muutakin kuin metsän kuollutta rauhaa — jotakin kaunista ja ihanaa, jolle hän ei vielä löytänyt sanoja. Uinuva yhteiskuntatunne, joka saa ihmiset kuten eräänlaiset eläimetkin kokoontumaan perheiksi, suvuiksi, heimoiksi, ja kansoiksi, virisi hänessä, ja hän tunsi, kuinka raskasta olisi ollut jälleen jäädä yksin eikä saada puhua kenenkään kanssa.

Mies tuntui aavistaneen hänen ajatuksensa.

— Mitä me nyt teemme, tyttö? — kysyi hän. — Takaisin et sinä voi etkä tahdo palata, metsään et saa yksinäsi jäädä, ja tuskin voit omin päin saada selvää, vieläkö omaisiasi on elossa. Ehkä on parasta, että toistaiseksi jäät minun luokseni. Vaimoni voi kyllä saavuttuaan tarvita apua, ja siihen asti saatat hoitaa talouttani. Ja jos olet niin taitava metsästäjä kuin kerroit, säästät minulta paljon aikaa. Mitä sanot, Ella?

Silmänräpäyksen empi hän vielä, ja hänessä leimahti viimeisen kerran epäluulo miehiä kohtaan, mutta nähdessään hänen ojennetun kätensä, tarttui hän siihen ja puristi sitä melkein miehen voimalla.

Minä luotan sinuun, — sanoi hän yksinkertaisesti.

— Päätetty, vastasi mies iloisesti. — Mutta tule nyt, niin näytän sinulle linnani, ja me saamme etsiä sieltä sinulle jotakin vaatteeksi sopivaa.

He menivät yhdessä kuusimajaan, joka oli niin hyvin tehty ja niin tiheä, että se hyvin saattoi suojata sadetta vastaan. Keskelle lattiaa oli mies rakentanut pienen tiilisen tulisijan ja sen yläpuolella, tukevassa seipäässä riippui suuri, ruosteinen rautapata. Tulisijan takana oli pieni kasa kuusenhavuja, joille oli levitetty hevosloimi. Se oli hänen vuoteensa.

Tyttö huomasi heti, ettei täällä ollut esinettäkään liikaa, eikä mitään sellaista, joka olisi ollut yksinomaan mukavuuden tai kauneuden vuoksi, ja ensi tilassa päätti hän hieman somistella asuntoa. Ainoa, jota isäntä näytti tahtovan suojella, oli nurkassa seisova, huolellisesti hevosloimeen kääritty pyssy. Sitäpaitsi oli siellä suuri arkku, jonka sisällyksestä hän ei tietänyt, mutta sekin oli yksinkertainen ja karkealla punamaalilla sivelty.

Mies katseli neuvottomana ympärilleen majassa niinkuin olisi hänkin vasta nyt huomannut sen kodikkuuden ja somuuden puutteen.

— Totisesti ei huonekalusto ole kovinkaan kehuttava, mutta me saamme kai luvan tulla toimeen. Minä katson, onko täällä sinulle peitettä ja vaatteen apua. Odotahan vaan.

Ja hän avasi arkun, jossa oli kaikenlaista vaatetavaraa ja tarvekalua. Ylimpänä oli tosin kulunut, mutta kaunis ryijy. Mutta vaikka hän käänsi arkun koko sisällön ylösalasin, ei sieltä sittenkään löytynyt mitään tytölle vaatteiksi kelpaavaa.

− No niin, — sanoi hän vihdoin asettaen kaiken paikalleen arkkuun. — Ehkä keksimme jonkun keinon huomenna. Mutta laita nyt minulle vähän ruokaa sillä aikaa kun käyn katsomassa Pollea ja veistän hirteni valmiiksi.

Ja nyökäyttäen vielä kerran ystävällisesti tytölle, läksi hän ulos.

Lämpimän ystävyyden tunne täytti tytön sydämen. Hän oli mielestään jollakin tavoin rikkonut miestä kohtaan ja tunsi nyt itsensä velvolliseksi hyvitykseen. Hän tunsi sen hämärästi, ja tämä tunne sai hänet melkein kuumeiseen toimintaan. Silmänräpäyksessä räiskyi tuli suuren padan alla. Pihalla oli hän nähnyt ränsistyneen kaivon, ja pyssyn viereen majaan oli huolimattomasti heitetty ammuttu teeri. Kaivon vesi oli kirkasta ja raikasta, vaikka kehä olikin kokonaan laho, ja pian oli hänellä lintu padassa. Odotellessaan veden kiehumista, otti hän toisen hevosloimen ja juoksi metsään etsimään pehmeitä sammalia ja oksia vuoteiksi. Kun hän palasi takaisin suuri nyytti selässään, ei mies ollut häntä huomaavinaan, vaan veisti uutterasti hirttään pieni hymy huulillaan.

Sitten teki tyttö hänen vuoteensa pehmeäksi ja tasaiseksi kuin olisi siinä ollut hienoja höyhenpatjoja, ja levitti sille ryijyn. Hevosloimen ripusti hän viereiseen seinään niin että koko se osa majaa näytti jo oikein lämpimältä ja kodikkaalta. Omalle vuoteelleen levitti hän toisen ryijyn. Ulkona oli hän nähnyt kaksi poikkihakattua hirrenpäätä. Ne pyöritti hän sisään istuimiksi, ja arkun laakea, tasainen kansi oli erinomainen pöytä, jolle hän kattoi kaksi arkusta löytämäänsä savilautasta ja tinalusikkaa. Pari kertaa käväsi Usko hänen luonaan, katseli ihmetellen ympärilleen ja heilutti häntäänsä.

Mieskin oli jo lopettanut työnsä ja seisoi hetkisen ikäänkuin uneksien hevosen vieressä, jonka tasainen pureskeleminen toi omituisen tyydytyksen ja viihtymyksen tunteen hiljaiseen iltaan. Hän oli niin kauvan saanut olla ilman ihmisseuraa, että jo paljas tietoisuuskin tytön läsnäolosta antoi tälle illalle kokonaan toisen leiman kuin edellisille, jolloin hän oli äänettömänä valmistanut ateriansa ja syönyt ja työstä uupuneena heittäytynyt vuoteelleen.

Nyt levisi majasta aina hänen luokseen asti paistetun linnun miellyttävä tuoksu, ja hän tunsi jonkun pitävän hänestä huolta, mikä on niin mieluisaa työtä tekevälle miehelle. Vihdoin ilmestyi tyttö ovelle pyytäen häntä ujosti hymyillen ruoalle.

Hänen astuessaan majaan, seisoi Ella keskellä huonetta ja katseli lapsellisesta ylpeydestä punastuen vuoroin tulijaa, vuoroin laitoksiaan.

— Ei ole hullumpaa, — ja hän nyökäytti tyytyväisenä päätään. — Näkee heti, että taloon on tullut nainen. Tuolla tavalla olisi vaimonikin luullakseni kaiken asettanut.

Hänen ensimäisistä, kiittävistä sanoistaan kävivät Ellan kasvot vieläkin punaisemmiksi, mutta kuullessaan viimeiset, tuli hän jälleen kylmäksi ja tyyneksi. Ne ikäänkuin kohdistuivat enemmän hänen sukupuoleensa kuin häneen itseensä ja veivät hänen ajatuksensa vieraaseen naiseen, jonka mies asetti niin korkealle. Miehen ja naisen välinen suhde mahtoi sittenkin olla ihmeellisen suuri ja pyhä, koska hän vielä seitsemäntoistavuotisen eron jälkeen omisti pienimmänkin ajatuksen vaimolleen. Toiset naiset olivat sittenkin olleet oikeassa kertoessaan perhe-elämästä, vaikka he olivat olleet sokeita luullessaan Aapon omaavan kaikki heidän uneksimansa miesten hyvät ominaisuudet, hänen, joka ei ollut ainoankaan heidän kauniin ajatuksensa arvoinen.

Uutisasukas söi äänettömänä, mutta oli niin tyytyväisen näköinen, että tyttö tunsi saavansa täyden palkan työstään. Pantuaan pois veitsen ja lusikan ja luettuaan lyhyen rukouksen, nojautui hän kyynärpäänsä varassa arkunkanteen ja alkoi pakinoida milloin kysellen, milloin itse kertoen. Tämä muistutti muutamissa suhteissa Aapon juttuhetkiä lieden ääressä vanhassa kodissa. Viimeiset kekäleet hehkuivat vielä takassa, ja sauhu nousi kiemurrellen kattoon. Mutta heidän puheittensa sisällössä oli suunnaton ero. Sakari tuntui katselevan elämää aivan toisessa valossa kuin sekä Aappo että naiset kotona. Hän höysti kertomuksiaan hauskoilla jutuilla ja lystikkäillä pilapuheilla, jotka saivat tytön pitkistä ajoista lapsellisesti ja iloisesti nauramaan. Ja harvoin puhui hän ensi sijassa itsestään, etupäässä kertoi hän silminnäkijänä ja muitten mukana olleena. Ja hänen kertomuksensa olivat joko niin kauniita ja suurenmoisia, että tytön silmät kostuivat ja hänen sydämensä sykki nopeammin, tahi niin hauskoja, että täytyi nauraa hillittömästi.

Ulkona kävi ilta yhä pimeämmäksi, mutta he istuivat ja puhelivat. Mies ei ollut niin pitkään aikaan kuullut ihmisääntä, ei omaansa eikä muitten eikä niin pitkiin aikoihin saanut kertoa niistä muistoista, jotka täyttivät hänen sielunsa. Sitäpaitsi oli ihmeellisen viehättävää kertoa tuolle turmeltumattomalle luonnonlapselle, jolle kaikki oli uutta, joka ei ollut nähnyt muuta miestä kuin Aappo Terhosen ja sittenkin muodostanut itselleen niin terveitä mielipiteitä ihmisistä ja elämästä. Ei mikään ollut hänen mielestään jokapäiväistä tahi yhdentekevää, ja tämä antoi kertomuksille sellaisen runouden hohteen ja suurenmoisuuden, jota ne eivät toisissa olosuhteissa olisi kenties saaneetkaan.

Kun hän kertoi isänmaasta, sen taisteluista petollisia naapurivaltakuntia vastaan, jotka joka taholta olivat hyökänneet sinne luullen sen olevan hukassa lapsen pitäessä kuninkuutta, kun hän kertoi ensimäisestä suuresta taistelusta ja voitosta, jonka jälkeen kaikki kulkivat kuin huumauksissa voitonriemusta ja uhrautuvaisuuden halusta, voittojen keskipäivän loistosta, jolloin isänmaa tuntui kaukaiselta, mutta jolloin maineen ja historian henki tuntui liihottelevan sen yli, ja vihdoin viimeisestä marssista Vähä-Venäjän erämaassa, jolloin epätoivo hiipivänä väsymyksenä aivankuin väijyi ilmassa, ja jolloin entinen iloinen innostus oli muuttunut kylmäksi, itsepäiseksi päättäväisyydeksi, ja lopuksi viimeisestä toivottomasta taistelusta, jonka jälkeen ei kukaan tahtonut uskoa sankarikuningasta voitetuksi, — hän itse ei sitä uskonut ennenkuin murhaajan luoti oli hänet kaatanut — kun hän kertoi tuosta kaikesta, selvisi tytölle äkkiä kuin salaman iskulla se, mikä hänelle ennen oli ollut hämärää ja käsittämätöntä.

Hän käsitti nyt, kuinka voi jättää kotinsa ja kaiken, jota rakastaa lähteäkseen taistelemaan heikon ja turvattoman kansansa puolesta. Hän tunsi myöskin ymmärtävänsä nuorta kuningasta, joka ei voinut saada rauhaa, ennenkuin kaikki väkivallan tekijät ja petturit, jotka olivat hyökänneet hänen maahansa rikkoen valat ja lupaukset, olivat voitetut. Oli ihmeellistä, kuinka erilaisen merkityksen eri kertojat voivat antaa samoille veritöille, samalle vihalle ja väkivallalle. Välistä kertoi Sakarikin, kuinka hän taistelussa oli pistänyt vihollisen kuoliaaksi, mutta silloin katsoi tyttö ihaillen häneen ollenkaan muistamatta tekevänsä nyt aivan samaten kuin Ulla kotona saunassa. Hän ei huomannut yön syvää hiljaisuutta, joka laskeutui yli seudun, ja hän olisi voinut istua siinä aamun sarastukseen ja päivän koittoon asti. Mutta mies lopetti vihdoin ja nousi ylös.

— Tämä ei käy laatuun, tyttö, — sanoi hän nauraen. — Sen, joka tekee työtä, täytyy nukkuakin. Mene nyt levolle! Hyvää yötä, lapsi!

Hän käväsi vielä kerran ulkona katsomassa, oliko kaikki järjestyksessä, hyväili oven luona makaavaa koiraa ja laskeutui sitten tyytyväisyydestä huoahtaen vuoteelleen. Pian kuuli Ella hänen tasaisesta hengityksestään, että hän oli raskaasti nukkunut. Mutta vaikka hän oli niin väsynyt, että kaikki hänen jäsenensä olivat kuin runnellut, ei hän kuitenkaan voinut nukkua. Viime öitten kokemukset uudistuivat taas, sillä aina siitä asti, kun hän oli nähnyt onnettomuutta tuoneet jäljet, olivat päivän uudet, voimakkaat vaikutelmat yön hiljaisuudessa tulleet uudelleen hänen luokseen entistäkin voimakkaampina. Ne muodostivat epäselvän sarjan näkyjä, hurjia, kirjavia kuvia sodasta, miesjoukoista, joilla oli hurjat, julmat sudensilmät tai iloiset, harmaat silmät ja jotka taistelivat toinen toisiaan vastaan, ja nuoresta kuninkaasta, jonka hän kuvitteli muuten Sakarin kaltaiseksi, mutta vähän pitemmäksi ja puetuksi loistavaan pukuun, joka helisi hänen vähänkin liikkuessaan.

Vihdoin alkoivat tasaiset hengenvedot kiinnittää hänen huomiotaan, hän rupesi vaistomaisesti laskemaan niitä ja taukosi vasta ehdittyään sataan asti. Silloin muisti hän äkkiä, kuinka naurettavan peljästyneenä Miina oli huutanut, ettei hän paljaalla paidalla voinut kohdata miestä. Tämän yhteyteen asetti hän Sakarin levottomuuden ja neuvottomuuden, kun arkusta ei löytynyt hänelle minkäänkaltaista vaatetta. Se herätti hänessä vaistomaisen ujouden tunteen, jota ei hän voinut itselleen sanoin selittää, mutta joka sai hänet tekemään suunnitelmia vaatteitten hankkimiseksi mihin hintaan hyvänsä. Nähtävästi ei talossa ollut muuta kangasta kuin hevosloimet, mutta Sakari tarvitsi niitä molempia. Hänen täytyi keksiä joku keino korvatakseen ne, ja hän muisti heti eläinten nahat. Jos hän vain saisi ammuttua hirven, voisi hän joko tehdä itselleen puvun sen nahasta tai käyttää sitä peitteenä ja tehdä puvun hevosloimesta.

Tämä ratkaisu rauhotti hänen häiriintyneitä hermojaan ja hän vaipui syvään uneen.

VII.

Metsästys.

Hän heräsi kirveeniskujen raikuvaan äänen, ja kun hän avasi silmänsä, paistoi aurinko sisään havumajan savureijästä. Katsahdettuaan ulos, näki hän Sakarin seisovan työssä hirsiensä ääressä kuten eilenkin. Kaikki oli melkein samanlaista kuin illalla ja hän eli yhä ihmeellistä seikkailuaan, jonka kaltaista ei hän eläissään ollut kokenut. Hän oli auttamattomasti viskattu uuteen maailmaan uusine velvollisuuksineen.

Kun hän astui ulos, tervehti uutisasukas häntä iloisesti ja Usko tuli häntäänsä heiluttaen nuolemaan hänen kättään.

— Nyt, tyttö, — sanoi Sakari kirvestään heiluttaen, — teemme työtä kumpainenkin tahollamme ja illalla saamme jälleen puhella. Kun aurinko paistaa suoraan tuohon honkaan niemen käressä, tulee aamiaisen olla valmis, ja kun se on aivan tuon pienen saaren kohdalla, on päivällisaika; illallista syödessämme luo se kultaisen juovan lahteen. Ateriain väliaikoina saat sinä tehdä mitä haluat. Voithan kuvitella olevasi minun pikku vaimoni, joka askartelee ja puuhaa omassa kodissaan.

Hän kyllä ymmärsi. Monta monituista kertaa oli hän ollut tällaisessa vanhan Miinan apuna, vaikka ruoka-aikojen merkit olivat olleet hieman toiset, ja hän tiesi myöskin, mihin käyttäisi jouto-aikansa. Hän teki nopeasti laskelmansa ja päätti päivällisen ja illallisen välisen ajan pisimmäksi ruokaväliksi. Sen hän käyttäisi metsästykseen.

Koko aamupäivän suoritteli hän taloustoimia ja kaikenkaltaisia pikku parannuksia majassa. Hän oli niin toimellisen ja arvokkaan näköinen, että miehen joka kerta täytyi hymyillä hänen kulkiessaan ohi.

— Luulenpa vaimonikin mielistyvän lapseen, — puheli hän itsekseen. — Ja hänestä tuntuisi varmaankin muuten tämä erämaa liian autiolta.

Aina siitä asti kun rauha oli maahan palannut, oli hän työskennellyt saman päämäärän vuoksi; hän tahtoi rakentaa uudelleen entisen talonsa. Paljon aikaa oli jo kulunut hukkaan kaikenkaltaisissa valmistuksissa ja tarve- ja maanviljelyskalujen hankkimisessa sekä ensimäisen pellon raivaamisessa, ennenkuin hän oli voinut ruveta tupaa rakentamaan. Nyt oli hän ollut täällä aivan yksinään kolme kuukautta, kunnes tuo lapsen ja naisen välinen olento tuli hänen luokseen kuin tuulahdus toisesta maailmasta, josta hän ei pitkiin aikoihin ollut mitään tietänyt. Ei ole miehen hyvä yksinänsä olla — sanottiin sanassa, ja hän tunsi sen nyt niin hyvin käsittävänsä.

— Aijotko lähteä metsästämään? — kysyi hän tytöltä nähdessään tämän laskevan nuoliaan.

— Aijon, — nyökkäsi tyttö.

— Sinun olisi melkein paras ottaa minun pyssyni, tuumi hän. — Näillä seuduin on hyvästi hirviä ja jos saisit käsiisi yhden, olisi meillä lihaa pitkiksi ajoiksi. Minä en ole tullut heitä ampuneeksi ollessani vain yksin täällä syömässä.

— En minä ensi kertaa nuolillani hirveä ammu, — vastasi tyttö ylpeästi.

Silloin nauroi mies taas hänelle.

— Voi niin ollakin, — sanoi hän hyväntahtoisesti, — sitäpaitsi ei aivan heti voi oppia pyssyä käsittelemään.

Tytössä oli kunnianhimo leimahtanut ilmiliekkiin, ja hän päätti ampua hirven.

Heti päivällisen jälkeen lähti hän metsään. Metsästysalue ei alussa näyttänyt suotuisalta, sillä hongikon juhlallisessa pylväikössä, missä pikku metsää ei kasvanut, ei metsänriista viihtynyt. Mutta hän kulki urhoollisesti eteenpäin päästäkseen ruohoisempiin ja vuorisempiin seutuihin, ja vähän ajan kuluttua muuttui metsä aivan toisen näköiseksi. Maaperä kävi kosteammaksi ja honkien sekaan ilmaantui pilviä piteleviä kuusia. Välistä tuli avonaisempiakin paikkoja, joilla mustikat kukkivat kaatuneitten ja lahonneitten jättiläisrunkojen välissä. Täällä saattoi olla metsoja, ja hän rupesi kulkemaan hiljaa ja varovaisesti tähystellen puitten runkojen lomitse.

Äkkiä kuuli hän marjanvarsien ritisevän takanaan ja kääntyessään näki hän jonkun eläimen kiivaasti syöksyvän häntä kohti. Jousi oli jo lennähtänyt silmälle, kun hän huomasi, että tulija olikin Usko, joka läähättäen ja häntäänsä heiluttaen hyppi häntä vastaan.

— Oletko sinä jättänyt isännän yksin? — nuhteli tyttö ollen kuitenkin mielissään uudesta metsästystoveristaan. Hän tiesi Sakarin kertomuksista, että Usko oli erinomainen lintukoira.

— Hae, hae, Usko, — yllytti hän ja osotti tiheimpiä pensaita.

Usko läähätti yhä kiihkeämmin ja kiiti metsään päin.

Ei kestänyt kauvan, ennenkuin hän kuuli terävän haukunnan, joka aina lyhyitten, täsmällisesti keskeytettyjen väli-aikojen päästä uudistui. Hän hiipi ääntä kohti liukuen kuin ilves rosoisten oksien lomitse. Vastakkaiselta puolelta lähestyessään paikkaa, josta haukunta kuului, äkkäsi hän kuusenoksalla suuren koirasmetson, joka höyhenet pystyssä tuijotti Uskoa kuin lumottu. Vielä muutama askel ja nuoli vingahti ilmassa. Kuusenoksat risahtelivat raskaan, putoavan ruumiin painosta, ja pian juoksi Usko voitonriemuisena hänen luokseen kantaen kuollutta metsoa hampaissaan.

Nyt olisi hän voinut palata kotiin, mutta hänen herännyt kunnianhimonsa ei antanut hänelle rauhaa. Hän oli päättänyt ampua hirven eikä hän hellittäisi, ennenkuin pääsisi aikomuksensa perille. Sitäpaitsi oli hänellä vielä yllin kyllin aikaa.

Metsästyspaikka oli erinomainen ja tuokion kuluttua riippui hänen olallaan vielä kaksi teertä. Taakka alkoi jo tuntua painavalta, ja hänen täytyi kai jättää hirvijahti toiseen kertaan.

Mutta täällä näytti maa-ala vieläkin lupaavammalta, sillä havumetsän seassa kasvoi vanhoja haapoja ja suuria, sammaltuneita koivuja, joiden alla vihersi hienoa, pehmyttä ruohoa. Tänne täytyi hänen tulla uudelleen jo huomenna.

Hän oli kääntynyt paluumatkalle, kun Uskon haukkuminen pysähdytti hänet. Mutta nyt ei koira haukkunut lintua. Se oli vihainen ja raivoissaan, eikä se hirveäkään haukkunut, koska se pysyi yhdessä kohdin. Koira nähtävästi tappeli jonkun toisen eläimen kanssa. Hänen täytyi välttämättä rientää apuun, ettei Sakarin koiralle jo hänen ensi retkellään tapahtuisi mitään pahaa.

Päästyään tiheän kuusiryteikön läpi avonaisemmalle paikalle, kohtasi hänen silmiään näky, joka sai hänet melkein ääneensä nauramaan. Suuren muurahaispesän takana hyppi Usko hurjasti haukkuen puolikasvuisen karhunpojan ympärillä pysytellen aina sen takana ja näykkien sitä hännästä. Nalle-parka pyöri parhaansa mukaan ympäri koettaen päästä käsiksi vastustajaansa, mutta se oli yhtä vaikeata kuin saada kiinni oma häntänsä; koira oli aina auttamattomasti hänen takanaan. Karhu murisi ja vinkui koettaen milloin pelotella milloin lepytellä, mutta Usko oli suunniltaan vihasta.

Silmänräpäyksen katseli tyttö hullunkurista taistelua, mutta äkkiä välähti hänen mieleensä, että tästä hän saisi arvokkaan nahan ja lihaa pitkiksi ajoiksi. Ei ollut vähääkään vaikeata päästä lähelle karhua, sen huomio oli siksi kiintynyt koiraan, ja hän hiipi puun taakse parin askeleen päähän taistelevista eläimistä. Täällä viritti hän jousen voimainsa takaa odottaen otollista silmänräpäystä. Kotvasen kuluttua sai hän tähdättyä isoon kaulavaltimoon, ja nuoli suhahti ilmassa.

Hurja karjunta ilmaisi nuolen sattuneen, ja karhu hierasi valittaen käpälällään kaulaansa, josta nuolenvarsi pisti esiin. Usko hyökkäsi uudelleen hänen kimppuunsa, ja hän näki, ettei se enää yhtä voimakkaasti jaksanut puolustaa itseään.

Hän aikoi juuri lennättää siihen toisenkin nuolen, kun kuusen takaa kuului karjunta, kymmentä vertaa kauheampi kuin nuoren karhun, ja sieltä syöksyi suunnattoman suuri naaraskarhu käyden hätyytettyä pentuaan puolustamaan. Hän ei ollut koskaan nähnyt niin hirvittävää petoa, ja kun se syöksyi puun takaa veripunainen kieli riippuen valkosten, välkkyvien hammasten välistä, möyryten ja vaahdoten raivosta, oli hän vähällä juosta tiehensä.

Aluksi ei karhu katsahtanutkaan häneen, vaan suuntasi koko raivonsa Uskoon. Koira näytti olevan kuoleman oma, sillä veripunainen kita oli minä hetkenä hyvänsä valmis nielemään sen, mutta viime tingassa teki se hurjan sivuhyppäyksen, pääsi karhun taakse ja alotti saman leikin kuin pennun kanssa äskettäin. Suunnaton, karvainen eläin pyöri ympäri, möyrysi, haukkasi ilmaa niin että hampaat kalahtivat toisiaan vastaan ja istahti lopulta takajaloilleen saadakseen selkäpuolensa vapaaksi koirasta.

Tähän saakka oli tyttö seisonut kuin kivettyneenä. Mutta nyt heräsi metsästysinto, ja hän viritti jälleen jousensa. Leveä rinta oli liian houkutteleva maalitaulu, ja nuoli katkesi risahtaen kohdatessaan mahtavan kylkiluun.

Karhu karjasi uudelleen etsien pienillä kiukkuisilla silmillään uuden tuskan aiheuttajaa ja äkkäsi heti asianlaidan. Kaiken pahan takana oli taaskin ihminen, tuo ihmeellinen vihollinen, jota hänen ei ollut tarvinnut vuosikausiin pelätä, mutta jonka hän hyvin aikaisimmasta lapsuudestaan tunsi; heidän huutonsa olivat silloin tällöin häirinneet erämaan hiljaisuutta, ja vaisto ja emon varottava ääni olivat opettaneet välttämään taistelua noiden olentojen kanssa, jotka olivat niin erilaisia kuin metsän muut asujamet. Mutta senjälkeen oli hän kasvanut suureksi ja väkeväksi, ja hänen vaistonsa vaati nyt kostoa hänen itsensä ja kuolevan pennun vuoksi.

Muutamin hypyin oli karhu puun luona, jonka taakse valkea olento oli piiloutunut, mutta siellä ei ollut ketään. Sen sijaan rytisivät vanhan, ryhmyisen riippakoivun oksat parin askeleen päässä. Ja karhu ärjyi yhä kiukkuisemmin, ollen nyt varma vihollisestaan, sillä se tuli yhtä hyvästi toimeen puussa kuin maassa.

Ella ei tuntenut pelon rahtuakaan, hän vain vapisi jännityksestä ja innosta. Hän ei ollut koskaan käynyt tällaista taistelua, mutta oli usein kuvitellut sitä mielessään ja miettinyt, kuinka tulisi menetellä.

Istuessaan vankemmalla oksalla, ehti hän lennättää vielä yhden nuolen karvaiseen rintaan, mutta samassa tunsi hän pedon läähättävän kidan aivan läheisyydessään ja vetäytyi taaemmaksi pitäen varmuuden vuoksi kiinni seuraavasta ohuemmasta oksasta. Aluksi seurasi karhu häntä empimättä, mutta oksan alkaessa taipua ja natista, pysähtyi se pettyneenä möristen. Tyttö vetäytyi vielä kauvemmaksi, kietoi käsivartensa ylemmän oksan ympärille ja pysyttelihe jaloillaan kiinni alemmassa. Nyt sai hän kätensä vapaiksi ampumiseen, vaikka ei voinutkaan tähdätä eikä jännittää kyllin voimakkaasti jousta.

Ensimäinen nuoli suhahtikin syrjään, mutta toinen sattui pedon ammottavaan kitaan, ja sen karjunta oli kuin ukkosen jyrinä salaman iskiessä lähimpään honkaan. Haparoiden otti eläin vielä pari askelta eteenpäin oksan taipuessa yhä syvemmälle sen painosta. Vielä yksi nuoli sattui sen kurkkuun, sitten vielä yksi ja tyttö istui turvassa horjuvalla oksalla. Se rytisi epäilyttävästi ja Ella tarttui tiukasti kiinni ylempään oksaan. Hänen seuraava nuolensa tunki karhun silmään, ja nyt oli vanhuksen kärsivällisyys lopussa. Oksa paukahti taittuessaan kuin pyssy, ja Ella riippui taivaan ja maan välillä karhun kellahtaessa alas ja jysähtäessä raskaasti maahan. Usko syöksyi heti sen kimppuun, ja karhu nousi ylös raskaasti läähättäen.

Se oli nähtävästi loukkaantunut pudotessaan. Ehkä oli joku nuoli tunkeutunut syvemmälle sen ruumiiseen.

Oksa, josta tyttö piti kiinni, keinui ja notkui aivan kuin olisi se tahtonut ravistaa hänet alas, mutta hän siirteli käsiään niin että hän pääsi lähemmäksi runkoa, missä oksa oli vankempi. Sitten veti hän itsensä ketterästi oksalle istumaan ja katsoi alas.

Pieni karhu makasi liikkumattomana muurahaispesän vieressä ja vanha naaraskarhu ryömi Uskoa kohti toinen silmä sokeana, ja vuotaen verta useista haavoista. Nuolet pistivät kuin piikit hänen ruumistaan, ja kidasta valui verta. Tyttö laskeutui alemmaksi voidakseen vielä kerran lähettää nuolen. Pian asettui karhu taas takajaloilleen puolustautuen etukäpälillään koiraa vastaan, joka kuitenkin aina pysyttelihe niin pitkän välimatkan päässä, etteivät karhun kynnet ulottuneet häneen. Mutta nyt paljasti hän niskansa Ellan jouselle, joka tunkeutui syvälle selkärankaan. Tehtyään vielä voimakkaan hyppäyksen puuta kohti ikäänkuin olisi vielä kerran tahtonut kiivetä sinne, kaatui se raskaasti kyljelleen ja lepäsi hiljaa. Uskon haukkuminen ei enää voinut saada sitä liikkeelle, ja vihdoin uskalsi koira nykiä sen tuuheata turkkia.

Taistelu oli lopussa ja nyt vasta huomasi Ella, minkälainen se oli ollut. Hän oli niin jännityksen ja ponnistusten uuvuttama, että hän tuskin pääsi alas puusta, ja päästyään vihdoin maahan, täytyi hänen itkeä niin rajusti ja hillittömästi kuin joskus pikku tyttönä. Joka hermo hänen ruumiissaan värisi kuin viritetty jousenjänne, eivätkä hänen jäsenensä tahtoneet totella hänen tahtoaan. Mutta Usko seisoi hänen vieressään heiluttaen häntäänsä ja nuoleskellen hänen kättään niinkuin olisi se ymmärtänyt, että tyttö tarvitsi virkistystä ja rohkaisua suurtyönsä jälkeen.

Itkettyään rauhassa kotvan aikaa, katsoi hän jälleen ylös. Metsässä oli ihmeellisen hiljaista, ja aurinko paistoi koivunlehtien lomitse niin että koko ruoho oli täynnä tanssivia aurinkoisia pilkkuja niinkuin kotona koivuhaassa. Ne tanssivat suurilla, karvaisilla ruumiillakin, jotka lepäsivät siinä niin hiljaa, että niitä olisi luullut kiviksi ja kannoiksi. Ja muurahaiset työskentelivät uutterasti korjatakseen karhun särkemää pesäänsä ja viedäkseen valkeat kotelonsa turvaan. Ja linnut lauloivat ja käki kukkui, ja… Niin, maailma oli valoisa ja ihana ja hän oli ampunut kaksi karhua.

Hän hypähti pystyyn ja nauroi ääneensä ilosta. — Hän kun vain oli uneksinut hirvestä, ja nyt hänellä oli kaksi karhua. Mitä sanoisi Sakari! Hänen täytyi heti kiirehtiä hänen luokseen.

Tuossa makasivat ammutut linnut puun juurella. Ne täytyi hänen ottaa mukaansa, etteivät ketut veisi niitä. Ja sitten täytyi hänen syleillä Uskon karvaista kaulaa ja suudella hänen kosteata, viileää kuonoaan kiitokseksi hyvästä avusta.

— Nyt täytyy sinun jäädä tänne vahtimaan, Usko, — selitti tyttö viitaten karhuihin, — kunnes minä tulen takaisin isännän kanssa.

Usko katsoi häneen ymmärtäväisen näköisenä ja aivan kuin olisi tahtonut vakuuttaa, että tyttö voi rauhassa luottaa häneen, ja kun tyttö riensi pois, jäi koira tyyneesti istumaan karhujen luo.

Hän kiirehti puoli juoksua kotiin metsän kautta. Hän tiesi kyllä, kuinka esittäisi asian.

Läähättäen pysähtyi hän metsänlaitaan tyynnyttääkseen sykkivää sydäntään, ettei mies heti huomaisi jotain ihmeellistä tapahtuneen. Mutta hän huomasi sen sittenkin.

— No, — huusi hän vastaan. — Sinulla näyttää olleen hyvä onni.

Silloin loi hän ujosti silmänsä maahan, mutta ne välähtivät kuitenkin pitkien silmäripsien takaa.

— Minä en saanut sitä kaikkea kotiin yhdellä kertaa, — sanoi hän hiljaisesti, — sinun täytyy valjastaa hevonen ja tulla auttamaan minua.

— Voi sinä veitikka, — sanoi mies nauraen, — tahdotko sinä pettää minua. Mutta tyttö vakuutti juhlallisesti tarvitsevansa rekeä ja apua, ja mies arveli vihdoin, että tyttö oli ampunut hirven.

Hän kulki edellä näyttäen tietä, ja mies seurasi hevosineen jälessä vielä puoliksi epäluuloisena ja odottaen joka hetki, että tyttö näyttäisi hänelle pitkää nenää, kuten lapset, ja pilkkaisi hänen herkkäuskoisuuttaan. Hän kulki hymyillen odottaen parhaimmassa tapauksessa löytävänsä ammutun hirvivasikan.

— Tuossa ne ovat, — sanoi tyttö vihdoin viitaten suurta muurahaispesää kohti, ja Usko, joka ylpeän ja toimellisen näköisenä oli rientänyt isäntäänsä vastaan, juoksi edellä näyttämään, missä saalis makasi.

Mutta mies astui nopeasti lähemmäksi nähdäkseen, mitä suurta ja tummaa häämötti riippakoivujen alta. Vihdoin hän pysähtyi, katsoi vuoroon tyttöön, vuoroin kuolleisiin karhuihin, kumartui sitten tarkastamaan niitten haavoja, ja hänen kasvonsa olivat vakavan ja miettivän näköiset.

— Kautta kunniani, tyttö, — sanoi hän vihdoin hitaasti, — ne ovat sinun nuoliasi ja sinun työtäsi. Sellaista en olisi koskaan sinusta uskonut!

Ja äänen sävystä ilmeni miehen kunnioitus vertaistaan kohtaan.

Mutta silloin pääsi lapsi jälleen tytössä valtaan.

— Uskotko, että Liisakin olisi voinut tehdä tämän? — kysyi hän muistaen miehen ensimäistä puolinaista kiitosta.

Hän katsoi tyttöön hymyillen. — Minun täytyy myöntää, että en sitä usko, — vastasi hän miettien, ja tyttö ilostui tästä enemmän kuin mistään hänen sanastaan.

Hän näki tytön silmien säihkyvän ja hänen katseensa kävi taas miettiväksi.

— Minä kai en oikein enää muista teitä naisia, — virkkoi hän vakavasti. — Luulin tuon tunteen ilmenevän vain miehissä. Olen sen monta monituista kertaa nähnyt taistelutantereella kuulien suhistessa ja toisen toisensa jälkeen vaipuessa vieraaseen maahan milloinkaan enää saamatta nähdä kotiaan ja rakkaitaan. Olen sen omassakin rinnassani tuntenut, mutta en koskaan niin voimakkaana kuin ollessani Lövingin väessä, siihen aikaan olisin sen vuoksi voinut tehdä mitä päättömimpiä tekoja ollakseni parempi kuin toiset, eikä elämä ollut suuriarvoisempi kuin kulunut nahkakinnas, jonka milloin hyvänsä viskaa luotaan. Minä luulen juuri sen tunteen ajaneen kuningastakin maasta maahan, niin ettei hän levännyt, ennenkuin kylmänä ja kuolleena keskellämme. Eikä kukaan tahtonut olla häntä huonompi, ja sitten kävi niin kuinka kävi, kunnes jänne katkesi, eikä kansamme jaksanut kauvempaa. Vai voi se sinun kaltaistasi tyttöäkin kannustaa eteenpäin.

Hänen puhellessaan nostivat he molemmat karhut rekeen, mikä ei suinkaan ollut huokea työ.

— Vahinko, että minulla on niin vähän suolaa, — mutisi uutisasukas itsekseen, — mutta me saamme kuivata osan lihasta. Se käy kyllä laatuun tässä siunatussa helteessä.

Sitten lähti hevonen liikkeelle ja mies opetti tyttöä ajamaan. Tämä seikkailu tuntui lähentäneen heitä suuresti, ja mies katseli nyt tyttöä kokonaan toisin silmin kuin ennen.

Koko ilta meni heiltä nahkojen ja lihojen kanssa puuhatessa ja siinä ohella kertoi hän entisaikojen karhunpeijaisista. Ja hiljaisesta, hitaasta puhetavastaan huolimatta osasi hän kuvata näitten juhlien meluavaa ilonpitoa niin että tyttö tunsi samaa kuin ensi kerran kuullessaan hänen viheltävän. Ei koskaan ollut hän kokenut sellaista myötätuntoa vanhaa yhteiskuntaa kohtaan eikä koskaan niin palavasti halunnut siihen tutustua. Miinan ja Tildan kertomukset olivat vain herättäneet ihmettelyä ja välistä vastenmielisyyttäkin, mutta Sakari käsitteli ja katseli oloja sellaisella tavalla, että ne muittenkin mielestä näyttivät valoisilta ja ikäänkuin ystävällisemmiltä. Kaikki hupaisat työteliäät isännät, hyvänsuovat, toimelliset emännät ja iloinen, huoleton nuoriso tuntuivat hänestä jo vanhoilta tutuilta, niinkuin hän joskus olisi ollut mukana heidän elämässään.

Kun tuli vihdoin leimusi takassa ja he istuivat molemmat imeskellen mehukkaita karhunluita, tunsi hän elävästi mielessään, kuinka hän joskus kaukaisessa muinaisuudessa oli ollut samanlaisessa tilaisuudessa, kuinka Sakarin kaltainen voimakas, ahavoitunut mies oli istunut hänen vieressään murtanut hänelle luita ja laskenut leikkiä hänen kanssaan. Ja hänestä tuntui, että hän oli painanut päänsä hänen olkapäätään vastaan ja katsellut hänen hymyileviin silmiinsä miehen hiljaa hyväillessä hänen hiuksiaan.

Hän siirsihe lähemmäksi Sakaria ja katsoi häntä silmiin ahmien hänen sanojaan kuin janoinen taimi sadevettä.

Punainen, leikkivä liekki valaisi tytön säteileviä kasvoja ja miehen mielestä ei maja enää ollut sama kuin ennen, vaan hänen isiensä vanha talo, jonne hän oli vienyt nuoren morsiamensa. Tunnelmassa oli jotakin, joka vastustamattomasti vei hänen ajatuksensa niihin aikoihin, herättämättä kuitenkaan surua tahi kaipausta. Tyhjä paikka hänen lietensä ääressä oli ikäänkuin täytetty, ja jokin himmensi sen naisen kuvaa, jonka vuoksi hän oli raatanut ja tehnyt työtä.

Vihdoin alkoi jokin kalvaa häntä kesken hänen tervettä tyydytyksen tunnettaan. Hän ei ollut täysin tyytyväinen itseensä, vaikka ei hän keksinyt siihen minkäänlaista syytä. Se tuntui nousevan hänen sielunsa salatuimmista syvyyksistä vastoin sekä järkeä että tunnetta, ja hän rupesi äkkiä ja perustelematta puhumaan hänestä, joka ei saanut olla juhlassa mukana. Hän puhui kauvan, hiljaisesti ja matalalla äänellä, katse tuleen suunnattuna, niinkuin hän siellä olisi nähnyt kaikki ne kuvat, jotka hän loihti tytön kuuluville.

VIII.

Kellojen soidessa.

Tämä tapahtui pettuvuosina autuaan Kaarle yhdennentoista hallitessa. Koko valtakuntaa painoi surkea hätä, mutta raskaimpana tuntui se omassa hallaisessa maassamme. Meidän Herramme näytti vihastuneen siitä, että säästäväinen kuningas liian paljon huolehti maallisen hyvän kartuttamisesta ja murehti huomisesta päivästä. Näytti siltä kuin olisi taivas tahtonut osottaa, ettei kaiken järjestäminen, kyntäminen ja kylväminen ollut minkään arvoista ellei siihen pyydetty Jumalan siunausta. Ja vaikka valtakuntaa oli hoidettu kenties paremmin kuin koskaan ennen, tuli niin suuri hätä ja kurjuus maahan, ettei sellaista saatu kokea silloinkaan, kun kuninkaat tuhlasivat ja kävivät sotia. Koko luonto oli aivan kuin poissa tolaltaan. Meidän köyhä maa-raukkamme sai kärsiä kaikki Egyptin vitsaukset käsittämättä niitten perimäistä syytä. Eikä meillä ollut Moosesta, joka olisi osottanut meille valtakunnan hivuttavan mätähaavan. Me tunsimme kirvelevän vitsan niinkuin lapset, jotka eivät tiedä, minkätähden sitä heilutetaan, mutta ajatellessani nyt jälestäpäin tuota, luulen sen tehneen meidät vahvemmiksi ja vieneen meidät lähemmäksi Häntä, joka kurituksen lähetti.

Näinä koettelemuksen aikoina ei köyhä Juuriniememme, joka ei muutenkaan ollut parhaita taloja, tuottanut tuskin mitään. Yhden talven söimme pettua, ja kun seuraavan vuoden satokin meni tyhjiin, jättivät renki ja piika meidät ja lähtivät Ruotsiin kerjäämään. Me, isäni, äitini ja minä, elimme kaloilla ja metsänriistalla, vaikka jokapäiväinen kalastus ja metsästys luonnollisesti vähensivät saalista ja varsinkin metsänriistan hävittivät sekä ihmiset että villipedot melkein kokonaan. Kun ei enää ollut muuta keinoa, kokoili äiti jonkinlaista sammalta ja keitti siitä puuroa.

Niin kului vielä vuosi ja me olimme käyneet hiljaisiksi ja kalpeiksi ja silmät olivat painuneet kuopille. Jumala tuntui hyljänneen sekä maan että meidät, ja minusta, joka olin nuori, alkoi elämä näyttää pelkältä kärsimykseltä, joka ei tuonut kuin nälkää ja kurjuutta. Naapuritaloissa oli samanlaista kuin meilläkin, enkä voinut kuvitella suurempaa onnea kuin kerrankin syödä itseni kylläiseksi. Minun nuoruusunelmani liikkuivat vain jonkinlaisessa maallisessa paratiisissa, jossa joka päivä sai vadillisen puuroa ja oikeata, puhdasta leipää. Kaikki ne sadutkin, joita äiti kertoi lyhentääkseen talvi-iltoja, käsittelivät vain suunnattomia rikkauksia ja ruoka-määriä, joita me kuvittelimme nauttivamme, kun ei meillä todellisuudessa ollut mitään syötävää.

Usein harhailin kaiket päivät metsässä osittain metsästäen, mutta yhtä paljon löytääkseni haaveilemiani aarteita. Kaikkialla olin tapaavinani jotain salaperäistä ja sadunomaista, joka auttaisi meitä vaikeassa asemassamme, mutta asiaa tarkemmin tutkittuani, olikin se mitä tavallisinta laatua. Kasteesta kimmeltävien pensaitten lomitse olin näkevinäni kaikenkaltaisia henki-olentoja, niitä sukelteli suhisevissa kaisloissa ja ne nauroivat vuorten onkaloissa, mutta minä en koskaan päässyt niin lähelle, että olisin voinut puhutella heitä ja vaatia heidän kätketyltä aarteitaan. Katsos, tyttö, nälkä sai tuon kaiken aikaan, sillä luonnostani en ollut sellainen, joka kuljeskelee toimetonna luottaen toisten apuun. On raskasta taistella meidän Herraamme vastaan, kun hän antaa vihansa langeta kansan päälle ja sen tähden minä vain toivoin yliluonnollisia pelastuskeinoja kauheista, vuosikautisista kärsimyksistä.

Sunnuntai-aamuisin ja iltaisin luimme raamattua ja postillaa, mutta harhaillessani yksinäni metsässä näin minä metsänneitojen hapset hajallaan viittovan minulle salaperäisesti tai Ahdin kaislikossa soittavan ja kutsuvan minua luokseen. Riihen nurkilla hiipi tonttuja, ja minä erotin selvästi heidän punaiset hiippansa harmaata seinää vasten, ja kaukaisilla metsäniityillä tanssivat keijukaiset vähääkään huolimatta ihmisen pienistä suruista. Mutta ehdin aina liian myöhään heidän luokseen. Aina olivat he jo ehtineet piiloutua, niinkuin he tekevät ihmisen lähestyessä.

Oli syksy. Pelloilla huojui harventunut ruis kapeine olkineen ja valkeine, tyhjine tähkäpäineen. »Musta kuolema» liikkui tienoilla raastaen kodit tyhjiksi, mutta me olimme vielä säästyneet kuolonenkelin vierailulta. Ilma oli sumuista ja raskasta ja aivan kuin huokui sairautta ja kuolemaa, eikä pienintäkään tuulenhenkeä tuntunut, ja tuulen suhinan sijaan kuuli metsässä vain raskaitten vesipisaroitten putoilevan hervahtuneilta lehdiltä. Kaura, johon ei halla ollut koskenut, mätäni tuleentumatta. Aurinko tuntui kokonaan kadottaneen säteilykykynsä. Kaikki viittasi siihen, että meillä taaskin oli nälkätalvi edessä, mutta minä olin siihen jo niin tottunut, etten sen parempaa toivonutkaan. Avun täytyi tulla toisaalta.

Kerran lähdin taas kosteaan, vetiseen metsään tavottamaan puitten lomassa vilahtelevia satuolentoja. Kuljin kulkemistani, kunnes jalkani eivät enää tahtoneet kannattaa, ja silloin tällöin iski mieleeni ajatus, että olisi ollut viisaampaa toimittaa jotakin hyödyllistä kuin juosta metsissä tällä tavoin, mutta olin liian nälkäinen ja uupunut järkevästi ajatellakseni.

Niin tulin matalahkolle vuorenkukkulalle, josta tiesin pienen niityn näkyvän. Monta kertaa olin maannut täällä ylhäällä odottaen, koska keijut alkaisivat karkelonsa, ja usein olin ollut heitä näkevinänikin, vaikka he aina olivat ehtineet kadota, ennenkuin pääsin alas vuorelta.

Päästyäni harjulle, näin niityllä olennon. Se oli nainen, nuori tyttö, joka kantoi jotakin käsivarrellaan. Se ei kuitenkaan voinut olla ihminen, sillä niin kirkkaanpunaista puseroa, joka loisti sumun läpi en ollut kenelläkään nähnyt, eikä kukaan tavallinen nainen kulkenut siihen aikaan niin kevyesti ja joustavasti.

Asetuin märälle sammaleelle odottamaan, että hän tulisi lähemmäksi, sillä huomasin hänen aikovan kavuta vuorelle. Hän oli selvästi metsänneito, sillä näin pitkien, kultaisten hiusten valuvan hänen hartioilleen, ja hän lauloi kirkkaalla äänellä ja hänen silmänsä loistivat. Enimmän kuitenkin tulin siitä vakuutetuksi sen vuoksi, että hänen korinsa oli reunoja myöten täynnä pieniä leipiä, sellaisia, joita isän ennen maailmassa oli tapana tuoda kotiin markkinoilta minun ollessani pieni poika. Hänellä oli aivan varmasti samanlaisia kaakkuja korissaan. Olin vieläkin tuntevinani niitten suloisen maun suussani, ja minun täytyi mistä hinnasta hyvänsä saada ne viedäkseni ne kotiin äidille, joka päivä päivältä kävi yhä heikommaksi.

Mutta kuinka voisin estää häntä häviämästä kuten kaikki muut olivat tehneet. Minullahan ei ollut muuta keinoa kuin hiipiä hänen luokseen, mutta joutuessani niitylle saattoi hän jo olla poissa. Ei auttanut muu kuin koettaa.

Sykkivin sydämin ja horjuvin polvin kuljin pientä kiertotietä rinnettä alas ja pääsin niitylle. Hän oli vielä siellä. Hän seisoi selkä minua kohti, ja minua ihmetytti, että hän oli niin ihmisen näköinen.

Hiivin vielä kappaleen matkaa eteenpäin, mutta äkkiä huomasin hänen kuulleen askeleeni ja syöksyin ottamaan häntä kiinni. Hän säpsähti ja aikoi paeta, mutta minä olin häntä vikkelämpi, löin käsivarteni hänen ympärilleen ja seisoin siinä väristen tietämättä, mitä tehdä. Sylissäni oli nuoren tytön pehmeä, notkea ruumis, ja hän, joka ensin oli kalvennut, oli nyt hehkuvan punainen kasvoiltaan, ja hänen silmänsä katsoivat minuun niin ihmeellisen salaperäisinä ja syvinä kuin metsäjärvi kauniina kesäiltana. Hän hymyili minulle ja hänen hiuksensa hipasivat poskeani, ja minä tunsin niitten tuoksun hänen äkkiä kääntyessään.

Me katselimme toinen toisiamme ja minä tunsin tulivirran polttavan ruumistani. Unohdin kokonaan, minkä vuoksi olin vanginnut hänet ja hän vain katsoi minuun hymyilevin silmin. Vihdoin taivutti hän päätään taapäin ja minä suutelin häntä.

− Poika, poika, — sanoi hän hiljaa ja uneksien, — mistä sinä tulet ja minkätähden olet ottanut minut kiinni?

— Sitä en enää muistanut. Sen ainoan tiesin vain, että elämä nyt tuntui minusta kokonaan toiselta kuin ennen ja että minusta näinä muutamina hetkinä oli varttunut mies. Ymmärsin nyt, että elämällä oli muutakin tarjottavana kuin ruokaa tai nälkää, ja vereni, joka äskettäin oli virrannut heikosti kuin suovesi, kohisi ja riemuitsi minussa kevätpuron tavalla; metsä ei enää ollut täynnä noitia ja henki-olentoja, vaan se tuntui minusta mahtavalta kirkolta, temppeliltä, jossa ainoastaan yksi olento hallitsi suurena ja korkeana. Ilma oli tulvillaan kellojen soittoa ja urkujen hyminää, ja koko metsä soi rakkauden ja elämän riemulaulua.

Tunsin hänenkin kulkeneen kuin unessa odottaen sitä ihmeellistä, jonka metsä kätki syliinsä, mutta hän ei kuten minä ollut ikävöinyt ruokaa ja rahoja, vaan rakkautta ja satujen prinssiä. Senvuoksi oli hän niin ihmeellisen syvästi minulle hymyillyt. Senvuoksi ei hän tahtonut paeta, vaan suuteli minua, senvuoksi hän kuiskasi: Poika, poika!

Minä pidin häntä vielä sylissäni, kun näin kostean kimmellyksen katoavan hänen silmistään tai ikäänkuin painuvan hänen sielunsa pohjaan. Hänen katseensa oli nyt vain tyyni ja kysyvä, ja hän uudisti kysymyksensä kirkkaammalla äänellä.

Silloin täytyi minun kertoa luulleeni häntä metsänneidoksi, ja hän hymyili uudelleen niin että valkeat hampaat välkkyivät.

— Kaunis metsänneito, — nauroi hän, — en minä ole kuin lautamies
Peltosen Liisa Isostakylästä.

Isokylä oli noin peninkulman päässä kylästämme ja koska minun tieni sattui sinne harvoin, en tuntenut sen asujamiakaan.

Mutta minkälaista leipää sinulla on korissasi, − kysyin minä.

Silloin ei hän ainoastaan hymyillyt, vaan nauroi ääneensä.

— Saat heti nähdä, — vastasi hän.

Hänen korinsa oli täynnä suuria ja pieniä sieniä, joita kauvempaa katsoen voi helpolla otaksua vehnäleiviksi.

— Mitä sinä noilla teet? — kysyin minä.

Ja hän kertoi, kuinka hänen isänsä kotiin oli kerran osunut Moskovasta pakeneva ylhäinen herra palvelijoineen ja orjineen. He olivat kokoilleet ja halukkaasti syöneet tällaisia sieniä ja opettaneet hänen äitinsäkin valmistamaan niistä ruokaa. Ennen oli heidän mielestään ollut häpeä syödä sellaista, mutta näinä kovina aikoina kävi se kyllä päinsä. Näin syksyisin kokoilivat he sieniä talven varalle, ja lehtimetsä, josta parhaat sienet löytyivät ja jota hänen kotipaikallaan ei kasvanut, oli houkutellut hänet tänne asti.

Sitten katseli hän minua ja kuoppaisia poskiani ja alkoi kysymättäni näyttää minulle, minkälaiset sienet olivat syötäviksi kelpaavia, ja kertoi minulle, millä tavalla niitä voi valmistaa ruuaksi, ja minä kuuntelin kuin lumottuna, ajatellen, kuinka tietämättäni olin monasti tallannut ja halveksinut ruuaksi kelpaavia sieniä.

Hänen puhuessaan katselin vuoroin häntä, vuoroin metsää ja niittyä ja kaikki oli toisenlaista. Raitis tuuli tuntui puhaltavan pois epäterveen sumun, aurinko näytti taas pyrkivän esiin ja kaikki epämääräinen ja unentapainen oli poissa. Ja todellisuus tuntui minusta monta vertaa unta ihanammalta luvaten minulle tuhat kertaa suurempia aarteita.

Me istuuduimme mättäälle ja minä kiedoin jälleen käsivarteni hänen vyötäistensä ympäri eikä hän tälläkään kertaa vetäytynyt pois. — Liisa, — sanoin lujasti, — kerran koittavat toki paremmat ajat ja silloin tulen sinua noutamaan. Minä en huoli kenestäkään muusta kuin sinusta taloni emännäksi.

Silloin kävivät hänen silmänsä taas kosteiksi ja hän nojasi päänsä minun olkapäätäni vasten painautuen lähelle minua. Minä kuulin hänen nyyhkyttävän ja vedin hänet lujasti syliini. Taaskin ymmärsin häntä hänen tarvitsemattaan puhua sanaakaan. Ymmärsin hänen ikävöineen päiväpaistetta elämään ja jotakin, joka olisi lämmittänyt ja ilahduttanut hänen sydäntään ja auttanut häntä kantamaan kovien vuosien kauhuja. Hän oli niinkuin minäkin taistellut ja ikävöinyt, mutta hän oli kaivannut rakkautta eikä ruokaa ja rahaa kuten minä. Ja minä häpesin itseäni tuntiessani samalla itseni kyllin voimakkaaksi alkamaan uutta elämää uusine päämäärineen.

— Älä itke, — kuiskasin minä, — hyväillen hänen kultaista tukkaansa, — nyt olet sinä minun rakkaani ja minä teen työtä sinun puolestasi niin että viljan täytyy kasvaa pelloilla ja sinun tulee hymyillä niin että aurinko alkaa paistaa. Katso minuun, rakkaani! Onni tule pian… Minä olen jo kuulevinani metsästä sen siipien suhinan. Tyttö katsahti ylös ja kuunteli ja honkien latvat huminoivat. Ensin ravisti puu meidän päällemme kirkkaan kuuron sadepisaroita, ja samassa murtausi aurinko pilvien läpi, — aurinko, jota emme olleet nähneet moneen kuukauteen, valaisi hänen kultaista tukkaansa, ja koko luonto tuntui värähtävän ja vapautuneesti hengähtävän. Auringonsäteet kävivät yhä lämpöisemmiksi ja äkkiä kuului tuulen mukana kirkonkellojen soitto kylästä.

— Aurinko, aurinko, — huudahti hän. Jospa se aina hymyilisi meille, sinä rakkahin.

Me nousimme molemmat hartaina ja juhlallisina niinkuin olisimme seisoneet alttarin ääressä kirkossa ja katselimme, kuinka pilvet voitettujen, hajanaisten vihollisparvien tapaisesti pakenivat joka taholle auringon ajaessa niitä takaa välkkyvin miekoin, valaen loistoaan harmaapäiselle vuorelle, viheriälle niitylle ja ympärillä huojuvien metsien vakavaan kehään.

Me emme sanoneet sanaakaan. Me vain seisoimme hiljaisina ja ihmeissämme, kunnes minä vihdoin sieppasin lakin päästäni ja viskasin sen korkealle seijastuvaan ilmaan.

— Aurinko, aurinko, — huusin minä, — tulevaisuus on meidän!

Mutta Liisan silmät olivat kyyneleitä täynnä, vaikka hän hymyili.

Sitten saatoin minä häntä kappaleen matkaa, ja tultuamme järvirantaan, kimmelsi ja välkkyi vesi taas pitkistä ajoista. Viivyttyämme rannalla hetkisen aikaa, muistin, että minun piti hankkia äidilleni syötävää.

Katselin tyttöä vieressäni — hän seisoi siinä aivankuin keskellä aaltojen välkkynää ja kellojen soittoa, ja minä suutelin häntä vielä kerran. Meidän- ei tarvinnut tehdä mitään lupauksia, me katsoimme vain toistemme silmiin ja sitten riensimme kumpainenkin tahoillemme.

Matkalla kokosin suuren joukon sieniä tekasemaani tuohiseen, mutta kotona varoin kertomasta vanhemmilleni, millaisia aikeita minulla oli. Salaa puhdistin sienet ja keitin ne tytön ohjeen mukaan. Leikkelin ne niin pieniin paloihin, etteivät vanhukset huomanneet, mitä he oikeastaan söivät ja kerroin saaneeni ruuan nimismieheltä, jonka kruunu oli valtuuttanut jakelemaan sitä kansalle. He olivat niin uupuneita ja nälkiintyneitä, etteivät jaksaneet urkkia eivätkä epäillä — he vain söivät ja minä näin heidän pitävän ruuasta.

Vasta muutaman päivän kuluttua kerroin heille, mitä he niin hyvällä maulla söivät, ja sen jälkeen auttoi äiti minua sienien etsimisessä niin että minulta jäi aikaa muuhun työhön.

Kävin taas innolla käsiksi maanviljelykseen, sillä isä oli sen melkein kokonaan heittänyt oman onnensa nojaan. Ilma oli muuttunut ja maa kuivui nopeasti. Valjastin ainoan säilyneen hevosemme auran eteen ja aloin kyntää, ja kun hevonen uupui, kaivoin minä ojaa. Ensimmältä katseli isä vaan huoaten puuhiani, mutta vähitellen rupesi hän auttamaan minua. Sitten pistin säkin kainalooni ja lähdin nimismiehelle, jonka olin kuullut jakelevan siemenruista. Sainkin sieltä muutaman kapan ja ennen talven tuloa versoi pellollamme hento oras — kuitenkin siksi vahva, ettei pakkanen sitä voinut vahingoittaa.

Mutta sen kasvaessa saapui rutto meidänkin seutuihimme. Nämä kauhun ja tuskan ajat tahdon kuitenkin jättää kuvailematta ja säästää sinun nuorta sydäntäsi. Kuka tietää, mitä elämä on sinun osallesi varannut. Miksi siis lisäisin sen synkeitä ja mustia kuvia.

Kuolonenkeli hiipi meidänkin majaamme ja vei meiltä äidin. Isä odotteli murtuneena ja hiljaisena vuoroaan, mutta se ei vielä näyttänyt olevan käsillä. Kirkastunut ilma tuntui vieneen taudilta voiman, joten se ei enää pystynyt muihin kuin heikkoihin ja nälkiintyneihin. Niistä taloista, joissa kauvan oli oltu ilman vahvistavaa ravintoa, vei se koko väen, mutta minä luulen meidän uuden ruokajärjestyksemme pelastaneen isän ja minut.

Me olimme kokoilleet sieniä koko talveksi ja paljon puolukoita, joista keitimme puuroa suurustaen sen sammalilla. Mutta äiti oli viime aikoina yhä heikontunut, luulen yleisen puutteen ja hädän koskeneen niin syvästi häneen, ettei hän enää kyennyt vastustamaan tautia.

Kesken töitäni ja suruani tuntui rautakäsi äkkiä pusertavan sydäntäni. Tulin ajatelleeksi, että kuolema voisi viedä rakastettunikin niinkuin se oli vienyt äitini, ja tämä ajatus sai kuokan heltiämään kädestäni, enkä minä saanut rauhaa, ennenkuin tiesin kuinka asia oli. Sitä ennen en ollut tuntenut erityistä tarvetta nähdä Liisaa, mutta nyt en olisi voinut odottaa päivääkään. Minun mielestäni ei Herramme voinut olla niin julma minua kohtaan, että olisi riistänyt tytön minulta, mutta ajatellessani ympäristöäni ja nähdessäni, kuinka kuolema joka talossa oli erottanut vanhempia ja lapsia, miehiä ja vaimoja ja nuoria rakastavia toinen toisistaan, ymmärsin olleeni julkea vaatiessani itselleni erityistä Jumalan armoa.

Vielä samana päivänä lähdin Isoonkylään, joka nimestään huolimatta oli varsin vähäinen, ja pieni metsäpolku vei sinne.

En luonnollisesti voinut tietää, mikä oli lautamies Peltosen talo ja menin lähimpään mökkiin tiedustelemaan. Nurkassa istui vanha eukko huojuttaen ruumistaan ja valitellen kyyneleittä hiljaa ja lohduttomasti kuten ihmiset siihen aikaan tekivät. Huomatessaan minut tuijotti hän minuun kuin aaveeseen ja minä näin, kuinka vaikea hänen oli koota ajatuksiaan niin paljon, että voi vastata kysymyksiini.

Peltosen talo oli toinen täälläpäin. Se oli ainoa, jossa rutto ei ollut vieraillut. He olivat varmasti liitossa paholaisen kanssa ja elivät niinkuin ei mitään olisi tapahtunut ja neuvoivat ihmisiä syömään sieniä lehmien lailla. Siinä talossa eivät asiat olleet oikealla laidallaan. Pojat olivat toki Ruotsissa sotaväessä, mutta tyttö oli kotona ja hänestä varsinkin voi huomata, että he olivat tekemisissä pahojen voimien kanssa — niin lumoavan näköinen hän oli.

Ja eukko puristeli surullisena päätään ja rupesi vaikeroimaan kuolleita omaisiaan. Mutta minä olin väsynyt ja heikko kuin lapsi. Äkillisestä vapautuksen tunteesta olivat hermoni kuin lamassa, ja nyt vasta selveni minulle, mitä se olisi merkinnyt, jos hän todella olisi ollut poissa. Hänen vuoksensahan ainoastaan olin tehnyt työtä ja ahertanut. Mutta samalla tunsin, ettei minulla vielä ollut rohkeutta kohdata hänen ylpeätä isäänsä, vaan että minun vielä kauvan täytyi tehdä työtä uskaltaakseni tarjota kodin hänen tyttärelleen.

Hiljaa hiivin tuvasta ja lähdin kotia kohti. Kävellessäni palasivat voimani ja loppumatkan minä juoksin päästäkseni kyllin pian käsiksi keskeytyneeseen työhön.

Koko talven valmistelin huonekaluja, niin siroja ja kauniita, ettei sellaisia oltu meidän seuduillamme nähty, ja korjailin maanviljelyskaluja. Isä katseli puuhiani aina yhtä hiljaisena ja alakuloisena. — Mitä hyödytti ponnistelu, kun Herramme oli hyljännyt meidät eikä antanut peltojen kasvaa? — Mutta minä tunsin niin ihmeellisen varmasti raskaitten vuosien loppuneen, tein työtä Liisan vuoksi ja viheltelin työn ohessa niinkuin vielä nytkin teen.

Sitte saapui kevät. En koskaan ennen ollut sitä niin kauniiksi huomannut. Elämä pursusi esiin kaikkialla luonnossa, ja kaikilla elävillä olennoilla tuntui olevan sama kaipuu kuin minullakin. Kaikki rakensivat pesää rakkailleen, kaikki kokoilivat varoja ja keinoa, uusi elämänhalu täytti koko luomakunnan, ja linnut viheltelivät ja lauloivat niinkuin minäkin. Minä ymmärsin luontoa paremmin kuin koskaan ennen aina kaislikossa leikitsevistä ja hyppivistä mykistä kaloista pilvien tasalla leijaileviin, ylpeästi kaarteleviin kotkiin saakka. Ja ruis, minun rukiini vihersi vehmaana ja lupaavana, ja multa tuoksui ohrapellolla, jota valmistelin kylvöä varten. Talven kuluessa olin ampunut susia ja ilveksiä, jopa yhden karhunkin ja myynyt nahat kaupungissa. Rahoillani olin kruunun vilja-aitasta ostanut tynnyrin ohria ja kaksi tynnyriä kauroja. Ja kurkiparvien iloisena palatessa vieraalta maalta ja lentäessä talon katon yli, kylvin siemenen pehmeään multaan; seuraavana yönä kasteli maan lämmin siunattu kevätsade, ja melkein joka ainoa jyvä iti.

Hyvä Jumala, kuinka vilja sinä vuonna kasvoi. Olin kylvänyt siemenen harvaan, sillä maa oli lihavaa ja siementä oli vähän, mutta joka jyvä sysäsi kimpun olkea. Päivänpaiste ja sade vaihteli tarpeen mukaan, ja vihdoin huomasin minä isänikin voimain alkavan elpyä ja virkistyä. Kun hän luuli olevansa huomaamatta, hiipi hän pellolle ja seisoi siellä pitkät ajat katsellen kylvöä kyyneleet silmissä. Minä ymmärsin hänen pelkäävän, että viljalle tapahtuisi jotakin, ja toivovan ja odottavan tähkien tuleentumisaikaa. Vähitellen rupesi hän auttamaan minua kesanto töissä ja heinänkorjuussa. Minä kokosin sinä vuonna paljon heiniä, sillä lehmällä oli vasikka, jonka aijoin kasvattaa, ja sitäpaitsi sai Liisa ainakin yhden lehmän myötäjäisiksi kotoaan.

Elonajan saapuessa huojui pellolla raskaita, kultaisia tähkäpäitä, ja kun ruis oli harvaan kylvettyä, ei se ollut laossakaan, vaan seisoi suorana ja lainehti tuulessa. Vielä viime päivinä pelkäsin hallaa niin etten voinut nukkua öisin, ja minä kuulin isänkin vääntelehtivän vuoteellaan. Välistä nousi hän keskellä yötä käydäkseen pellolla katsomassa, oliko kaikki ennallaan.

Mutta ei mitään tapahtunut, ja kun hetki oli käsissä, nousimme me päivän koittaessa, kävimme silmät säteilevinä pellolle, ryhdyimme leikkaamaan viljaa hiljaisina ja hartaina ja sidoimme ja pystytimme kauniita kuhilaita. Joka korsi oli meille kallisarvoinen, ja lyhteet olivat niin hienosti sidotuita kuin olisivat ne aiotut tupaa koristamaan. Kun aurinko paistoi niille, näyttivät ne puhtaalta kullalta.

Seuraava päivä oli sunnuntai ja vielä samana iltana kerroin minä isälle aikovani mennä naimisiin lautamies Peltosen Liisan kanssa. Hänen vanhat kasvonsa hymyilivät, sillä nyt alkoi hän ymmärtää, mikä oli ollut minun työhaluni ja voimaini lähde. Ja hän lupasi ruveta puhemiehekseni.

Sinä yönä en paljon nukkunut, ja jo auringon noustessa aloin siistiä ja puhdistella rattaita, joita ei oltu käytetty pitkiin aikoihin. Olin ne keväällä uudelleen maalannut, niin että ne välkkyivät ja kiilsivät jo loitolle. Hevonen oli saanut levätä viime päivinä, ja sitäkin puhdistelin ja harjasin, kunnes se kiilsi kilpaa rattaitten kanssa. Isän tullessa ulos oli kaikki jo valmiina matkaa varten.

Silloin hymyili ukko uudelleen ja veitikka välähti hänen silmissään.

Päästäkseen hevosella Isoonkylään täytyi tehdä pitkä kierros, joka pitensi välimatkan kaksinkertaiseksi, mutta mitäpä se teki. Aurinko paistoi, ja ajaessamme järvien ohi, kantoi vesi luoksemme kirkonkellojen kaikua, ja ilma oli niin kuulakasta ja kirkasta kuin se vain syksyisin voi olla. Monet talot tien varsilla olivat vielä autioina, mutta ne ihmiset, joita kohtasimme, hymyilivät meille ikäänkuin olisivat aavistaneet asiamme, ja toivo leikki heidän katseissaan. Kaikki tuntuivat odottavan uutta aikaa, joka koittaisi uusin kylvöin ja uusin sadoin. Eikä kukaan voinut silloin vielä aavistaa, että tulevaisuus toi mukanaan vielä raskaampia koettelemuksia kuin äsken eletyt olivat olleet.

Pian vierähtivät rattaamme Isoonkylään, ja kaikkialla, minne ihmisiä oli jäänyt, pilkisteli iloisia, kalpeita kasvoja avonaisista ovista. Lehmät ammuivat, kukot lauloivat ja kirkonkellojen soitto kuului tänne asti.

Peltosen talon rapulla seisoi nuori tyttö varjostaen kädellään silmiään ja katsellen meihin aivankuin olisi hän odottanut meitä, ja minä tunsin hänet heti Liisaksi; mutta kirkas valo esti hänen tuntemasta minua, ennenkuin olimme aivan rappujen ääressä. Silloin lennähti hän hehkuvan punaiseksi ja juoksi sisään.

Huoneesta tuli nyt ulos voimakas, komearyhtinen mies, jollaista ei siihen aikaan usein tavannut. Nähdessäni hänet, lannistui rohkeuteni suuresti, mutta sitten ajattelin, että Liisa ja minä pidimme niin paljon toisistamme, ettei mikään voisi meitä erottaa, vaikka ukko siinä paikassa tekisi hänet perinnöttömäksi.

Astuttuamme sisään suureen tupaan, istuivat ukot kauvan hiljaisina ja totisina ja alkoivat vihdoin puhua lupaavista vuodentuloista. Minä en voinut muuta kuin istua vaieten ja katsella Liisaa, joka autteli äitiään askareissa. Mitä enemmän häntä katselin, sitä mahdottomammalta minusta tuntui voittaa tuo ylpeä tyttö omakseni. Ukkojen keskustelu kuului korviini epäselvänä sorinana, ja melkein unohdin matkamme tarkoituksen; katselin Liisaa vain kuin kaunista taulua kirkossa, kunnes hän salaa nyökäytti minulle päätään ja meidän katseemme yhtyivät. Silloin tunsin jälleen metsänneitoni lumoavat silmät ja minut valtasi samanlainen riemu kuin silloin, jolloin aurinko ensi kerran murtausi esiin monikuukautisen sumun läpi.

Hän iski minulle merkitsevästi silmää ottaessaan vesiämpärin ja lähtiessään kaivolle. Silloin muistin, että minun oli käytävä katsomassa hevosta ja pujahdin myöskin ulos. Kaivolla kohtasimme toisemme, ja hevosen juodessa voimme hetkisen rauhassa puhella.

— Poika, poika, — sanoi hän hiljaa ja nuhdellen, — missä olet niin kauvan viipynyt? Jos en olisi luottanut sinuun, en tiedä, mitä olisin tehnyt.

Silloin kerroin hänelle kaikesta, mitä olin saanut aikaan siitä saakka kun ensimäisen ja ainoan kerran tapasimme toisemme, kuinka olin koko vuoden tehnyt työtä vain hänen edestään ja kuinka Jumala oli minua siunannut. Ja hän hiipi minun luokseni hevosen taakse ja suuteli minua, ja hänen suutelonsa vilvotti ja virkisti kuin raikas vesi.

Astuessamme sisään seisoivat molemmat ukot käsi kädessä ja hymyilivät kumpainenkin yhtä ystävällisesti.

— Tule nyt, poikaseni, lyömään kättä tulevan appesi kanssa, sanoi isä iloisesti. — Minä sain ensin hyvästi otella sinun puolestasi, ja vasta kerrottuani, kuinka olet ponnistellut ja tehnyt työtä koko vuoden ja saatuani emännänkin puolelleni, aloin päästä voitolle.

— Niin, niin poikaseni, — puolusteli itseään vanha, ylpeä talonpoika, — minun sukuni on aina ollut jäykkäniskaista, enkä minä tahtonut vävykseni minkäänlaista nahjusta, joka pienimmänkin vastoinkäymisen sattuessa kallistaa päätään. Sellainen se olla pitää, joka uskaltaa puristaa moskovalaista kauluksesta, jos sikseen tulee, tai vääntää peltoa metsästä ja kiristää nälkävyötä tarvittaissa. Minä pidän sinusta, poika, ja vihollisen hyökätessä maahan lahjoitan sinulle vanhan pamppuni. Se on aikoinaan halkaissut toisenkin pääkallon.

Ja sitten puristin molempien vanhusten kättä, ja asia oli selvä.

Niin, tyttö, oletkohan koskaan elänyt sellaisia vuosia, jolloin aurinko ei keväisinkään näyttäydy viikkokausiin, jolloin lumi hitaasti sulaa ja raskaat, painostavat pilvet vähän väliä lähettävät uuden lumen vaivoin valmistetulle maalle? Ja sitten koittaa päivä, jolloin pilvet hajoavat ja aurinko paistaa ja lämmittää sellaisella voimalla, jollaista sillä ei enää muistanut olevankaan. Hetkessä sulaa äsken tullut lumi vieden vanhan muassaan. Leivonen, jota sinä keväänä ei ole vielä kuultu, alkaa riemuita ilman sinessä ja rastaat yhtyvät lauluun. Jos sellaista olet nähnyt ja kokenut, voit ymmärtää, millainen ihmissielu on sellaisena päivänä, kuinka ilo ja riemu tunkee syvälle sydänjuuriin saakka niin että melkein tekee kipeätä — silloin myöskin käsittänet, millainen minä olin niihin aikoihin — ja minä luulen melkein koko maan tunteneen samaa. Ja seuraavana vuonna peltojeni ollessa täydessä kasvuvoimassa ja kynnössä ja kylvössä kuten entisinä hyvinä aikoina, soivat kirkonkellot Liisalle ja minulle, ja minä toin hänet kotiini, joka seisoi aivan tämän majan paikalla.

IV.

Syksy.

Kuinka kaikki oli ihmeellistä! — Hän ei saanut unta ennenkuin aamu-yöstä. Hänelle oli selvinnyt, että sen naisen, josta Sakari puhui, täytyi olla kokonaan toisenlaisen kuin Maijan ja Ullan, sillä heistä ei Sakari olisi voinut sillä tavalla pitää. Tuota suloista nuorta naista täytyi Ellankin kunnioittaa kuin korkeampaa olentoa ja hänen tähtensä tahtoi hän ahertaa ja tehdä työtä saadaksensa hänen kotinsa kauniiksi ja päivänpaisteiseksi, kun hän vihdoin palaa sinne pitkän maanpakonsa jälkeen. Sillä tavalla voisi hän tuoda ilmi kiitollisuutensa Sakariakin kohtaan. Mutta kaiken alla oli jonkinlainen ihmeellinen uhrauksen tunne, jota ei hän käsittänyt, mutta joka antoi hänen päätöksellensä omituisen pyhyyden ja tärkeyden leiman. Ja se rauhoitti häntä niin, että hän saattoi nukkua.

Ja päivät kulkivat tasaista kulkuaan ainakin ulkonaisesti. Mutta koskaan ei pienessä havumajassa päästy todelliseen arki-elämään ja arkitunnelmaan — aina oli ikäänkuin juhla- ja pyhäpäivä. Ei missään ollut Ellan laulu kaikunut niin kirkkaana ja täyteläisenä metsässä ja järvellä eikä hänen naurunsa niin raikkaan iloisena kuin pienessä metsänrajassa. Metsästyksellä, kalastuksella, taloustoimilla — kaikella oli täällä oma salaperäinen viehätyksensä. Juhlatunnelman toi kai se, että tyttö aina ajatteli, kuinka hän parhaiten voisi tehdä isäntänsä mielen mukaisesti. Voittaakseen hänen tyynen, hyväksyvän hymyilynsä saattoi hän panna viimeiset voimansa alttiiksi. Hän ei koskaan torunut eikä kinaillut kuten Miina ja Tilda, mutta tyttö saattoi aina sittenkin huomata, oliko mies häneen tyytyväinen vai tyytymätön.

Aivan oikein, tyttöseni, tarvitsi hänen vain sanoa ja tytön kekseliäisyys ja näppäryys saivat ihmeitä aikaan; ja sitten lisäsi hän tavallisesti, — aivan tuolla tavalla olisi varmaan Liisakin menetellyt.

Molemmat ajattelivat alituisesti Liisaa tähän aikaan. Aina he neuvottelivat, mistä hän eniten pitäisi ja lopuksi tottuivat he niin siihen, että hän oli jo aivankuin tulossa. Kaiken valmistivat he ikäänkuin kehykseksi nuorelle, kultakutriselle tytölle, jolla oli lumoavat, siniset silmät.

Mutta näin työskennellessään toisten hyväksi, ei Ella koskaan päässyt oikein vapaaksi siitä tunteesta, että kaikki tämä oli sittenkin hänen omaansa. Eikä hän koskaan ollut sellaisella huolella ja rakkaudella hoitanut ja vaalinut kotieläimiä ja kasveja kuin täällä Sakarin luona. Yksinpä nauriita ja herneitä kohtaan tunsi hän melkein äidillistä hellyyttä ja joka aamu kävi hän katsomassa, minkä verran ne olivat yöllä kehittyneet. Hevonen ja koira olivat hänen parhaita ystäviään ja koettivat sitä kaikin tavoin osottaa. Kaikessa oli ihmeellinen kodin tuoksu ja tunnelma, jota hän ei milloinkaan ennen ollut kokenut.

Hänellä oli synnynnäinen kauneusaisti, jonka harvoin tapaa kansanlapsessa ja joka nähtävästi oli jäännös hänen hienosta syntyperästään. Tämä vaisto sai hänet ahkerasti työskentelemään tuvan ympäristöjen kaunistamiseksi. Hän täytti kuopat mullalla niin että maa tuli tasaiseksi ja istutti puita — koivuja, pihlajia ja tuomia, ja mies katseli hymyillen hänen puuhiaan ja auttoi häntä silloin tällöin raskaammissa töissä. Välistä puristi hän päätään, mutta hymyili kuitenkin ja se yllytti tyttöä vieläkin enemmän. Hän tiesi, että siitä tulisi kaunista, kunhan hän vain saisi kaiken valmiiksi. Koko talo luotaisiin aivankuin uudelleen häviön keskeltä, ja hän saattoi nähdä sen elävästi edessään sulkiessaan silmänsä. Tämän kuvan mukaiseksi koetti hän saada sen todellisuudessa, mutta se oli sangen vaikeata, sillä häneltä puuttui tarpeellisia välikappaleita ja aineksia. Asuintuvankin, joka kerros kerrokselta alkoi nousta tuloksena Sakarin työstä, saattoi hän nähdä valmiina mielikuvituksessaan ja välistä täytyi hänen ehdottaa muutamia muutoksia rakennuksen suhteen saadakseen sen mielikuvansa mukaiseksi. Mies katseli ihmeissään tyttöä tämän pyytäessä häntä tekemään akkunat vähän suuremmiksi kuin mitä hän alkuaan oli aikonut tahi asettamaan katon harjahirren hieman korkeammalle, että katto tulisi jyrkemmäksi.

— Vai ymmärrät sinä tuoleistakin, — ihmetteli hän, — minä olen kyllä kaupungeissa sellaisia nähnyt, ja kenties on Liisa siihen tottunut.

Ja hän seurasi tytön neuvoa.

Suurinta päänvaivaa tuotti hänelle puolikuun muotoinen, loistava kukkapenger, jonka hän välttämättä tahtoi saada talonsa eteen. Hän näki suunnattomasti vaivaa saadakseen hieman sen suuntaistakin toimeen. Hän kokosi hienoa metsämultaa ja istutti siihen kaikenkaltaisia kukkasia, orvokeita, esikkoja, maariankämmeköitä, illakkoja ja sinivuokkoja ja suuria sinikelloja, jotka soittaisivat hiljaista hartautta. Ensi kesänä versoisivat ne kaikki ja kukkisivat, ensin sinivuokot ja sitten muut vuoronsa perään niin että kukkapenger aina olisi värejä ja tuoksuja tulvillaan.

Välistä tarttui hänen kauneusaistinsa mieheenkin, joka silloin oli niin neuvokas ja kekseliäs, että tyttö aivankuin taika-iskulla pääsi pahimmasta pulasta.

Se oli uutteran työn, mutta myöskin työn ilon aikaa. Hänestä tuntui kuin ei hän olisi elänytkään ennen harhaillessaan villikissan tavoin ympäri metsiä. Silloin oli hänen toimintansa ollut vaistomaista aivankuin pienen petoeläimen, mutta nyt teki hän työtä sekä järjellään että sydämellään, ja juuri tästä lähtevä tyydytys se arvatenkin oli, joka sai hänen laulunsa soimaan ja hänen naurunsa riemukkaasti helähtelemään.

Ja sittenkin oli kaiken ilon seassa hetkiä, jolloin epätoivo ja suru ahdistivat hänen sieluaan hänen itsekään ymmärtämättä, mistä syystä. Hiljaisina iltoina järven punertaessa auringon laskussa ja rastaan uneksivasti laulaessa hiipivät nuo synkät hetket hänen luokseen väijyen ja salaa. Hän tunsi silloin omituista tyytymättömyyttä, ja sielussa oli ihmeellinen kalvava alakuloisuus, joka saattoi viedä häneltä yön unenkin. Ja välistä voi tuo tunne vallata hänet yksinäisillä metsästysretkillä hänen katsellessaan tummalla metsälammella uivaa tavisorsaa, jonka poikaparvi sukelteli ja pulikoi vedessä emon ympärillä. Ja välistä tunsi hän sen suopursun raikkaasti ja voimakkaasti tuoksuessa kostealla mättäällä. Silloin täytyi hänen kiirehtiä kotiin, vaikka ei ollut laukaustakaan ampunut, ja vasta kuultuaan Sakarin tyynen äänen, sai hän rauhan. Heidän iltaisin istuessaan tulen ääressä, voi hän lapsellisesti toivoa, että mies hiljaa hyväilisi hänen hiuksiaan, tai että hän saisi nojautua hänen olkapäätään vasten, mutta selittämätön ujouden tunne esti tyttöä aina lähestymästä häntä. Ja joskus toivoi hän, että mies kerran suuttuisi häneen oikein kiivaasti, tekisi hänelle pahaa, löisi häntä tai repisi häntä tukasta vahvoilla käsillään. Se olisi varmaankin helpottanut hänen rintansa polttavaa tuskaa. Etenkin hänen puhuessaan vaimostaan tuli tyttöön tuo kalvava tunne. Ja mitä pitemmälle aika kului sitä useammin hän sen teki. Hän aivankuin etsi syitä ja aiheita ylistääkseen poissaolevaa Ellalle. Aina muisti hän uusia piirteitä vaimonsa luonteessa ja ulkonäöstä, kunnes hänestä vihdoin Ellan mielikuvituksessa muodostui jonkinlainen katolilaisten pyhä neitsyt. Ja nuori tyttö alkoi kaukaa jumaloida vierasta naista, joka ei ollut lihaa eikä verta, vaan aivankuin kuutamovälkettä ja aaltojen kimaltelua. Sakari muisti vaimostaan vain hänen valoisat, hymyilevät puolensa ja hänen kuvaillessaan niitä Ellalle, tuli hän vielä enemmän niitä kaunistaneeksi. Ja niin tuli hänen vaimostaan henkiolento, joka ei luonut pienintäkään varjoa ympärilleen, taivaan enkeli, joka oli astunut alas heidän luokseen sulostuttaakseen ihmisraukkojen viheliäistä elämää. Heidän yhteinen työnsä oli jonkinlaista korkeamman olennon palvelemista ja vei heidät aina lähemmäksi toisiaan. He kävivät melkein uskonnollisesti hartaiksi puhellessaan hänestä ja pohtiessaan, kuinka heidän työnsä häntä miellyttänee.

Valoisat, hiljaiset kesäyöt olivat hänen vaikeimpia hetkiään. Vaikka hän oli ahkerasti työskennellyt koko päivän, voi hän harvoin saada unta — varsinkin jos kuuli rastaan laulavan. Silloin kävi hänen rintansa kalvava tuska aina polttavammaksi. Se jäyti ja kulutti häntä, uhkasi tukahuttaa hänet ja nosti kyyneleet hänen silmiinsä. Vasta hetkisen itkettyään voi hän saada rauhan.

Mutta uutisasukaskin tuntui päivä päivältä käyvän hiljaisemmaksi ja totisemmaksi, ja silloin tällöin oli tyttö huomaavinaan hänen pitkään ja tuskaisesti katselevan häntä niin että tyttöä joskus pelotti. Ja välistä kuuli hän hänen öisin heittelevän vuoteellaan niinkuin ei koskaan ennen, ja luullessaan hänen jo nukkuneen, voi hän kuulla vuoteelta raskaita huokauksia ja kuiskaavaa puhetta aivankuin kuume olisi häntä vaivannut.

Vihdoin ohran alkaessa tuleentua, oli uusi tupa vesikatossa. Katto oli aivan niin korkea kuin hän oli kuvitellutkin, ja koko rakennus sopeutui niin hyvin ympäristöönsä, että se ikäänkuin suli kokonaisuudeksi sen kanssa. Vähitellen oli Ella kokoillut lastut kukkamaittensa alustoiksi niin että ainoastaan valkeat, vastaveistetyt hirret loistivat vihreätä taustaa vasten. Ja hän tiesi kyllä, miltä kaikki näyttäisi, kunhan vain pihlajat ja muut hänen istuttamansa puut ehtisivät kasvaa. Sakari oli hirsien kuivuttua luvannut maalatakin tuvan, ja silloin oli hänen unelmoimansa kuva täydellinen. Tällaisessa pienessä tuvassa voisi elämä tuntua hiljaiselta ja tyyneeltä kuin pienen metsäjärven, jonka salaperäistä syvyyttä ei koskaan myllerretä, vaikka päivän tuulet liikuttelevatkin sen pintaa, joka milloin välkkyy auringon paisteessa, milloin tummuu myrskyssä ja sateessa. Ehkä kohtalo sallisikin hänen jäädä tänne palvelemaan sisarena vierasta, vaaleata naista, joka liikkuisi täällä hiljaa kuin päivänsade ja vallitsisi kaikkea ja niinkuin aurinkokin elähyttäisi kaiken. Se oli kaunis unelma, mutta minkätähden toi se tuskaa hänen sydämeensä. Täytyikö ihmisen sitten aina korkeimman kauneuden ja onnen ohessa tuntea kaihoa ja ikävää niinkuin ensimäisinä kauneina kevätpäivinä.

Mutta kesken hänen surumielisiä mietteitään, valtasi hänet jälleen käytännöllinen työhalu ja hänen täytyi ruveta ajattelemaan uuden tuvan sisustusta. Sakarin muuratessa suurta avonaista takkaa, seisoi hän ovella miettien, kuinka hän kalustaisi tuvan, ja he puhelivat tuumistaan, keskenään. Miehellä oli kokemus, tottumus ja perinnäiset tavat apunaan ja hän tiesi, millaisen maalaiskodin tulisi olla, mutta tyttö sai kaikkeen väriä ja eloa ja keksi suunnitelmia, jotka ensin ihmetyttivät miestä, mutta jotka hän usein ymmärsi ja pani toimeen. Tulisijan valmistuttua, muuttivat he uuteen asuntoonsa, ja hevonen sai havumajassa, suojan syyssateilla. Mätäkuu oli nimittäin sateinen ja ukkonenkin jyrisi usein.

Sateen loiskiessa ulkona oli niin ihmeellisen turvallista istua sisällä ja työskennellä ja laatia uusia suunnitelmia. Sakari valmisteli huonekaluja ja Ella hoiti taloutta, tarkasteli hänen työtään, nauroi ja puheli. Usko istui kuunnellen heidän välissään ja hevonen hirnahteli ulkona ja välistä voi aurinkokin hetkiseksi pilkistää tuvan avoimesta, ovesta. Silloin tuntui kuin vain he kaksi olisivat olleet avarassa maailmassa, joka oli yksinään heitä varten olemassa. Vain heidän tähtensä istui pihlajissa metsänreunassa lihavia metsoja ja vain heidän tähtensä hyppi jäniksiä kauramaan vierustoilla. Heidän tähtensä nousivat sienet maasta, nuo ihmeelliset kasvit, joita hän ei koskaan ennen ollut osannut pitää arvossa, ennenkuin Sakari oli kertonut, kuinka hän oli elänyt niitten avulla nälkävuosien aikana. Ne olivat keltaisia, punaisia, valkeita ja ruskeita, mutta Sakari sanoi kauneimpien olevan myrkyllisiä ja kerran oli hän lisännyt, että maailmassa on useimmiten asian laita niin.

Hän oppi tuntemaan ja puhdistamaan niitä, jotka olivat syötäviä. He kuivasivat niitä talveksi Liisaa varten. Välistä oli heidän elämänsä hänen mielestään paratiisin elämän kaltaista, josta Miina oli kertonut, mutta hänen rintansa kalvava tuska oli varmaankin hyvän ja pahantiedon puun hedelmäin vaikutusta, joka kenties kerran vielä karkottaisi heidät täältä. Mitäpä muutakaan se olisi?

Kesken rakennuspuuhia tuli kylvöaika. He kylvivät lähimmän peltotilkun rukiille, jonka Sakari oli tuonut mukanaan. Muutamien päivien kuluttua versoi hieno, vaalean vihreä oras mustasta mullasta. Vähän ajan kuluttua tuleentui ohra leikattavaksi, ja Ella lauleli iloisesti sitoessaan eloa lyhteisiin samalla huolella kuin olisivat ne olleet kallisarvoisia kukkakimppuja, joilla koristetaan tupaa — aivan samaten kuin Sakari nälkävuosien jälkeen. Kaiken yllä lepäsi muuten samanlainen tunnelma kuin silloinkin: kuten silloinkin teki hän taas työtä Liisan vuoksi, ja hän, Ella, sai vain olla auttamassa häntä. Se oli hänen kohtalonsa.

Kun tuvan sisustus oli valmis, alkoi Sakari puhua, että hänen nyt tulisi lähteä Liisaa noutamaan, mutta ensin oli kaura leikattava. Kuullessaan hänen suunnittelevan matkaansa, tunsi tyttö kaiken veren virtaavan sydämeensä ja kävi kuolonkalpeaksi. Eiväthän he vielä olleet valmiita ottamaan vastaan Liisaa, hänellä kun oli sitä ennen vielä niin paljon tehtävää. Ja Sakarihan oli aikonut rakentaa hevoselle ja lehmällekin suojan ja — ja — Ja mies työskenteli kuten ennenkin ja he istuivat yhdessä loimottavan takkavalkean ääressä pimenevinä iltoina. Hän ei enää niin usein puhunut Liisasta ja pitkät ajat istuivat he vaieten, mutta heidän ympärillään puolipimeässä tuvassa tuntui leijailevan jotakin salaperäistä, suurta ja ihmeellistä, johon he eivät uskaltaneet katsoa, mutta jonka he molemmat tiesivät siellä olevan. Silloin alkoi hän usein kuumeentapaisella kiireellä ja liioitellen kertoa seikkailuvuosistaan ja käyttää sanantapoja, jotka eivät olleet hänelle ominaisia. Sateen rapistessa ja lyödessä akkunaruutuja vastaan olivat he jälleen kuin kahden maailmassa ja tulevaisuus tuntui häipyvän nykyhetkeen.

Oli hiljainen ilta syyskuun alussa. Ilma oli vielä kesäinen ja lämmin, mutta kuu katseli suurena ja pyöreänä tyynessä järvessä värähtelevää kuvaansa. Vihreitä peltoja ympäröivä metsä oli melkein aavemaisen äänetön. Hiljaa lentelevien yölepakoitten mustat varjot kuvastuivat kalpeata yötaivasta vasten, jolla levottomasti vilkutti muutamia tähtiä.

Molemmat ihmiset istuivat vaieten rapulla katsellen yöhön. He eivät sanallakaan, huokauksellakaan uskaltaneet särkeä hiljaisuutta, mutta Ellan silmät näyttivät suurilta ja mustilta niitten seuratessa kuun hopeajuovia lahdella. Mies huomasi ensi kerran, etteivät nuo kasvot enää olleet lapsen ja hänen katseestaan kuvastui pelkoa. Silloin hän alkoi kuunnella hiljaisuutta, ja sekin häntä pelotti.

— Huomenna minä matkustan, — sanoi hän äkkiä hiljaa ja väkinäisesti. Samalla näki hän tytön kasvojen kalpenevan kuutamossa, mutta hän istui äänettömänä eikä hänen ruumiinsa värähtänytkään.

— Sinun täytyy hoitaa kotia kunnes palaan, — jatkoi hän sanojen putoillessa yhtä hiljaisina kuin äsken.

Tyttö nyökäytti päätään, mutta nyt olivat hänen silmänsä kosteat ja huulet värähtelivät.

— Ensi rekikelillä olemme täällä, — jatkoi mies ponnistaen viimeiset voimansa ja hänen äänensä tuntui oudolta hänen omissa korvissaan.

— Herra Jumala, auta minua, — voihki tyttö kuin kuolemantuskassa.

Silloin nousi mies raskaasti lähteäkseen sisään, mutta tyttö syöksähti parahtaen kynnykselle hänen jalkoihinsa.

— Ei, ei, älä lähde luotani!… Älä matkusta, älä mene — vaikeroi hän. — Polje minua ja lyö minua ennemmin! Jumalan tähden, älä lähde! Lyö minua — — — Ja hän tarttui hänen horjahteleviin polviinsa ja katsoi häneen avoimin, kerjäävin silmin. Silloin istuutui hän uudelleen, kätki kasvot käsiinsä ja hänen voimakas ruumiinsa vapisi. Ja yht’äkkiä kietoi hän pelottavalla voimalla käsivartensa tytön ympäri niin että hänen oli vaikea hengittää, tempasi hänet syliinsä kevyesti kuin lapsen ja kantoi hänet sisään. Tytön korvissa humisi kuin kaukainen, mahtava kellojen soitto ja hän oli näkevittään punaisia tulenlieskoja edessään eikä hän huomannut purevansa miestä huuleen, niin että kuuma veri valui raskaina, punaisina pisaroina tämän rinnalle.

Ja ovi sulkeutui kumeasti jysähtäen heidän jälkeensä ja kaiku vastasi pimeästä metsästä, joka seisoi hiljaisena ja uhkaavana tuvan ympärillä, ja kaukaa kuului huuhkaimen onnettomuutta ennustava huuto. Ainoastaan yölepakot liitelivät äänettöminä ja mustina kuutamossa.

X.

Talvi.

Seuraavana aamuna löi hän tyttöä syyttäen häntä ankarin, vihamielisin sanoin, mutta ei valitusääntäkään noussut tämän huulille. Hän seisoi vain kalpeana ja väristen ja aivankuin tiedottomana. Eikä kyyneltäkään näkynyt hänen silmissään, kun hän syyskuun auringon kelmeässä valossa seisoi rapulla katsellen miehen varustautuvan matkalle ja valjastavan hevosta. Koira istui alakuloisen näköisenä hänen vieressään katsellen ihmeissään vuoroin kumpaistakin ihmislasta. Se ei voinut käsittää isäntänsä menettelyä. Välistä nuoleskeli se tytön kättä ja hiipi sitten häntäänsä heiluttaen isäntänsä luo saadakseen aikaan sovintoa, mutta tällä kertaa sai se siltä taholta osakseen potkuja ja kärsimättömiä sanoja, jotka ajoivat sen rappujen alle piiloon.

Kaste kimalteli vielä ruohikossa uutisasukkaan lähtiessä matkalleen ilman ainoatakaan jäähyväissanaa. Usko juoksi ulvoen rattaitten jälessä, mutta saatuaan hyvästi tähdätyn ruoskaniskun, pakeni se takaisin Ellan turviin.

Vasta rattaitten auttamattomasti kadottua metsään, heittäytyi tyttö maahan, vaikeroiden ja valittaen niinkuin olisi hänen sydämensä ollut pakahtumaisillaan. Hänestä tuntui, että hänen täytyi kuolla eikä häntä varten ollut mitään pelastusta olemassa. Tämä kaikki valtasi hänet sellaisella voimalla kuin unessa, jolloin tunteet ovat voimakkaammat kuin todellisuudessa. Kaikki oli murskaantunut ja hän oli mielestään hautaantunut sirpaleitten alle, eikä muuta ollut jälellä kuin pitkä toivoton kuolinkamppailu. Nyt ei hänen enää tarvinnut pidättää valitushuutojaan, kun hän oli poissa.

— Jumalani, Jumalani, miksi ei hän antanut minun lähteä takaisin metsään, minne minä tahdoin ja minne olisin soveltunut, — vaikeroi hän ääneensä. Siellä olisin löytänyt rauhan, mutta nyt en sitä koskaan, koskaan enää saavuta. Sydämeni on kuollut ja myrkytetty ja minä olen niin väsynyt. Enkä voi muuta kuin jäädä tänne kuten siipeen ammuttu lintu pesäänsä.

Silloin kosketti joku häntä hiljaa ja hänen katsahtaessaan ylös, seisoi mies hänen vieressään kostein silmin.

— Älä itke, pienokaiseni, — sanoi hän ja ääni oli lempeä ja melkein yhtä tyyni kuin entisinä hyvinä päivinä, — sinä et tehnyt syntiä. Minun olisi pitänyt ymmärtää paremmin ja minä olen syypää; syypää on myöskin voimakas luonto-äiti, joka täyttää tarkoituksensa huolimatta meidän ihmislasten päätöksistä. Älä itke, tyttö, kaikki kääntyy vielä hyväksi.

Mutta kuinka voi hän muuta kuin itkeä? Hänen kyyneleensä vuotivat kuitenkin rauhallisemmin ja hiljaisemmin miehen jälleen hiipiessä pois muistamatta tällä kertaa karkottaa koiraa, joka surkeasti vinkuen juoksi hänen jälessään. Ei enää tuntunut niin pimeältä kuin äsken, vaan tuntui siltä kuin yksinäinen, kalpea tähti olisi syttynyt syysyön repaleisten pilvien lomaan. Se ennusti talven kylmää, valkeata rauhaa nukkuvine kinoksineen, jotka hohtavat tähtien valossa, ja kenties, kenties tulevia keväitä, jolloin pienen, kalpean tähden asemasta suuri lämmin aurinko säteilee.

Mutta nyt sammui ja jäähtyi aurinko päivä päivältä. Hän eli kuin loppumattomassa yössä, jonka vähäksi ajaksi keskeytti lyhyt, kalpea, valoisampi hetki; silloin täytyi hänen nousta vuoteeltaan ja toimitella vastenmielisiä askareita. Ja koko yö oli täynnä selittämättömien arvoitusten ratkomista ja toivotonta kaipausta. Suurena onnettomuuden iltana oli moni asia hänelle selvennyt, mutta paljon oli jäänyt hämäräksikin.

Päivät vierivät hitaasti ja raskaasti. Lehdet kellastuivat hänen istuttamissaan puissa, ja vinkuvat syysmyrskyt irrottivat ne oksista. Laululinnut olivat paenneet, mutta koivunlatvat olivat vielä täynnä mustia, upeita teeriä ja tiaiset piipittivät kuusen oksilla. Jänikset hiipivät valkeina ja arkoina lehdettömässä pensastossa, mihin nyt oli vaikea kätkeytyä väijyviä vihollisia pakoon. Tyynen, kirkkaan yön jälkeen vetäytyi järvi sinertävään jäähän, ja vihdoin eräänä aamuna oli kaikki valkeata ja kylmää kuin hänen sydämensä.

Hän oli omituisessa mielentilassa käydessään ensimäistä kertaa valkoisella, narisevalla lumella. Se ikäänkuin pakotti tytön katsomaan elämää tiukasti silmiin sellaisena kuin se oli, nähdäkseen, mitä sillä vielä oli hänelle varattuna. Hän näki ikuisesti vihertävien kuusien nousevan kinoksista ja odottavan uutta kevättä voidakseen jälleen elää raikasta elämäänsä ja hänen täytyi koettaa tutkia, oliko häntäkin varten vielä keväitä. — Mitä nyt tapahtui? Mitä hän tunsi? Mitä hän odotti? Mikä se oli, joka painoi hänet maahan? Katumusko, ikäväkö, tai kenties pelko? — Kuinka hän olisi voinut katua sitä, jota ei voinut välttää, kuinka ikävöidä sitä, jota hänen täytyi pelätä — ja toisaalta eihän hän voinut pelätä sitä, mitä kuitenkin eniten koko maailmassa kaipasi ja ikävöi. — Sen ainoan hän tiesi, että kaikki nyt oli autiota ja kylmää ja että hänen täytyi odottaa siksi kunnes Sakari palaisi, sillä muuta neuvoa ei hänellä ollut. Ja ehkä se juuri oli hänen keväänsä.

Ja lumi putoili raskaana ja pehmeänä ja kuusten oksat painuivat yhä alemmaksi. Hän ei enää niin paljon itkenyt, hän oli vain väsynyt eikä kuitenkaan voinut nukkua ja hetket kulkivat hitaasti laahustaen, kun hänellä ei ollut minkäänlaista työtä eikä mitään, mikä olisi kiinnittänyt hänen mieltään. Oli liian helppoa hankkia ruokaa itselleen, ja hän tarvitsi niin vähän.

Hänen ainoa työnsä oli laskea päiviä. Hänen mielestään oli se jollakin tavalla hänen velvollisuutensa, voidakseen olla valmis Sakaria vastaanottamaan. Oikeastaan oli se turhaa, koska ei hän missään tapauksessa voinut tietää, milloin tämä palaisi, mutta tytön mielestä lyhensi se hänen odotustaan. Hänellä oli tuvan nurkassa pitkä koivuinen sauva, johon hän veti naarmun joka päivä ja sunnuntain kohdalle ristin.

Eräänä päivänä laski hän joulun olevan ovella, ja omituinen tunnelma valtasi hänet. Niinkauvas kuin hän muisti, oli joulu ollut vuoden ihmeellisin aika. Miinan ryppyisillä kasvoilla oli silloin levännyt rauhan hohde ja Tildakin oli ollut tavallista leppeämpi ja hiljaisempi. Jouluksi olivat he säästäneet parhaimmat palat ja kauneimmat sadut ja kertomukset. Ja talviyön pimeydessä oli kotiliesi tuntunut valoisammalta ja lämpimämmältä kuin koskaan ennen, ja metsässä vallitsi rauha eläinten keskuudessa ja hyvät henget ylistivät Jumalaa korkeudessa pahojen paetessa vuorten syvimpiin piilopaikkoihin.

Kaikki nämä muistot tulvahtivat hänen mieleensä hänen istuessaan lieden ääressä sauva kädessä ja laskiessaan riimuja. Muistot toivat mukanaan harvinaisen ihmisseuran kaipuun. Hän ei mielestään voinut elää, jos hän ei pyhä-iltana saanut istua tulen ääressä toisten ihmisten kanssa — eikä hän tuntenut muita ihmisiä kuin nuo neljä naista, jotka hän oli jättänyt kaukaiseen erämaan taloon. Pienikin katkeruuden jälki heitä kohtaan oli vähitellen hävinnyt ja ajatellessaan heitä jouluvalkean ääressä, olivat he hänen mielestään ainoat, joihin hän voi luottaa. Yksin Aapollekin alkoi hän vähitellen antaa anteeksi. Eivätkä toiset olisi voineetkaan häntä silloin auttaa; he olivat vain neuvoneet häntä alistumaan oloihin, joita ei voinut välttää. Kenties elämä olikin käsitettävä heidän kannaltaan ja kenties olivat he onnellisimpia kuin hän.

Joulun rauhallinen mieliala sai hänessä yhä enemmän valtaa ja haihdutti hänen sielustaan vanhan kodin viimeiset synkät muistot. Vähitellen ja hitaasti alkoi hänessä kypsyä päätös lähteä sinne joulu-illaksi, jolloin ei kukaan voisi tehdä hänelle pahaa, jolloin yksin Aaponkin täytyisi jättää hänet rauhaan.

Niitten tarvekalujen joukossa, joita uutisasukas oli talven varaksi valmistanut, oli myöskin suksipari. Vuoden pisimmän yön aamu oli vielä pimeä hänen asetellessaan niitä jalkoihinsa ja kiitäessään eteenpäin kuutamon valaisemaa lumikenttää kalpenevat tähdet oppainaan. Ilma oli kylmä, mutta vireä kulku sai hänen verensä liikkeeseen ja piti häntä lämpimänä. Lumi oli raskasta ja irtonaista, mutta vanhalla maantiellä, jonka hän ennestään tunsi, luisti suksi verrattain helposti. Aurinko nousi kelmeänä ja viluisena jaksamatta kohoutua edes puitten latvojen yläpuolelle, mutta sai kuitenkin kuusien jääneulaset kimaltelemaan eriväristen jalokivien tavoin.

Hänen keuhkonsa laajenivat ja hän tunsi itsensä reippaammaksi kuin moniin aikoihin.

Vähitellen alkoivat paikat olla hänelle tuttuja hänen kiireiseltä pakomatkaltaan, hän laskea sujautti suksillaan rinnettä, jonka alla pieni puro virtasi ja vihdoin alkoi järvikin näkyä vasemmalta laaja jääpinta heikosti punertaen kelmeässä auringonlaskussa. Nyt ei hänellä enää ollut pitkää matkaa jälellä. Hän saattoi jo nähdä niemen kätkettyine aarteineen ja tummine honkapäähineineen, ja tuossa kiemurteli lahti valkean nauhan kaltaisena häipyen pimenevään iltaan. Oli jo niin pimeä, ettei saunan katto voinut näkyä tänne asti, mutta hän tiesi kyllä, millä kohdalla se oli.

Ja muistot tulvehtivat hänen sieluunsa keväisten purojen lailla. Nyt tunsi hän jokaisen puun, jokaisen kiven, joka kohotti lumesta ystävällisiä, rosoisia kasvojaan. Kaikki toivottivat hänet tervetulleeksi ja muistuttivat hänelle jotakin heidän yhdessä kokemaansa hauskaa seikkailua. Yksinpä närhikin, joka istui suuressa, kaksihaaraisessa koivussa ja rääkyi hänelle, tuntui vanhalta lapsuudentutulta ja hän muisti, kuinka hän pienenä tyttönä oli koettanut ampua tuota ruma-äänistä, kaunista lintua. Tuossa oli metsä, jonne hän oli virittänyt pyydyksiään. Ja hänen mielestään tuntui vähintäin kaksikymmentä vuotta kuluneen siitä onnettomasta aamusta, jolloin hän koki niitä, ja jolloin hänen maailmansa myllertyi ylös alaisin.

Ilta oli jo kokonaan pimennyt ja tähdet kimaltelivat sinisessä korkeudessa hänen päänsä päällä. Ne olivat joulun tähtiä, joista Miina niin usein oli puhunut ja jotka julistivat rauhaa kaikille.

Hän hiihti nyt hitaasti ja verkkaan itsekään tietämättä tahtoiko hän viivyttää saapumistaan taloon, vaiko hetkisen rauhassa levätä rakkaitten muistojensa parissa. Jo kumotti saunan matala katto lehdettömäin puitten takaa. Tultuaan lähemmäksi, näki hän tähtivalossa, että tuttuun kuvaan oli tullut jotakin vierasta. Hän pysähtyi katsellen ympärilleen. Vanhalta kivijalalta, jonka hän niin hyvin muisti kohosi kerros kerrokselta välikattoon asti rakennuksen kehä — ainakin kaksi kertaa niin suuri kuin Sakarin talo. Nyt vasta huomasi hän myöskin tuoreen reenjäljen vievän saunan ohi toiselle uudelle rakennukselle, josta nähtävästi aijottiin tallia ja navettaa. Lumella oli uusia lastuja, joita aivan äskettäin oli hakattu, mutta kaikki oli hiljaista. Koko paikan yllä lepäsi jotakin vierasta, joka teki hänet levottomaksi, mutta vanha sauna oli kuitenkin kaltaisensa. Hän hiipi ovelle, empi vielä hetkisen, mutta avasi sen sitten hiljaa.

Oliko hän sittenkin joutunut eksyksiin, vai oliko tämä hänen entinen kotinsa? Suuri takka oli ennallaan ja nokinen lavo työntihe seinästä, mutta kaikki muu tuntui muuttuneen. Pitkä, karkeatekoinen pöytä täytti suurimman osan huonetta ja pöydän ympärillä penkeillä istui useita henkilöitä, joista hän tunsi ainoastaan kolme. Pöydän päässä rehenteli Aappo leveänä ja itsetyytyväisenä. Hän oli muuten näköisensä paitsi että hänen kasvonsa olivat käyneet entistäänkin pöhöttyneemmiksi ja punaisemmiksi ja että hänellä nyt oli hienonpuoleinen sarkapuku yllään. Ulla istui hänen vieressään. Hän oli kalpea, kasvot olivat laihtuneet ja hän näytti niin väsyneeltä, että sydäntä vihloi häntä katsellessa. Nuoruuden kukkeus oli kokonaan hävinnyt hänen kasvoiltaan ja vartalostaan ja sijaan oli tullut jonkinlainen määräävä arvokkaisuus, joka teki lohduttoman ja kiusaavan vaikutuksen. Pöydän alapäässä istui Tilda yhtä harmaana ja kulmikkaana kuin ennenkin, mutta missään ei hän nähnyt Maijaa eikä Miinaa, joita hän kuitenkin eniten oli ikävöinyt. Heidän sijassaan istui pöydän ääressä unisen näköinen, karkeatekoinen mieshenkilö ja tyttö, jonka silmät vilkkuivat mustien kulmien alla ja jolla oli suuret, punaiset kädet.

Ellan astuessa sisään, kääntyivät kaikki ovea kohti ja takkavalkean hohteen langetessa hänen kasvoilleen, tunsivat Aappo ja molemmat lapsuudenystävät hänet heti.

Tilda juoksi häntä vastaan kiihkeällä, kulmikkaalla tavallaan ja sulki hänet syliinsä, ja Ulla ojensi hänelle kätensä pakotetun ystävällisesti.

— — Tuhat tulimmaista, — huudahti Aappo räyhäävällä, ystävällisen leikkisällä äänellä, — siinähän se tyttöveitikka on, joka juoksi tiehensä kesällä! Mistä hitosta sinä tulet, tyttö? Sinähän olet sennäköinen kuin olisit myynyt voin ja menettänyt rahat.

— Minä tulin vain hieman tervehtimään joulu-iltana, — vastasi Ella vältellen. — Missä ovat Miina ja Maija? Minä niin kernaasti tahtoisin tavata heitäkin. —

Ulla näytti käyvän hämilleen, mutta Aapon irvistys oli yhtä lystikäs kuin äskenkin.

— Mitä me enää olisimme eukolla tehneet, kun sota oli loppunut ja työnteko alkoi. Eihän hän kuulunutkaan taloon — oli vain tullut muitten pakolaisten mukana. Minä lähetin hänet kirkonkylään. Jos hän ei voi pitää huolta itsestään, turvautukoon köyhäinhoitoon. Ja Maija, senkin huitukka, juoksi tiehensä samalla tavalla kuin sinäkin. Kuka niitä sellaisia tyttöletukoita kaitsee. Heillä on oma päänsä. Mutta käy nyt pöydän luo; ehkä olet jo saanut kylliksesi juosta ja jäät nyt tänne luokseni palvelustytöksi. Sinun ei tarvitse nähdä puutetta Aappo Harjelinin luona. Mutta mitäpä me nyt joulu-iltana pestistä puhuisimme. Kas niin, istu nyt! —

Miehen käytöksessä ja Ullan vastahakoisessa vieraanvaraisuudessa oli jotakin, joka herätti henkiin entisen vastustushalun Ellassa. Hän näki nyt kaikki toisin silmin kuin silloin, jolloin hän oli vain vaistomaisesti ymmärtänyt vihata ja välttää tuota miestä. Nyt selvisi hänelle kaikki kauhistuttavassa valossa, joka nosti häneen väkevän vastenmielisyyden ja ellottavan inhon tunteen ja sai hänet kylmästi ja vihamielisesti halveksimaan koko seuraa. Täällä ei ollut hiventäkään jälellä entisestä lapsuudenkodista — ei edes Tilda, sillä mitä yhteistä oli hänellä tuon vanhan naisen kanssa, joka leipäpalansa tähden suostui elinkautiseen orjuuteen, eikä ollut näkevinäänkään mitä hänen ympärillään tapahtui.

Hiljaa istuutui hän pöydän alapäähän ja piti silmällä toisia. Hän näki Aapon pöyhkeän alentuvaisesti kohtelevan palvelijoitaan, näki rengin juron välinpitämättömyyden, ja kuinka vastenmielisen ahnaasti hän iski harvinaisten juhlaruokien kimppuun, palvelustytön silminnähtävät ponnistukset vetää isännän huomiota puoleensa ja Ullan pakotetun arvokkaisuuden itkun värähdellessä hänen suupielissään.

Ellasta tuntui niinkuin hän olisi tänään katsellut jonkinlaiseen taikapeiliin, joka teki pahan ja ruman räikeäksi ja selväksi hänelle ryöstäen samalla viimeisenkin heijastuksen lapsuuden ruusuhohdetta. Sellaista oli ihmisten keskinäinen elämä. Niin laahustivat he päivästä päivään koettaen näyttää toisilta kuin mitä he itse asiassa olivat. Aappo, joka ennen oli ollut olevinaan sankari, teeskenteli nyt hyvänsuopaa, vierasvaraista isäntää, Ulla suuren talon kunnianarvoisia emäntää, piika oli olevinaan nöyrä ja alistuvainen, mutta tavoitteli joka hetki emännän paikkaa ja renki ja Tilda tukahuttivat täydelleen oman tahtonsa syödäkseen itsensä kylläisiksi.

Niin lohduttomalta kuin tänä iltana ei elämä koskaan ollut hänen mielestään tuntunut. Hänen oman onnettomuutensa yläpuolella oli edes leijaillut jonkinlainen sokean intohimon ja vastustamattoman kohtalon sovittava hohde, mutta täällä ei ollut siitä jälkeäkään, täällä oli vain alhaista ja likaista.

Äkkiä tulvahti hänen sieluunsa voimakas ylpeyden laine, yksinäisten henkien ylpeys omasta yksinäisyydestään, joka auttaa heitä kantamaan onnettomuuttaan. Hän oli ylpeä entisestä viattomuudestaan, ylpeä puolittain tiedottomasta taistelustaan intohimoa vastaan, ylpeä lankeemuksestaankin. Ja hän ylpeili siitä miehestä, jota rakasti, sillä nyt hän selvemmin kuin milloinkaan ennen ymmärsi rakastavansa häntä ja nyt hän ei tahtonutkaan sitä enää itseltänsä salata. Hän tiesi myöskin vakavasti aikovansa sovittaa rikoksensa vierasta naista kohtaan, jota he molemmat olivat kaukaa palvelleet suojeluspyhänään, mutta jota he melkein tietämättään olivat pettäneet. Tämä kaikki selvisi hänelle nyt niinkuin lieden leimahteleva lieska olisi sen äkkiä valaissut ja hän ymmärsi, ettei hänellä muuta paikkaa maailmassa ollut kuin vastarakennettu tupa kaukana erämaassa. Sieltä ei hän lähtisi ennenkuin hänet ajettaisiin pois, eikä hän jäisi sinne leivän eikä lämpimän uunin vuoksi, vaan siksi, että hän oli sidottu sinne kuin koira herransa kynnykseen. Hän kuuli kuin kaukaa ja sumun läpi toisten puheen sorinan. Hän kuuli Aapon kehottavan häntä syömään ja näki hänen lakkaamatta nostavan oluthaarikkaa huulilleen. Vihdoin alkoi hän tapansa mukaan kertoa urhotöistään, jotka olivat Ellalle yhtä vastenmielisiä kuin ennenkin.

Täällä ei ollut hänen kotinsa; ainoastaan tulisija ja nokinen katto katsoivat häneen ystävällisen hyvänsuovasti; ainoastaan sirkkojen laulu oli tuttua. Hänen täytyi päästä pois, kotiin. Koti kutsui häntä, hän tahtoi vain levätä yön ja sitten heti lähteä.

Hiipiessään oven läheisyydessä olevaan nurkkaan asettuakseen sinne levolle, tunsi hän jonkun koskettavan vaatteitaan ja näki Tildan kasvot vieressään. He avasivat hiljaa oven ja seisoivat hetkisen puhellen tähtikirkkaassa, äänettömässä yössä.

— Herran tähden, Ella, — kuiskasi Tilda — minkätähden palasit sinä takaisin? Oletko mieletön? Hän aikoi tehdä Maijankin onnettomaksi. Missä olet sinä ollut? Miinaraukkaa löi hän välistä niin että hän itki. Kuinka sinä jaksat? Sinä näytät siltä, ettei sinullakaan ole ollut hyviä päiviä. Hiljaa… st… Hän voi kuulla, mitä puhumme. —

— Siitä en välitä, — vastasi Ella. — Minä en aijo jäädä tänne. Mutta kerro minulle, kuinka asiat oikeastaan ovat. Aappoko on isäntänä?

− Niin − ainakin olevinaan. Niin hän ainakin sanoo ja mitä minä sitten tiedän. Ei kukaan tule vaatimaan taloa häneltä ja luullakseni on hänellä jo kirjatkin siihen. Hevosen on hän ostanut ja renginkin on hän hankkinut, ja meillä rakennetaan uutta asuinriviä, ja kohta saadaan taloon pienokainenkin ja sitten kenties on kuten ennen vanhaan. Mutta sittenkään ei ole sellaista kuin minun lapsuudessani. Silloin oli kaikki onnellista ja valoisata, silloin oli kodeissa enkeleitä ja tonttuja, jotka auttoivat meitä suruissamme ja töissämme, mutta nyt on kaikkialla vain pahoja henkiä, pahoja henkiä, jotka ajavat suolaa haavoihin ja hävittävät sen, minkä saamme aikaan. Tiedätkö sinä, Ella, mikä on kaiken alku ja syy? Olen ajatellut sitä paljon pimeinä syysöinä ja olen sen keksinytkin. —

Ja hän toi kalpeat kasvonsa aivan Ellan kasvojen lähelle.

— Sota se on, — kuiskasi hän vihamielisesti, käheällä äänellä. Kuninkaat ovat eripuraisia ja silloin täytyy kansojen tapella. Siten tulee ihmisistä yhtä hurjia kuin Aappo. Kuule, sinä Ella, mitä sanon, kaikissa meissä asuu enkeli ja perkele. Yhdessä on perkele voitolla, toisessa enkeli. Silloin kutsuu kuningas sotaan, ja perkele meissä villiintyy ja huutaa, ja enkelit pakenevat itkien sydämen syvimpään kätköön. Ja kun he ovat kyllin kauran tapelleet — kuten viimeisen kirotun sodan aikana, ovat perkeleet imeneet itsensä verestä voimakkaiksi, mutta enkelit ovat kuolleet senvuoksi, ettei kukaan ole vedonnut heihin ja sentähden on niin paljon kurjuutta vielä monena vuonna sodan jälkeenkin. Ja monta vuotta kuluu — sanon minä — ennenkuin ajat paranevat, mutta silloin olen kuollut. Eikä auta koettaakaan parantaa asiain tilaa, Aappo ei ole muita huonompi. Silloin tällöin käy hän kirkossakin. —

— Eikö hän tosiaankin ole muita huonompi? — kysyi Ella katkerasti. — Silloin ei kannata elää. Silloin voi kyyristyä luolaansa ja kuolla kuin kettu saatuaan nuolen ruumiiseensa. —

— No, no, — kuului käheä kuiskaus pimeän läpi, — sinä olet vielä nuori ja sinun täytyy elää hänen tähtensä, joka sinun jälkeesi tulee. Mutta minä olen vanha. Paneudu nyt levolle, lapsi! Koska et vapaaehtoisesti kerro, mitä sinulle on tapahtunut, en tahdo kysellä, mutta niin totta kuin Jumala on, toivon sinullekin vielä parempia aikoja. —

Ja töykeällä tavallaan tuuppasi hän Ellan sisään, missä toiset jo olivat asettumassa levolle.

Aappo ei yrittänytkään lähennellä Ellaa ja äskettäin heränneellä tarkkanäköisyydellään, joka oli selvittänyt hänelle niin monta asiaa, ymmärsi Ella hänen ajatuksensa. Mies ei tahtonut kohta alussa pelottaa häntä, hän oli jo varma saaliistaan.

Maatessaan miettien valveillaan ja kuunnellessaan sirkkojen laulua, ymmärsi hän olevan hyödytöntä enää palata vanhaan kotiin. Lapsuus oli jättänyt hänet ja koko hänen elämänkäsityksensä oli nyt toinen. Elämä oli elettävä, mutta siltä ei saanut odottaa iloa eikä onnea, se antoi vain työtä ja jokapäiväisen leivän.

Aikaisin jouluaamuna, ennenkuin toiset olivat vielä nousseetkaan, oli hän jalkeilla ja lähti pois heittämättä hyvästiä kenellekään. Tähtien välkkeessä lähti hän suksillaan sinne, mistä oli tullutkin; päästyään raivatulle kohdalle metsässä, katsahti hän taakseen ja näki tuvan uuden valkean hirsiseinän loistavan metsän tummaa taustaa vasten. Silloin tunsi hän kurkussaan jotakin polttavan kuumaa, ja kyynellähteet avautuivat jälleen herkkinä ja vuolaina.

XI.

Jälleennäkeminen.

Oli tammikuun ilta, sellainen, jonka vain erämaa ja metsä voivat synnyttää. Myrsky soitteli hongissa jättiläisurkujaan ja puitten rungot huojuivat ja ryskyivät puhurin syöksyessä yksinäisen tuvan ohi viskoen rapisevia, jäisiä lumikuuroja sen ikkunaan, joka sisältä katsoen näytti pieneltä, mustalta pilkulta. Mutta myrskynkin pauhinan voitti sutten ulvonta, joka nousten ja laskien vihlovana kuului milloin kauvempaa, milloin aivan oven ulkopuolelta. Ne olivat ihmeelliset, juhlalliset soittajaiset, joita nuori nainen kuunteli istuessaan avonaisen takan ääressä kädet helmaan vaipuneina ja tuijottaessaan tuleen. Ne saivat hänen omankin laulunsa soimaan melkein samassa kurjassa, synkässä sävellajissa kuin erämaan ja metsän; sitä laulua ei hän vielä vuosi sitten olisi tajunnutkaan, mutta nyt pulppusi se kuin itsestään huulilleen.

Kun laulu vaikeni tuvassa pitkittivät erämaan lapset ulkona valituksiaan. Hetki sitten olivat he etääntyneet tuvasta niin että heidän ulvontansa oli hukkunut lumimyrskyyn, mutta ääni läheni taas nopeasti. Se kävi yhä hurjemmaksi ja pelottavammaksi niinkuin kaikki kadotetut henget olisivat kiitäneet tuvan ohi valittaen, vaikertaen ja huutaen kostoa sille maailmanjärjestykselle, joka oli syössyt heidät valosta ja rauhasta.

Ne aivankuin tahtoivat hyökätä tuvan ohuitten seinien läpi, ja vaistomaisesti heitti nuori nainen uuden sylyksen puita takkaan. Nyt oli hurja lauma aivan tuvan vieressä, ja äkkiä tempaistiin ovi auki ja kylmä virtasi huoneeseen. Ovi jysähti jälleen kiinni, ja ulkopuolelta kuului pettynyttä raaputusta ja ulvontaa. Sakari seisoi huoneessa leimahtelevan tulen valossa. Hänen kasvonsa olivat hurjan ja kauhean näköiset lumisen lakin alla.

Tyttö nousi hitaasti ja kuolonkalpeana ojentaen hänelle kätensä, mutta mies ei sitä nähnyt, sillä takkavalkea tuntui huikaisevan hänen silmiään. Lumi alkoi sulaa hänen turkistaan kunnes hän riuhtasi sen päältään ja heitti nurkkaan. Sitten laahusti hän tulen ääreen ja istahti raskaasti tytön äsken jättämälle paikalle. Tuvassa oli niin hiljaista, että hornan äänet ulkona tuntuivat taas yltyvän.

— Missä ovat Usko ja Polle? — kysyi hän vihdoin etsiessään syötävää miehelle.

— Etkö sinä kuule — vastasi mies kolkosti, — mutta hän ei kuullut muuta kuin sutten ulvontaa.

— Ja missä on hän, jonka piti tuoda rauha ja valo majaasi? — kysyi tyttö väristen kauhusta.

Mies ei vastannut ja tyttö näki hänen kalpenevan ja vapisevan.

— Herra Jumala, oletko sinä heittänyt hänetkin susille? — kysyi Ella silmät selällään kauhusta.

Mieheltä pääsi mielipuolinen, vihlova nauru, joka päättyi nyyhkytykseen.

− En, en, — sanoi hän vihdoin ponnistaen voimiaan, — hänet surmasin minä itse — jos se olikaan hän. Herra Jumala, ehkä ei se ollutkaan hän, se oli mahdotonta. Hän, jonka löysin, oli vanha eukko, jolla oli kylmät jääsilmät ja joka ymmärsi tuskin kieltäni, kohdellen minua kuin vierasta. Ei hän ollut Liisa, minun metsänneitoni, jolla oli lumoavat siniset silmät. Hän oli ruotsalainen talonpoikaisvaimo, joka ajoi minut pois ja pakeni toisen miehen turviin, pitkäpartaisen talonpojan, joka nauroi minulle pilkallisesti, kun en ymmärtänyt hänen kieltään. Nainen pyysi murteellisella kielellään minua jättämään heidät rauhaan, ja minä olin jo lähtemäisilläni, sillä tuskin saatoin tuntea häntä. Mutta kun hän pakeni tuon vieraan miehen luo, joka tahtoi ajaa minut ovesta kuin syyhelmäisen koiran, kuohahti vereni. Olinhan eläissäni nähnyt niin paljon verta, ettei pieni lisä merkinnyt minulle sen enempää. Minä tähtäsin mieheen veitseniskun, mutta vaimo juoksi väliin ja veitsi sattui suoraan hänen sydämeensä. Minkä vuoksi olisin sen jälkeen säästänyt miestäkään? Hän oli vienyt minulta vaimoni. Hän oli monta vertaa enemmän viholliseni kuin moni moskovalainen ja sentähden sai hän kuolla.

Ei, ei, hän ei voinut olla Liisa. Hänellähän oli suuri, karkea ruumis ja jääsilmät. Hänen sileäksi vedetyt hiuksensa olivat harmaat, ja kun hän kohotti kättään minua vastaan, oli se suuri ja punainen kuin torpparin eukon. Tuvassa ei ollut ketään muuta kuin he, eikä kukaan nähnyt, mitä tapahtui, ja minä ajoin nopeasti pois, mutta kuollut nainen, jota en tuntenut, on koko matkan ajanut minua takaa huutaen kuin veistä paljastaessani.

— Ja sinä — sinä tapoit heidät, — huusi Ella hurjalla kauhulla, — miehen hiljaa vaikeroidessa. — Sinä uskalsit tuomita heitä sentähden, että hän oli unohtanut sinut… Sinä… Oi, Jumalani, etkö sinä ymmärrä, että sinä samalla langetit omasi ja minun tuomioni. Se oli sittenkin kuolemansynti, vaikka en sitä siksi luullut enkä minä senvuoksi ole saanut rauhaa. — Kuinka sinä uskalsit?

− Niin olisi jokainen mies tehnyt minun asemassani, — mutisi hän. He olivat ansainneet kuolemansa.

− Jeesus, huudahti hän vihlovalla äänellä, − kuinka et sinä sitä ymmärtänyt… Nyt täytyy minunkin kuolla. Nyt saavuttaa minut tuo musta, joka koko talven on vaaninut minua… Sinun piti tuoda mukanasi rauhan enkeli ja sinä toitkin kuoleman.

Hän painoi käsillään ohimoitaan niinkuin olisivat ne tahtoneet haljeta, miehen istuessa hiljaisena ja kokoonlyyhistyneenä paikallaan.

— Hyvästi, Sakari, minä tiedän rakastaneeni sinua ja tiedän myös, että minun täytyy kuolla sentähden, — sanoi hän rauhallisempana silmäten akkunaan, joka katseli häntä kuin pimeyden musta, tuijottava silmä. — Etkö kuule, kuinka minua kutsutaan ulkona… tuomio on langetettu…

Hän syöksyi ovesta ulos pimeään, joka sulki hänet syliinsä. Hän kuuli miehen huutavan jotakin, jota hän ei jaksanut ymmärtää, ja ovi sulkeutui jysähtäen hänen jälkeensä. Hän vaipui polviaan myöten lumeen, mutta ei tuntenutkaan niitä jääneulasia, joita myrsky viskoi hänen kasvoihinsa. Hänen kalpeat huulensa kutsuivat vain hiljaa kuolemaa, kuolemaa…

Mutta kuolema ei kuullut häntä. Kuolema, joka niin usein sivuuttaa sen paikan, missä sitä eniten kaivataan, jätti hänet yksin pakottavine ohimoineen ja epäselvine ajatuksineen. Susien ulvonta loittoni — erämaan lapset eivät koskeneet häneen. Hänen jalkansa liikkuivat tahdottomasti eteenpäin kalpeansinertävää rataa pitkin, jonka vanha maantie muodosti. Hän kulki aivankuin pakeneva nopeasti eteenpäin — kenties hän pelkäsi elämän uudelleen kutsuvan.

Mutta vihdoin näytti kuolema kuulleen hänen rukouksensa. Susien ulvonta lähestyi kuorossa. Erämaan nälkäiset lapset, jotka eivät kenties viikkokauteen olleet verta nähneet, olivat vihdoinkin löytäneet varman, avuttoman saaliin.

— Verta, verta, — vaikeroitiin ja huudettiin mustassa metsässä pakenevan nuoren naisen ympärillä, mutta hän juoksi juoksemistaan painaen kädellään sydäntään.

Nälkäisiä silmiä kiilui hänen ympärillään — tuossa oli silmäpari, tuossa toinen — tuossa kaksikymmentä — ne vilkkuivat yhä ahtaammassa piirissä hänen ympärillään, ja kuolema seisoi voitonvarmana ja juhlallisena hänen vieressään. Kaikki muu oli katkennut — kuolema yksin ei häntä pettänyt.

Mutta minkätähden pedot empivät? Senkö vuoksi, että hän juoksi? Hän pysähtyi odottamaan hyökkäystä, mutta sensijaan sammuivat kiiluvat valot toinen toisensa jälkeen. Honkien välistä näkyi punertava hohde ja hän kuuli ihmisäänten sorinaa. Valo läheni ja hän näki mies- ja naisjoukon vaeltavan puitten lomitse soihdut käsissään iloisesti nauraen ja puhellen. Heitä seurasi pitkä jono kahden hevosen vetämiä, suuria rekiä. Niitä oli kuusi raskasta kuormaa. Ja näitten jälkeen hiihti vielä suuri joukko iloisia poikia ja tyttöjä, mutta kuormissa istui vanhuksia nukkuvia lapsia sylissään, ja he nyökyttelivät päätään ja hymyilivät niinkuin olisivat olleet vanhoja tuttuja metsän ja lumimyrskyn kanssa ja kohdanneet ne pitkän, pitkän eronajan jälkeen. Joukkoa johti vanha hopeapartainen, vuosien koukistama ukko, raskaasti nojautuen sauvaansa.

Valon langetessa nuoren naisen kasvoille, joka yksinäisenä seisoi lumikinoksessa, pysähtyi ukko ja näytti hetkisen miettivän, kuuluiko hän hänen opastettaviinsa, ja koko meluava joukko seisahtui ja ilonpito vaikeni tuokiossa.

— Mitä sinä täältä erämaasta niin yksinäsi etsit, tyttö? — kysyi vanhus vakavasti.

— Kuolemaa, — vastasi hän tuskin kuuluvasti.

— Ja minkätähden? — kysyi hän heittäen häneen tutkivan katseen harmaitten, tuuheitten kulmakarvojensa alta.

— Olen tuomittu, — vastasi hän väsyneesti, ja päätäni pakottaa.

Vanhuksen terävä katse tuntui tunkevan hänen lävitseen muuttuen pian valoisaksi ja lämpimäksi. Hän ei ollut syyttä vanhentunut valtakunnan voitokkaina aikoina.

— Mutta onko sinulla oikeutta tuomita toinenkin kuolemaan? — kysyi hän lempeämmällä äänellä.

— Tyttö katsoi häneen ihmeissään, mutta vanhus jatkoi:

— Tahdotko surmata lapsen, jota kannat sydämesi alla ja jonka äidiksi pian tulet?

Ensin ei hän näyttänyt vähääkään käsittävän vanhuksen sanoja, mutta vähitellen levisi hänen kasvoilleen miettivä ilme ja hän seisoi vaieten kauvan aikaan. Äsken iloisesti meluava joukko tuntui henkeään pidättäen odottavan hänen vastaustaan.

Vihdoin nosti hän päätään ja hänen silmänsä sädehtivät.

— Lapseni, — sanoi hän uneksien. — Puhutko sinä totta, vanha mies?

— Niin — sinun lapsesi, — kertasi vanhus lempeästi — ja naisten silmissä kimalteli kyyneleitä, — se lapsi, josta sinä kasvatat hyvän ihmisen ja jonka sinä opetat rakastamaan rauhaa, työtä ja meidän Herraamme. Jos elämä — niinkuin näyttää — on ollut sinulle kova, voit sinä tasottaa lapsesi tien; jos sinä olet jotakin oppinut, voit jättää sen perinnöksi lapsellesi ja jos olet hairahtanut, voi lapsesi sen välttää; näin olet ostanut toisen vapaaksi kärsimyksilläsi. Usko sinä vanhaa miestä, joka on elänyt kolmen Kaarle-kuninkaan aikana ja nähnyt sellaisia vaiheita, joittenka läpi hän ei uskonut kansan pääsevän. Ja nyt minä kuitenkin saan julistaa rauhan sanomaa erämaassa.

— Mutta sittenhän en minä enää ole yksin, — sanoi nuori nainen iloisesti ja ihmeissään; — niin — niin, — jatkoi hän väräjävin äänin — rauha on parasta ja kauneinta, minkä voin lapselleni opettaa. Rauha kaikkien luotujen kesken. Rauha maassa.

Vanhus otti hartaana lakin päästään ja viritti väräjävällä äänellään jouluvirren, johon kaikki yhtyivät ystävällisten käsien hoitaessa nuorta naista ja johtaessa hänet rekeen. Säveleet soivat juhlallisina myrskyisessä metsässä, ja sutten ulvonta kuului enää vain kaukaiselta, heikolta voihkinalta.

XII.

Temppeli.

Seuraavana aamuna heräsi Ella siihen, että reki, missä hän lepäsi, pysähtyi. Hänen unensa oli ollut syvä ja rauhallinen ja hän oli uneksinut onnellisista lapsuusajoista. Kirkas talvi-aamu säteili häntä vastaan. Rajuilma oli tauonnut ja auringonpaiste kimalteli lumella saaden kirkkomaan nuoret kuuraiset koivut kimaltelemaan kuin ihmeelliset satupuut timantti-lehtineen ja -hedelmineen.

Matkue oli pysähtynyt avonaiselle paikalle ja sitonut hevosensa lumesta kohoavaan pitkään paaluun ja Ella näki vielä suuremman väkijoukon kuin mitä matkueeseen kuulutkaan. Ihmiset puhelivat ja nauroivat keskenään ja reki reen jälkeen ajoi sinne oikealla näkyvää, laajaa jäätä myöten. Mutta eniten kiinnitti hänen huomiotaan korkea, tornilla varustettu rakennus; tornin huipussa kimalteli kultainen risti. Tämän rakennuksen takaa näkyi useita suuria taloja lehdettömien koivujen välistä.

Ella nousi istumaan ja katseli ihmeissään ympärilleen.

— Mikä huone tuo on? — kysyi hän läheisyydessään seisovalta naiselta.

— Herra siunatkoon, lapsi, kirkkohan sen on, — vastasi tämä kummastuneena. — Etkö sinä ole koskaan ennen sellaista nähnyt? —

— En, — vastasi Ella, — minä olen ikäni elänyt metsässä. —

Naiset alkoivat kuiskailla keskenään ja kaikki olivat hänelle ystävällisiä. He kyselivät hänen elämästään, mutta samassa alettiin ylhäällä tornissa soittaa niin voimakkaasti, juhlallisesti ja kutsuvasti, että Ella unohti kaiken muun. Hän tiesi hyvin, mitä se oli. Miina ja Tilda olivat usein puhuneet kirkonkelloista ja jo heti kuultuaan »kirkko»sanan, oli hänet vallannut juhlallisen rauhan tuntemus niinkuin heijastus kaikesta siitä kunnioituksesta, jonka hän lapsuudestaan asti oli tottunut näkemään vanhemmissa ihmisissä. Tähän huoneeseen olivat ihmiset kokoontuneet polvi polvelta palvelemaan Jumalaansa niin että tämän paikan kunnioitus oli aivankuin imeytynyt heidän jälkeläistensä vereen. Sinne olivat hänen kasvattajansa aina ikävöineet, ja nyt unohti hän surunsa ja edellisen yön kauhut ajatellessaan kenties pääsevänsä Herran huoneeseen. Hän oli vielä kylliksi lapsi tunteakseen uteliaisuutta eikä enempää tarvittu herättämään hänen jo puoleksi sammunutta elinhaluaan.

Kaikki ihmiset olivat hänelle ystävällisiä. He näyttivät kaikki aivankuin aavistavan, että hän tarvitsi rakkautta ja osanottoa niin että vanhat sodan runtelemat ukotkin, jotka kulkivat puujalalla, tai joitten nutunhiha retkotti tyhjänä, iskivät hänelle ystävällisesti silmää tai heittivät hänelle rohkaisevan sanan. Naiset etsivät kilvalla eväskoreistaan syötävää ja pienet suloiset lapset, jotka häntä erikoisesti viehättivät, nykivät häntä vaatteista ja puhuivat ja lepertelivät ja kyselivät häneltä tuhansia asioita, joihin hänen oli vaikea vastata. Välistä ryömivät he hänen syliinsäkin ja silloin tuntui niin lämpimältä hänen sydämessään.

Ja talvipakkasessa alkoi jokin hänessä sulaa. Hänen mielestään alkoivat ihmiset kokonaisuutena katsoen näyttää paljon miellyttävämmiltä ja paremmilta kuin ennen. Kaikillahan heillä oli samat virheet, joihin hän niin usein oli takertunut, mutta hän huomasi heissä myöskin hyviä puolia, joita hän ei milloinkaan ollut tullut ajatelleeksi, ja hän alkoi ymmärtää elämisen taidon olevan siinä, että otti ihmiset sellaisina kuin he olivat aina kuitenkin pitäen silmällä heidän parempia puoliaan.

Nämä arvelut eivät olleet vielä kirkastuneet hänessä selviksi ajatuksiksi, mutta hänen sieluunsa virtasi aivankuin parantavaa voidetta ja ennenkuin temppelin ovet avautuivat, tunsi hän itsensä samanlaiseksi kuin kaikki muutkin ihmiset.

Hänen seurueensa ei jäänyt kirkonkylään, se aikoi vain levätä ja olla läsnä jumalanpalveluksessa. Heidän kotipaikkansa oli — tai oikeastaan oli ollut ennen sotaa naapuripitäjässä, ja nyt etsivät he entisiä kotejaan palaten pitkältä pakomatkaltaan Ruotsista.

Nyt avattiin kirkon ovet ja kansaa alkoi hiljalleen virrata sisään. Kaksi vanhempaa naista otti Ellan väliinsä ja vei hänet Herran huoneeseen. Kohta sinne astuessaan ymmärsi Ella seisovansa Jumalan temppelissä. Korkea holvikatto oli hänestä taivastakin korkeampi. Salaperäinen valo lankesi sisään suippokaaristen ikkunoitten pienistä, osaksi maalatuista ruuduista. Kirkossa vallitseva puolihämärä toi mieleen salaperäisen hartauden tunteen, ja tätä tunnetta lisäsivät vielä maalaukset seinillä ja katossa, ihmeelliset, räikeänväriset kuvat, jotka hänen tottumattomaan silmäänsä tekivät syvän vaikutuksen. Muuan naisista selitti kuiskaten maalausten merkitystä ja hän huomasi niitten esittävän kohtauksia niistä tapauksista, joita Miina oli hänen lapsuutensa aikana kertonut. Hän näki koreasti puetun Noakin astuvan arkkiinsa mitä kummallisinten eläinten seuraamana, kun taas toiset yhtä koreasti puetut miehet ja naiset aivan arkin vieressä hukkuivat vedenpaisumuksen vihaisiin aaltoihin, hän näki ensimäisen ihmisparin kulkevan paratiisin riemutarhassa alastomana ja onnellisena aivankuin hänkin, ennenkuin mies oli ilmaantunut ja tuonut mukanaan koko maailman ristiriidat ja murheen. Näitä ristiriitoja esitti kuvassa jättiläiskokoinen musta käärme, joka riippui puussa; hän näki patriarkka!n paimentavan lammaslaumojaan ja pienen Davidin taistelevan suurta Goliatia vastaan.

Kaiken tämän hän oli kuullut kerrottavan ja kuvat olivat hänelle ikäänkuin vanhoja tuttuja. Eniten kuitenkin kiinnitti hänen huomiotaan lempeä, kärsivä Vapahtaja. Ennen, kun hän vielä oli onnellinen, ei hän ollut niin paljon Vapahtajaa ajatellut, mutta nyt hän ei luonut silmiään hänen kärsivistä, mutta kuitenkin kirkastuneista kasvoistaan ristinpuussa molempain ryövärien välissä. Hän oli niin syventynyt katselemiseensa, ettei hän kiinnittänyt huomiota ympärillään oleviin ihmisiin.

Yht’äkkiä herätti hänet mietteistään kirkon läpi mahtavasti humiseva, ihana soitto, jollaista hän ei koskaan ennen ollut kuullut. Se nousi ja laski majesteetillisin rytmein, sen eri äänet sulautuivat ihmeellisesti toisiinsa. Ja nyt yhtyi koko seurakunta lauluun äänillään, jotka riemuiten ja ylistäen liittyivät urkujen soittoon. Se vaikutti häneen, erämaan lapseen niin voimakkaasti, että hän tunsi melkein kipua sydämessään, ja hänen sielunsa kohosi korkealle yli jokapäiväisyyden, niin korkealle, ettei hän enää ymmärtänyt, mikä hänelle äskettäin oli tuottanut tuskaa.

Kun laulu oli vaijennut, alkoi vanha mies ylhäällä saarnatuolissa puhua kokoontuneille lempeitä, rakkautta uhkuvia sanoja. Hän puhui kansojen ja yksityisten koettelemuksista, hän puhui sovituksesta ja anteeksiantamuksesta ja juuri tämän osan hänen puheestaan Ella parhaiten ymmärsi. Kaikkien piti antaa anteeksi toisilleen ja Jumala antaa samoin ihmisille anteeksi, jos he vain hartaasti sitä toivovat. Pappi kertoi, kuinka ristiinnaulittu oli rukoillut pyöveliensä puolesta ja kuinka hän oli luvannut saattaa toisen ryövärin kanssansa paratiisiin. Ella katsahti kuvaan ja näki selvästi, kumpi ryöväreistä oli saanut anteeksiannon. Hän näki sen ryövärin lempeistä silmistä, jotka olivat aivan Sakarin silmien kaltaiset hänen ollessaan hyvä, niinkuin hän aina ennen oli ollut. Ja mitä enemmän hän katsoi ryöväriä, sitä enemmän hän kävi Sakarin näköiseksi, kun taas toinen ryöväri, paatunut pahantekijä, sai yhä enemmän Aapon karkeat kasvonjuonteet. Papin lempeät sanat soivat hänen korvissaan kuin hiljainen aaltojen loiskina rantaa vasten. Ei ketään tuomittaisi eikä kukaan joutuisi kadotukseen, — ei hän, ei Sakari eikä lapsi.

— Sallikaa lasten tulla minun tyköni älkääkä kieltäkö heitä, — sanat tulivat kuin itsensä lempeän Vapahtajan huulilta.

Sakari, hän itse ja lapsi muodostivat hänen mielestään kokonaisuuden ja hän oli näkevillään ristiinnaulitun astuvan alas ristiltä, nostavan kätensä ja siunaavan heitä. Hajanaiset sanat saarnasta olivat kuin kehotuksena, että hän antaisi anteeksi ja unohtaisi kaiken pahan, mitä hän oli saanut toisten ihmisten puolelta kärsiä, samoin kuin Jumalakin jo oli antanut anteeksi hänelle ja niille, jotka olivat hänelle rakkaat, ja hänestä tuntui kuin hänen velvollisuutensa olisi ollut palata yksinäisen, onnettoman miehen luo, joka istui autiossa tuvassaan kaikkien hylkäämänä, ja kun urut taas alkoivat soida, oli kuin enkelit olisivat laulullaan siunanneet hänen aikomustansa. Ja sävelten soidessa ei hän enää nähnyt köyhää seurakuntaa eikä vanhaa maalaispappia; hänen mielestään kohosi holvi yhä korkeammaksi, kunnes hänen päätään huimasi. Hän oli seisovinaan ihanassa hongikossa vihreällä sammalmatolla, jolla kukkivat vanamot tuoksuivat. Hänen yllään kohisivat mahtavassa kuorossa honkain latvat ja hän seisoi Sakarin kanssa keskellä tuota tuoksua ja huminaa katsoen korkeuteen, mistä Vapahtaja siunaten ojensi kätensä heidän ylitseen, ja aallot loiskuivat rantaa vasten ja rastas lauloi ja koko luonnon suuri temppeli ylisti Jumalaa.

Hän kulki kuin unissa tultuaan ulos kirkosta eikä vastannut naisten ystävällisiin kysymyksiin, miltä hänen ensimäinen kirkonkäyntinsä oli tuntunut; he näyttivät ymmärtävän hänen liikutuksensa ja kyyneleitä näkyi heidän silmissään. Kaikki väistivät häntä hänen kulkiessaan silmät uneksivasti maahan luotuina. He pitivät niin luonnollisena, että hän halusi olla yksin.

Hänen ei ollut vaikea seurata äskeisen kulkueen jälkiä vastasataneessa lumessa. Olihan kyllä monta rekeä ajanut kirkolle eri tahoilta, mutta ei missään ollut tie niin leveätä ja tallattua kuin suuren matkajoukon jäljillä. Astuttuaan muutamia askeleita häipyi hän ystävällisten ihmisten näkyvistä tien kiertäessä metsään alamäkeä. Hän kulki kulkemistaan seuraten leveätä, tallattua polkua, aurinko paistoi lumelle ja puitten timantilta hohtaville oksille ja hänen silmiinsä, ja hän tunsi itsensä niin vahvaksi kuin ei pitkään aikaan ja sydämensä niin lämpimäksi kuin ei milloinkaan ennen. Hän oli saanut anteeksiantamuksen ja oikeuden antaa anteeksi.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PIILOPIRTISSÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SISÄLLYS:

- I.

- II.

- III.

- IV

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IV.

- X.

- XI.

- XII.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE