Ilman tietä
Date: 2026-04-29T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Ilman tietä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ilman tietä

Author: V. Veresajev

Release date: April 29, 2026 [eBook #78574]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustantaja tuntematon, 1903

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78574

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ILMAN TIETÄ ***

language: Finnish

ILMAN TIETÄ

Kirj.

W. WERESAJEW

Suomennos venäjänkielestä

Helsingissä, Kustantaja tuntematon, 1903.

Kasatkinon maatila, 20 Kesäk. 1892.

On kello kolmen aika yöllä. Vielä nytkin soi korvissani tyttöjen iloisia ääniä, hillittyä naurua, kuiskeita… Tytöt ovat jo aikaa sitten menneet pois ja huoneessa on hiljaista, mutta itse ilma juuri kuin henkii vastaani tuota nuorta, ailahtelevaa iloa, ja minä hymyilen tahtomattani. Seisoin kauan aikaa ikkunassa heidän lähdettyään. Aamu jo alkoi sarastaa. Puutarhan pimeissä, kasteisissa tiheiköissä vallitsi syvä hiljaisuus; jossain kaukana, riihen luona, kuului koirain haukuntaa… Hiljainen tuulahdus leyhähti, ja lehmuksen latvasta irtausi pieni, kuiva oksa, joka verkkaan, heilahdellen putosi lehtikujan käytävälle; märkien pähkinäpensaitten tuoksu virtasi vastaani. Kuinka ihanaa! Katselen katselemistani, enkä saa sittenkään kyllääni. Sielun täyttää hiljainen, häirimätön onnellisuus.

Kaikki on niin herttaisen tuttua ympärilläni — puitten hahmopiirteet, liiterin olkikatto sekä vesitynnyri lehmuksien alla. Enkö tosiaankaan ole käynyt täällä kolmeen vuoteen? Tuntuu siltä kuin olisin nähnyt kaiken tuon eilen, ja kumminkin — miten hitaasti aika on kulunut…

Paljon iloisia muistoja eivät ne tarjoa, nuo eletyt kolme vuotta. Istua kuurullansa koterossaan ja katsella huolestuneena ympärilleen, nähdä uhkaava vaara ja tietää, että ainoa pelastus on häviämisessä mitättömäksi raukeamisessa niin ruumiin kuin sielun puolesta, ettei jää ihmisestä jäljelle mitään — saattaako semmoisen vakaumuksen varassa elää? Surullista on tunnustaa, mutta juuri sellaisessa mielentilassa olin elänyt koko nämä kolme vuotta.

"Miksi täytyy minun olla riippuvainen ajasta? Ennemmin olkoon aika riippuvainen minusta!" Nämä Basanovin [päähenkilö Turgeniewin romaanissa "Isät ja lapset"] ylpeät sanat johtuvat usein mieleeni. Siihen aikaan löytyi ihmisiä, Siihen aikaan löytyi itseluottamusta. Mutta minä näköjäni uskon vain yhteen asiaan — ajan kukistumattomaan valtaan. "Miksi täytyy minun olla riippuvainen ajasta!" Miksi? Se ei anna mitään vastausta, se sieppaa sinut vain salaa ja ohjaa sinne, mihin se tahtoo. Hyvä jos tienne, sinun ja ajan, käyvät yhtä suuntaa. Entä muussa tapauksessa? Ei ole sinulle huojennukseksi, että näet kulkevasi toisin kuin itse tahtoisit, ei auta, että koko olennollasi ponnistelet vastaan — aika se kumminkin menettelee kanssasi niinkuin se tahtoo. Siltä juuri oli minusta tuntunut kaikki nämä vuodet. Raskas, kuollut ja pimeä aika ympäröi minua joka puolelta, ja minä näin, että sillä oli pahoja aikeita sitä kohtaan, mikä minulle oli kalliinta, että se repi maahan koko maailmankatsomukseni, koko henkisen elämäni…

Se, mikä ympärilläni tapahtui, antoi vain tukea sille mielipiteelleni, ettei pelkoni ollut turha, että ajan valta on peljättävä valta, jota vastaan ihmisvoima ei mahda mitään. Mikähän ihme lienee niin vähässä ajassa saanut niin täydellisen, niin yleisen mullistuksen aikaan? Loistavimmatkin nimet olivat äkkiä tummuneet, ylevimmätkin sanat olivat muuttuneet joutaviksi ja naurettaviksi, eilisen sukupolven sijaan oli tullut uusi, ja tuntui vaikealta uskoa, että juuri eilispäivän miesten nuoremmat veljet tosiaankin muodostivat tämän uuden sukupolven! Kirjallisuuden alalla oli paraillaan tapahtumassa yleinen rintamanmuutos, joka kehittyi verkkaan mutta yhtämittaa. Eikä tämä muutos ollut ainoastaan joittenkin uusien periaatteiden omistamista — ei läheskään! Asia oli varsin selvä: se oli luopumista, luopumista joukottain lipusta ja — mikä pahinta — että se tapahtui tiedottomasti. Kirjallisuus pilkkasi visusti kaikkea mikä menneisyydestä oli hyvää ja valoisaa, mutta teki sen lapsellisen suorasti, huomaamatta sitä itsekään ja luuli sillä kannattavansa määrättyjä traditsioneja. Tahraton lippu, jonka suojassa se ennen oli taistellut, oli aikaa sitten vaihdettu likaiseen retkuun, mutta siitä huolimatta kantoi se tätä saastuttamaansa voitonmerkkiä ylpeästi, kantoi riemuiten sitä juuri kuin sotamerkkiä, jota lukijan oli seuraaminen. Kuollein sydämin, vailla tulta ja uskoa lausui se jotakin, jota ei kukaan uskonut…

Jännittyneellä tarkkuudella olin seurannut kaikkia näitä muutoksia, ja minä olin suuttunut ihmiseen, joka niin nöyrästi ja tiedottomasti kulki, minne aika hänet vei. Mutta samalla en voinut olla huomaamatta sitä omituista kieroutta, mikä omassa tilassanikin oli vallalla: koettaissani epätoivoisilla ponnistuksilla pysytelleitä ajan yläpuolella (juurikuin se olisi mahdollista!), kohdatessaan epäilyksillä jokaista uutta virtausta, pysyin itse liikkumattomana kuten kuollut. Oli se vaara tarjona, että muuttuisin joskus ennen niin "voitonylpeän laivan täysin hyödyttömäksi sirpaleeksi". Minä takerruin yhä pääsemättömämmin tuohon selviymättömään ristiriitaisuuteen, tukahutin povessani katkeran itsehalveksumistunteeni ja tulin vihdoin, kuten sanottu, siihen vakaumukseen, että häviäminen, todellinen mitättömäksi raukeaminen oli ainoa pelastukseni.

En tahdo ruoskia itseäni, sillä en halua alentua valhettelemaan ja liioittelemaan, mutta se täytyy minun tunnustaa, että sieluntila semmoinen kuin minun ei ole omiaan kasvattamaan omanarvontuntoa. Silmähdät sieluhusi — siellä on niin pimeä ja kylmä, ja niin inhottavan surkea on pelkosi, jota tunnet ympäristösi suhteen! Ja sinusta tuntuu, ettei kukaan ennen sinua ole mointa kokenut ja että sinä olet kummallinen epäsikiö, nykyisen eriskummaisen ja hämärän ajan maailmaan singahduttama… On, Jumaliste, raskasta semmoinen elämä!… Mutta minä saavutin vihdoin onnen; ja tasapainon työssä, ja semstwolääkärinä [vastaa lähimiten kunnanlääkäriä meillä] oli minulla paljon työtä, varsinkin viime vuotena — raskasta ja vastuunalaista työtä. Sitä juuri minä tarvitsinkin: kiintyä koko olennollani työhön, huumautua siitä, unhottaa itseni täydellisesti — se tuli nyt päämääräkseni.

Virkani oli nyt loppunut. Se: päättyi odottamatta ja varsin kummallisesti. Melkein vasten tahtoani oli minusta tullut jokin enfant terrible ["hirveä lapsi" — käytetään henkilöistä, jotka suorasanaisuudellaan tuottavat harmia puoluelaisilleen] semstwoni piirissä. Upravan (rahatoimikamarin) puheenjohtaja ei voinut kuulla nimeäni mainittavan joutumatta kovaan mielenkiihkoon. Sitten puhkesi nälkäkuume raivoamaan; minä taistelin neljä kuukautta yhteen menoon tyyfusepidemiaa vastaan, kunnes se huhtikuun lopulla kaatoi minut itsenikin tautivuoteelle, ja kun jälleen tulin terveeksi… osottaiksen, ettei minua enää tarvittu. Asiat kehittyivät semmoisiksi, että minun oli pakko pyytää virkaeroa, ellen tahtonut, että minua syljettäisiin vasten silmiä. Saratovin juttu ei ollut hetikään mikään yksinäinen ilmaus… Voi, kannattaako noita enää muistella!… Otin eron ja matkustin tänne… Täällä tahdon unhottaa kaikki!…

26 Kesäk.

Kenties tämä kaikki on vain seurausta siitä elinvoimien lisääntymisestä, mikä tavallisesti huomataan potilaassa, joka onnellisesti on voittanut lavantaudin — vielä mitä? Tiedän vain sen, että olen äärettömästi onnellinen, onnellinen korkeimmassa määrässä ja oikeastaan ilman mitään syytä… Auringonpaisteisia päiviä, lämpimiä tuoksuavia öitä, Veeran soittoa — mitä saatan enempää toivoa? En huomaa, kulkeeko aika eteenpäin vai onko se seisahtanut. Minua ei kiusaa kysymykset, sielussani on raukaista ja valoisaa. En lue edes kirjoja päivisin: setäni iso-isä oli hienosti sivistynyt ja paljon lukenut herrasmies, ja hänen suuremmoinen kirjavarastonsa, jonka hän jätti jälkeensä, on nyt ladottuna vinnille, jossa hiiret sitä ruuakseen käyttävät. Siellä vietän tuntikausia järjestellen ja latoen kirjapinkkoja ja käsikirjoituksia; minua huvittaa uppoutua korviani myöten tuohon ammoin sitten häipyneeseen elämään, jossa Voltaire elostelee sulosovussa puhdasoppisten pyhimysten elämäkertomusten kanssa, Rousseau maaorjuuden puolustajain, "Les liaisons dangereuses" Tuomas Kempiläisen parissa — elämään, joka on samalla julmaa, naiivia, nautinnonhaluista ja hempeämielistä.

Natasha on tuonut koko joukon sairaita luokseni. Hän tuntee koko kylän ihmiset, ja kaikki ovat hänen ystäviään. Hän seuraa minua kiertokävelyilläni ja auttaa minua lääkkeiden kantamisessa. Hänen suhteessansa minuun piilee jotakin omituista: hän koko ajan ikäänkuin tutkii minua, puolittain odottaen minulta jotakin, etsii keinoa itse lähetäksensä minua. Ehkä toisekseen erehdynkin, mutta kaikissa tapauksissa — kuinka ihanat silmät hänellä on!

Hänen keskustelustaan leyhii vastaani jotakin hyvin vanhaa, mutta samalla erittäin hyvää; hän haluaa tietää mielipiteeni talonpoikiemme maanomistusoloista, minkä merkityksen minä annan lahkolaisuudelle, pidänkö kapitalismin kehityksen Venäjällä mahdollisena sekä toivottavana j.n.e. Ja hänen kysymyksistään kuultaa esiin, että hän varmuudella luulee noiden seikkaan täytyvän suuresti huvittaa minua. Ja huvittavathan ne, vaikka minun — pysyäkseni totuudessa — täytyy tunnustaa, että nämä keskustelut ovat minusta aika rasittavia. Luen vallan mielelläni kirjan, joka esittää jotakin uutta vasta kosketellussa suhteessa eikä minulla ole mitään sitä vastaan, että keskustellaan siitä. Mutta kernaimmin suon kysymyksen minuun ja seuratovereihini nähden pysyvän kylmänä, teoreettisena kysymyksenä, joka ei saa liikuttaa mieltämme enemmän kuin kysymys fagocytos-teorian perusteellisuudesta tai Altmann'in hypoteesin todenmukaisuudesta. Natasha sen sijaan puhuu kaikesta teennäisellä paatoksella, ja se saattaa minut pahalle tuulelle. Vastailen vastahakoisesti ja käännän keskustelun muulle alalle.

Paitsi sitä tuntuu minusta usein puheleminen hänen kanssaan rasittavalta toisessakin suhteessa: hän tietää että minä olisin ollut tilaisuudessa jatkamaan lukujani yliopistossa, olisin voinut päästä hyvään virkaan — mutta antausin sen sijaan semstwolääkäriksi. Hän kyselee minulta toimistani, suhteestani talonpoikiin ja hän harkitsee tuolla kaikella olevan syvällisen, siveellisen pohjan. Hänen puheessaan esiintyivät usein sanat: "velvollisuus kansaa kohtaan", "päämäärä", "aate". Nuo sanat leikkaavat korvaani kuin tylsän naskalin kirske lasia vastaan.

27 Kesäk.

Tänään saimme sanomalehtiä asemalta. Koleera raivoaa Bakussa ja etenee verkkaan mutta varmasti Volga virtaa ylöspäin.

2 Heinäk. k:lo 10 aamulla.

Olen lukenut läpi päiväkirjamuistelmani eilispäivältä… Mahdoin silloin olla kirkkaan aamun, metsäntuoksua — ja Natashan iloisten, nuorekasten kasvojen huumaamana. Minä tähystelin Natashaa eilen ja ajattelin: tuommoiselta on hän näyttävä, kun hän kerran rakastuu. Tässä ei ollut rakkautta, tässä oli jotakin aivan toista, mutta minä en huolinut miettiä mitä se oli, tahdoin vain, että nuo iloa säteilevät silmät olisivat katselleet minua niin kauan kuin mahdollista. Nyt olen pahoillani ja minua harmittaa: mitä tuosta kaikesta oli hyvää? Minullahan ei ole muuta tarkoitusta kuin levätä kyllikseni täällä ja olla mitään miettimättä. Mutta Natasha seisoo edessäni — uskovana, odottavana…

2 Heinäk. k:lo 11 illalla.

Vihdoinkin pääsi keskustelu välillämme vireille… Jälkeen illallisen soittivat Veera ja Liida nelikätisesti jonkin Sarasaten sepittämän espanjalaisen tanssin. Istuin ensinnä salissa ja menin sitten ulos verannalle. Natasha seisoi nojautuen kaiteita vasten ja katseli puutarhaan päin. Yö oli tähtikirkas, puutarhan tiheät pensaat tuoksuivat kasteisina. Pysähdyin ovella ja sytytin paperossin.

Natasha kääntyi ympäri, minun raapaistessa tikulla tulta.

— Äh, sinäkö se olet, Mitja! sanoi hän hiljaa ja ojensi vartalonsa suoraksi. — Haluatko lähteä puutarhaan?… — Näetkö, kuinka… ihanaa…

Hänen äänensä sakosi, ja näin miten hän mieli kuohuksissa, hypisteli leninkinsä hihan pitsiä.

Menimme alas puutarhaan ja tulimme kohta lehtikujaan.

— Muistatko, Mitja, alotti hän hetkisen vaitiolon jälkeen, — muistatko… sinä lausuit hiljattain, että tieto siitä, ettemme elä turhaan, tyhjän vuoksi… on parasta mitä elämä voi tarjota Jo ennenkin? ennen sinun tuloasi, olin paljosi ajatellut samaa asiaa. Sillä sehän on kauheaa — elää, eikä nähdä mitään edessään, ei tietää, ketä ja mitä varten elää. Tuo tieto, josta puhuit, on elämän suurin onni…

Kuljin ääneti hänen rinnallaan ja pureksin huuliani. Povessani syttyi nurja, vihamielinen tunne Natashaa kohtaan: olisihan hänen pitänyt vähitellen tulla huomaamaan, että tämä keskustelu oli minusta rasittava ja vastenmielinen ja että oli turhaa sitä päivästä päivään pitkittää? Hänen olisi pitänyt sääliä minua rahtusen, ja juuri se, että minun oli pakko odottaa sääliä ja armahdusta häneltä, joka itse oli vielä melkein lapsi, vaikutti yhä enemmän mieleni katkeroittumiseen häntä kohtaan.

Natasha vaikeni.

— Olen kuullut, että sinä viime talvena hommailit täällä kylän lasten kanssa, sanoin hänelle. — Mitenkä sinulta onnistui — oliko hupaista, miellyttikö sinua se?

— Kyl—lä, vastasi Natasha tapaillen sanoja.

— No, siinähän sinulla on tehtävä. Jos tahdot kokonaan antautua siihen, niin rupea kyläkoulun opettajaksi. Silloinhan olet kansaa lähellä ja voit vaikuttaa siihen…

Minä lausuin tämän kuten huono näyttelijä lukee julki pänttäämällä opitun repliikkinsä, ja minua tympäisi sydämeni sisimpään. Yhtäkkiä välähti mieleeni: mitähän olisin sanonut hänelle, ellei olisi ollut tuota kyläkouluopettajatartointa ("todellisen" työn alfaa ja omegaa meillä), johon tartuin kuin pelastusankkuriin?

Natasha asteli vierelläni pää alas painuneena.

— Hyvä, pikku Natasha, se on tosin vähäpätöinen toimi, sanoin tuokion vaitioltuamme. — Mutta eihän ihmisen arvo riipu siitä, millä yhteiskunnan asteella hän on. Siitä on päinvastoin suuria tuloksia…

Tunsin kärsiväni miltei ruumiillisesti: nuohan olivat kaikki paljaita fraaseja ja vääriä säveliä! Minusta tuntui, että Natasha nyt näki ihan lävitseni ja samalla olin nyt vasta näkevinäni itseni oikeassa valaistuksessa, näkevinäni mikä toivoton tyhjyys vallitsi sielussani…

3 Heinäk.

Tänään saimme sanomalehtiä.. Ne avattuani tuntui ikäänkuin tuulahdus toisesta maailmasta olisi leyhähtänyt vastaani. Koleera leviää leviämistään, etenee kuni kulovalkea arolla, käsittäen sylihinsä läänin toisensa perään. Ihmiset pakoilevat sanomattoman kauhun valtaamina, pakenevat päätäpahkaa, ja kansan keskellä liikkuu tuhoa ennustavia huhuja. Mutta lääkemiehemme käyvät yksimielisesti ja pelkäämättä hirvittävän vieraan kanssa taistosille. Kuinka paljon voimaa, kuinka paljon nuoruutta ja rohkeutta! Oikein sydän lämpenee… Huomenna lähden Posharskiin.

4 Heinäk.

Olen Posharskissa. Matkustin tänne Natashan seurassa, jolla on monenlaisia ostoksia täällä tehtävänä. Asunnon saimme Nikolai Ivanovitsh Likonskijn, Veeran ja Liidan isän luona. Hän on lääkäri, ja hänellä on suuri praktiikka kaupungissa. Nyt kesän aikana asuu hän aivan yksin isossa talossaan; vaimonsa ja nuoremmat lapsensa vierailevat jossakin sukulaisten luona maalla. Nikolai Ivanovitsh on herttainen ukko, jolla on älykkäät kasvot; hän seuraa yhä mielenkiinnolla tieteensä kehitystä — minkin vapaan hetken päivästä viettää hän laboratoriossaan.

Saavuimme tänne perille iltasella, vähän ennen iltasta. Meiltä lähti heti puhe liikkeelle Nikolai Ivanovitshin kanssa ja minä kyselin häneltä yhtä ja toista koleerasta. Se saartoi nyt lääniämme sirpin tavoin, ja paikoittain oli jo yksityisiä taudinkohtauksia esiytynyt. Täällä Posharskissa ei ollut puutetta lääkäreistä; mutta sitä tuntuvampi oli puute melkein kaikissa läänin piireissä. Slesark-nimiseen piirikaupunkiin ei ollut saatu vielä lääkäriä toisella puolen virtaa sijaitsevaa Tshemerovkan etukaupunkia varten; tässä osassa kaupunkia asui melkein yksin omaan työväkeä… Huomenna lähetän hakupaperini sinne.

5 Heinäk. Sunnuntai.

Kaupungin aitauksiin ja lyhtytolppiin on liimattu ilmoituksia, joissa kehotetaan Posharskin kaupungin asukkaita "ottamaan osaa tänäpänä kaupungin tuomiokirkossa pidettävään yhteiseen rukoukseen, jossa anotaan vapautumista koleeraksi nimitetystä ruttotaudista, ja sen jälkeen astutaan juhlakulussa halki kaupungin". Minä olin Jumalanpalveluksessa läsnä. Kaikki kadut olivat autioina, mutta mahdottoman avaran kirkontorin täytti ääretön ihmisjoukko. Itse kirkkoon pääsemistä ei ollut ajatteleminenkaan. Pääskyset kirmailivat suhisevin siivin kirkontornien ympäri, auringonsäteet leikittelivät kullatuilla pyhimyslipuilla, jotka seisoivat nojallaan kirkon seiniä vastaan, kirkosta kuului veisuuta — hyvin hiljaa. Minä tähystelin torille kokoontunutta rahvasta… Kenties tuo somannäköinen, kalvakka tyttönen, joka niin ylpeällä hartaudella pitelee Tihvinin Jumalanäidin kuvaa, kenties hän samoin kuin tuo lyhytkasvuinen miehen väkkyrä, jolla on käherä tukka, sekä tuo tutiseva kerjäläinenkin, viikon kuluttua sortuvat koleeran uhreina…

Ympärilläni puhuttiin kaupungin arkkijerein hiljattain tapahtuneesta kuolemasta, toimeenpantavasta surukulkueesta j.n.e., mutta nyt pidettävän rukoushetken tarkoituksesta ei mainittu sanaakaan. Muudan veitikkamainen sälli vain osotti silmää iskien naapurilleen ohikulkevaa raihnaista ämmärukkaa ja lasketteli kokkapuheita:

— Tänne olemme kokoontuneet rukouksilla karkoittamaan koleeraa₃ ja tuossa tulee koleera ihan ilmeisenä!

Kulkiessani tungoksen läpi yhdyin Viktor Sergevitsh Gosteviin. Hän oli aksiisivirkamiehenä Slesarskiss ja oli saapunut Posharskiin ottaakseen osaa jonkin aksiisikomitean istuntoihin. Me aloimme vilkkaasti keskustella. Kerroin hänelle hakeneeni lääkärinvirkaa Slesarskissa.

— Slesarskissa?! huudahti hän hämmästyneenä ja katseli minua silmät levällään. — Kuulkaa, sähköttäkää heti, että peruutatte hakemuksenne!

— Miksi niin?

— Ettekö ole kuullut, millaisia käsityöläisemme Saretshjessä ovat? He tappavat teidät vähemmässä kuin kolmessa päivässä, ettette saa aikaa tehdä ristinmerkkiä.

— Onko kansa tosiaan niin kiihtynyttä?

Viktor Sergejevitsb kohotti olkapäitään ja sytytti vaieten sikarin. Sitten kohotti hän salaperäisesti kulmakarvojansa, kumartui puoleeni ja kuiskasi:

— Tiedättekö mitä, nyt olisi paras aika lähettää sinne rykmentti sotamiehiä, varustettuina kovilla patruuneilla, jotta olisivat joka hetki valmiina taisteluun. Mutta tiedättehän miten meillä on tavallista niinkauan kun ei ukkonen jyrise, ei kukaan risti silmiään — sitten vasta kun hätä tulee, pommitetaan kuvernöörejä sähkösanomilla: "lähettäkää sotaväkeä!…" Eikähän meillä sitäpaitsi, Jumalan kiitos, vielä koleeraa Saretshjessä olekaan. Mutta tiedättekö, mimmoisia huhuja jo on liikkeellä? Sanotaan että juopuneita kuljetetaan väkisin sairaaloihin ja valetaan siellä kalkkivedellä, kaikki kaupungin kaivot ovat myrkytetyt, ja tohtorit ovat jättäneet vain yhden puhtaaksi omaa tarvettaan varten; useat ovat jo omin silmin nähneet, miten selvällä päivällä terveitä ihmisiä on hakattu rautakoukuilla ja viety sairashuoneisiin… Eivät he yhtään arkaile, vaan sanovat suoraan: jos koleera saapuu tänne, niin tapamme tohtorit joka ainoan. Eikä se ole leikin vuoksi puhuttu! Paras todistus siitä on, ettei kukaan kaupungin lääkäreistä tahdo tulla Tshemorovkaan.

Kirkon esihallissa näyttäytyivät papit puettuina kultakangaskaapuihin ja veisuu alkoi äkkiä kuulua kovemmin. Ihmisjoukko alkoi liikkua ja tehdä ristinmerkkiä, ja pyhimysliput liehuivat rahvaan päitten yläpuolella. Pieni rupinen koira hiiviskeli kolmella jalalla liikaten ja surkeasti ulisten ihmisparvien keskellä, ja muudan, jonka ohi se solahti, katsoi velvollisuudekseen potkaista sitä; koira kellahti nurin, tuli jälleen jaloilleen ja luikki vinkuen etemmäksi. Kulkue eteni kaupungin Kremliporttia kohden. [Samaten kuin Moskovalla, on usealla muulla Venäjän vanhemmalla kaupungilla Kremlinsä, joka on muusta kaupungista eristetty ryhmä rakennuksia linnoineen, palatsineen, jota ympäröi torneilla ja sakaroilla varustettu muuri.]

Hyvästi jättäessään kehotti Viktor Sergejevitsh vielä kerran mitä vakavimmin minua ajoissa peruuttamaan hakemukseni.

8 Heinäk.

Tänään illallisen jälkeen soittivat Veera ja Liida Beethovenin viidennen symfonian. Kamalaa musiikkia — syvää tuskantunnetta huokuvina vyöryvät sävelet, kasautuvat tornin korkuisiksi, musertavat toisensa ja romahtavat nyyhkien kokoon. Kuinka paljon raskasta epätoivoa ne sisältävät… Minä kuuntelin soittoa ja ajattelin itseäni.

Natasha seisoi verannalla, nojaten kaidepuuta vasten ja katseli liikahtamatta pimeään puutarhaan päin. Niin, ei hänenkään tilansa ollut varsin helppo… Minä katsahdin Natashaan ja sydämeni hypähti: kuinka surullisesti hänen päänsä oli vaipunut alas, kuinka paljon salaista tuskaa ilmeni hänen olennossaan… Miksikä lieneekään tämä tyttönen ollut sydäntäni niin lähellä? Minun teki mieli mennä ja puristaa hellästi hänen kättään. Mutta mitä olisinkaan sanonut hänelle ja mitä apua olisi säälistäni hänelle ollut? Hän olisi torjunut sen pois luotaan.

Mutta sävelet itkivät yhä edelleen ja juurikuin puhdistivat ja syvensivät suruni sielussani. Ja minusta tuntui, että minä tapaan oikeat sanat…

Läksin ulos verannalle. Oli äskettäin satanut, ja hiljaisuus⁻ vallitsi märässä puutarhassa; palsamipoppelit tuoksuivat väkevästi. Kuun vähenevä sakara paistoi kuusten latvojen lomitse, ja kuun yläpuolella liiteli mustia, hopeahulpioisia pilviä; taivaanlaella himotti harvakseltaan tähtiä vaalakkain pilvenhattarain läpi.

— Haluatko lähteä soutelemaan, Natasha? kysäsin kotvasen vaitiolon jälkeen.

Natasha vilkasi nopeasti ylös ja silmäili minua puoleksi hämmästynein, neuvottomin katsein.

— Kyllä, lähdetään, vastasi hän.

Menimme virralle märkää polkua pitkin.

— Mitenkä virta on paisunut! lausui Natasha hiljaa, ilmeisesti vain jotakin sanoakseen.

— On. Ja niin hiljaista on kaikkialla. Yö on kokonaan ilman ääniä. Niin on aina sateen jälestä?

— Tosiaankin! — Natasha seisahtui, kuuntelemaan. Sitten jatkoi hän jälleen kulkuaan.

Huomasin nyt, että olin pettynyt itseni suhteen: minä en tiennyt miten alkaa ja mitä puhua.

Istuimme veneeseen ja työnsimme ulos rannasta. Kuu oli peittynyt pilviin ja oli tullut pimeämpi; notkossa tammilehdon takana huudahteli haikara valittavasi, kuin olisi sitä yritetty kuristaa. Veneemme solui ison aikaa eteenpäin meidän puhumatta sanaakaan. Natasha istui jälleen pää syvään painettuna alas. Pimeiden puitten keskeltä tuli talon pääty näkyviin, ikkunat olivat kirkkaasti valaistut, ja voitonriemuinen soitto kaikui mahtavasti yli hiljaisen puutarhan: symfonian loppuosa oli kuulumassa — se oli itseluottavan elämän voitto kuoleman yli, totuuden, kauneuden, äärettömän autuuden riemuhymni.

Natasha katsahti äkkiä ylös.

— Mitja! Muistatko minun kerran kävellessämme puistossa kysyneen sinulta, mihin minun olisi ryhdyttävä? Sinä sanoit silloin, että antautuisin kyläkouluopettajaksi… Sanopa oikein todenperään: uskoitko sinä itsekään, mitä silloin puhuit?

Kului muutama silmänräpäys ennenkuin vastasin — en osannut aavistaa, että hän tekisi minulle niin pistävän suorasukaisen kysymyksen.

— Mitäpä sinulle vastaisin? äänsin viimein. — Josko uskoin, mitä sinulle sanoin? Niin, Natasha, kyllä uskoin. Mutta… sinä tahdot kuulla totuuden. Minä näin, mitenkä tarkastelit minua silloin, kun saavuin tänne, näin että odotit minulta jotakin. Se vaivasi minua kovasti, mutta minkä minä sille taisin?… Odotit, että minun piti antaman sinulle ratkaisun elinkysymyksiisi! Rakas, pikku Natasha, sinä olet erehtynyt. Sanonko, miten olen viimeiset kolme vuotta elänyt? Tuo työni, "tehtäväni" ei ollut muuta kuin itseni pettämistä; koko ajan on jokin hellittämätön ääni rinnassani vakuuttanut, ettei tuo tehtäväni ollut oikea, että on olemassa jotakin paljon tärkeämpää ja välttämättömämpää — mutta missä? En saata toivoa sitä enää löytäväni. Voi Jumalani, kuinka raskasta! Elää, eikä nähdä mitään edessään, harhailla ympäri pimeässä, katkerasti soimata itseään siitä, ettei ihmiselle ole annettu kyllin voimakasta järkeä, joka hänet johtaisi oikealle tielle — juurikuin se olisi ihmisen oma syy! aika sillä välin kuluu kulumistaan…

Sinä luulet minua epäuskoiseksi… Minäkö en usko? Natasha, ystäväiseni, minä uskon, uskon kaikesta sydämestäni? Rakasta lähimäistäsi niin kuin itseäsi — korkeampaa käskyä en tiedä. Ilman sitä tuskin jaksaisinkaa elää. Et myöskään usko minun puhuvan ulkopuolelta hampaitten. Mutta sinä kaipaat jotakin muuta. Elää toisten eteen, tehdä työtä toisten eteen — se on liiaksi hapuilevaa. Sinä kaipaat aatetta, joka täyttäisi elämäsi kokonaan, joka kiinnittäisi sinut täydellisesti puoleensa ja johtaisi sinut horjumatta päämaaliin. Sinä tahdot, että minun pitäisi ojentaa sinulle lippu ja sanoa: "tässä on sinulle lippu — taistele ja kuole sen puolesta!" Minä olen kokenut enemmän kuin sinä, nähnyt elämätä enemmän kuin sinä, mutta minun laitani on sama kuin sinun: minä en tiedä! — se on koko kärsimystein ydin.

Natasha istui nojaten kädellä leukaansa ja kuunteli synkästi. Miten erilainen olikaan hän nyt siihen Natashaan verraten, joka kaksi viikkoa aikaisemmin istui samassa veneessä ja kuunteli tarkkaavaisesti kertoessani toimistani semstwolääkärinä! [Vastaa lähimiten kunnanlääkäriä meillä.] Ja mitä olisinkaan antanut, jotta vain olisin saanut nuo silmät katselemaan minua yhtä hellästi kuin silloin? Mutta silloin odotti hän minulta sitä, mikä antaa elämää, ja nyt puhuin minä kuolemasta, hirmuisimmasta kuolemasta kuin olla voi — hengen kuolemasta. Ja häpeä minulle, etten pidättänyt itseäni, että puhuin puhumistani…

Minä sanoin hänelle, että niitä oli paljo, jotka olivat samalla kannalla kuin minä, että koko nykyinen sukupolvi tuntee samaa kuin minä: sillä ei ole mitään — ja se on sen kirous ja kauhistus. Ilman tietä, ilman johtotähteä joutuu se huomaamatta ja auttamattomasti hukkaan… Hänen tarvitsi vain silmätä nykyajan kirjallisuuteen — eikö se ollut kuolleitten kirjallisuutta, ruumiskirjallisuutta? Tiettömyys oli rasittavana taakkana meillä kaikilla, ja turhat olivat ponnistuksemme tämän ikeen poistamiseksi.

Kaikista mitä puhuin ei Natashalta mennyt sanaakaan hukkaan — hän tarttui peräsimeen ja pakotti veneen kääntymään. Kuu oli kadonnut ja mustia pilviä ajelehti taivaalla; oli pimeä ja märkä, ja tuuli tohisi oudosti puutarhassa. Laskimme maihin uimahuoneen viereen. Nousin pois ja rupesin kytkemään venettä kiinni. Natasha istui liikkumatta peräteljolla.

— Minä kumminkin luulen, että sinä erehdyt, lausui hän hiljaisella äänellä, katsellen pimeässä himmeästi kimmeltävälle virralle päin. — Onko todellakin välttämätöntä olla noin… aikansa orja? Minä puolestani luulen, että sinä sovitat koko nykyiseen polveen sen, mitä vain sinä yksin olet kokenut.

— Jospa niin olisi! vastasin ja kohotin epäilevästi olkapäitäni.

Minä astuin maalle. Natasha istui ennallaan liikkumatta veneessä.

— Etkö lähde kotia? kysyin.

— En, vastasi hän lyhyesti.

Nousin jyrkkää, niljakkaa rantatörmää ylös. Ollessani jo puistossa kuulin airojen mittamääräistä loisketta: Natasha lähti uudelleen soutamaan.

Ja nyt on jo tunti kulunut, ja minä istun yhä pöytäni ääressä — ajattelematta, liikahtamatta. Aivoissani vallitsee toivoton tyhjyys. Ulkona sataa, pimeä puutarha ryskyy tuulessa ja vesi syöksyrännissä lorisee surullisen yksitoikkoisesti… Natasha ei ole vielä palannut.

10 Heinäk.

Natasha on kartellut minua kaikki nämä päivät. Yhdymme vain päivällispöydässä ja illallista syödessä; katseittemme toisiaan kohdatessa välähtää hänen silmissään jotakin kovaa ja halveksuvaa… Kernaasti minun puoleltani! Hän tuli luoksesi hartaasti, palavasti anoen leipää, ja minä — minä laskin kiven hänen ojennettuun käteensä. Mitäpä muuta hän voisi tuntea minun suhteeni, nähdessään, että minä olin vielä suuremmassa avuntarpeessa, vielä köyhempi kuin hän?… Ja ympärilläni on kaikki niin lohdutonta: tuulee kylmästi yhtämittaa, taivas on pilvessä ja vuodattelee pisaroitaan ihmisparkojen yli.

K:lo 9 illalla.

Pikalähetti toi minulle juuri ikään asemalta sähkösanoman Slesarskista: kaupunginhallitus ilmoittaa, että minut on valittu virkaan, ja pyytää minua oitis tulemaan. Jumalan kiitos! Matkustan huomen-iltana.

11 Heinäk. k:lo 12 yöllä.

Niinpä olen nyt Slesarskissa. Saavuin puoli tuntia sitten. Oikea rottelo kaupungiksi! Hotelleja ei lainkaan, ja minun on täytynyt jäädä kestikievariin asumaan. Minulle on annettu pikkanen kamari, jossa on vain yksi ikkuna; siniset, risaiset tapetit, himmeä, vähäinen peili ja sen alla pöytä, verhona likainen punareunuksinen liina. Halkeimia puusängyssä peittävät varsin epäiltävät pilkut. Kaikki ympärilläni on vaipunut syvään uneen, palmukynttilä valaisee valjasti huoneen seiniä, sammuvasta teekeittimestä kuuluu pitkäveteinen, hiuksenhieno pihinä, mikä tuontuostakin hetkeksi taukoo, juurikuin kuunnellen, puhahtaa sitten ja jatkuu taas hienona sihinänä. En saata vielä nukkua — tahdon muistella päivän tapahtumia…

Viimein menin Natashan luo. Hän oli ikäänkuin tolaltaan joutunut; hän katsoi arasti minuun — lapsellisen ihastunein, lemmekkäin silmin… Suljin hänet syliini, ja hän kiersi äkkiä kätensä minun kaulaani ja suuteli minua kiihkeästi ja tulisesti…

K:lo 3 yöllä.

Minä heittäysin vuoteelle, mutta en voinut nukkua; lukemattomat pienet elävät karkasivat ruumiini kimppuun. Kaksi tuntia heittelehdin tilallani saamatta silmiini unta. Päivä valkenee, ja ikkunasta näen leveän, aution kadun, jonka varrella pienet talot nukkuvat kuolon unta…

Tahdon vastata vilpittömästi kysymykseen: pelkäänkö minä? En — ja se tuntuu itsestänikin varsin oudolta… Ennen en voinut mielessäni kuvitella, miten saattoi elää — vihattuna. Nyt se on minulla varsin selvillä, ja minä vain hymyilen. Minä olen ikäänkuin muuttunut toiseksi ihmiseksi: sielussani on valoista ja riemuista, ympärilläni on kaikki niin kummallisen ihanaa — minä odotan ikävällä työtä ja taistelua.

Ja tuossa, tuossa aamun kylmässä usvassa kohoaa Saretshje… Olenko minä voittava sen — vai onko se ehkä kukistava minut?

15 Heinäk.

Olen ollut jo kolme päivää Tshemerovkassa. Tässä nyt on se peljätty Saretshje?… Poikki mäkien ja notkojen kulkevat kadut, kasvaen terhakkaa ruohoa — ja puistikkoja loppumattomiin! Vaahterain ja metsäviiniköynnösten katveessa asustavat pienet maaperäiset talot, kaikissa kolme ikkunaa ja päällä mustuneet lautakatot. Päivisin vallitsee kaduilla kuolonhiljaisuus ja aurinko paahtaa niitä; avatuista ikkunoista kuuluu sorvituolien surinaa ja teräksen kalsketta. Laipion siimeksessä heittävät lapset napua. Joskus, vaikka harvoin, näkee eronsaaneen virkamiehen tahi reilun seminaarilaisen astuvan virralle päin uimalakana kainalossa.

Illansuussa muuttuvat kadut eloisiksi. Käsityöläiset lopettavat työnsä ja työväki palaa kotia tehtaista. Illallisen jälkeen ulkonevat kaikki kaduille. Sinervään autereeseen kiedotusta kaupungista kuuluu etäistä humua; kellotapulit loistavat valkoisina ja kirkon ristit kimmeltävät laskeuvan auringon säteissä. Hämärä tihittyy. Tähän aikaan päivästä rakastan käyskennellä Tshemerovkassa. Kallellisessa portissa, riippuoksaisen salavan alla, seisoo neitonen ja, käärien saalia ympärilleen, kuuntelee mitä nuori käsityöläinen hänelle kertoo; mielihyvällä silmäilee hänen paljastettua, vaaleatukkaista pientä päätään ja onnellista, hymyilevää katsettaan, jonka hän tuon tuostakin luo kavaljeeriinsa. Jossain lähitienoolla ammuu lehmä, ja vehmaasta puistikosta kuuluu raskasmielisen laulun säveliä… Illan rusko sammuu Ja kirkkaita tähtösiä syttyy taivaalle; kaduilla on pimeä, mutta pimeästä huolimatta tuntuu kumminkin elon vaikutuksia, kuulee puhelua, pidätettyä naisten naurua… Kello yhdentoista tienoissa on kaikki hiljaista; ei tulen pilkahdusta näy koko Saretshjessä, joka paikassa nukutaan, ja koirat vain ääneti hiipivät ympäri pitkin autioita katuja.

Asunnon vuokrasin itselleni Saretshjen ulkolaidalla erään pikkuporvarin luona, joka viljeli hedelmätarhaa. Pienessä talossa on kaikkiaan kolme huonetta, ja ne ovat yksinomaan minun käytettävinäni. Vastaanottohuoneeni käytävä ja ikkunat ovat kadun puolella, makuuhuoneestani näen puutarhan omenapuineen sekä viini-, karviais- ja happomarjapensaineen.

Koleeraparakki sijaitsee niityllä ulkopuolella kaupungin, lähellä entistä, saretshjelaisten polttamaa parakkia, josta on jäljellä vain hiiltyneitä jätteitä. Sisällä on kodikasta ja hauskaa, tuoksuu tuoreelle puuaineelle, pitkin seiniä seisoo sänkyjä, valkoisine tyynyinään ja harmaine villapeitteineen; aurinko paistaa ikkunoista sisään ja sen säteet päilyvät uusilla metalliastioilla. Parakin johtajana on välskäri Harlampij Aleksejevitsh Prishtshepjonko₉ vähä-venäläinen, joka puhuu pitkäveteisesti ja arvokkaasti kohottaen myötään kulmakarvojaan ja päättäen joka lauseensa "niin"-sanalla. Minä kyselin häneltä vanhan parakin palosta, millainen Saretshjessä nyt on mieliala, y.m. Hän kertoi kaikki seikkaperäisesti ja tyynesti, kuin olisi ollut puhe ihan tavallisista asioista ja siirtyi sen jälkeen luettelemaan, mitä kaikkea parakkiin olisi ostettava… Minun täytyy tunnustaa, että häpesin äskeistä korkealentoista mielialaani.

Parakissa olisi kaikki hyvin — mutta se alempi palvelijakunta!… Olisi hauska tietää, mistä mokoma joukkio on kokoonhaalittu.. Toinen sairaanhoitajista, Pavel, on pienenläntä mies, jolla on pienet päilyvät silmät, jotka eivät koskaan katso ihmistä silmiin; hänellä on yllä lyhyt takki ja pitkät housut. Kaikesta näkyy, että hän on heittiö, jonka suuri palkka ainoastaan on saanut tänne houkutelluksi. Tänään valmisti hän minun johdollani rikkihappoista karbooliliuosta.. Kun sanoin hänelle, että hän vähän varovammin pitelisi karboolihappoa, välähtivät hänen silmänsä tavalla, jota on vaikea sanoin kuvailla. Olen ihan varma siitä, että hänen antautumisensa koleeraparakkiin palvelijaksi oli sama, kuin jos hän olisi liittynyt rosvojoukkioon. Toinen sairaanhoitaja, Feodor, ora oikea talonpojan nahjus, naama tollomainen ja uninen. Kas siinä — luvalla sanoen — meidän terveydenhoitolautakuntamme.

17 Heinäk.

Jo muutamia päiviä sitten naulasin ovelleni ilmoituksen, että otan vastaan sairaita maksuttomasti. Siitä huolimatta eivät apuani ole hakeneet muut kuin emfysemitautinen ukko ja kaksi naista, tuoden kesävatsuria sairastavat rintalapsensa₃ Mutta kaikki Themerovkassa tuntevat jo minut ulkonäöltä ja tietävät, että minä olen tohtori. Kaduilla liikkuessani seurailevat saretshjelaiset minua synkin, vihamielisin katsein. Minun täytyy nyt aina pakottaa itseäni lähtemään kaupungille: silmät maahan luotuina pakenen noita katseita ja kaduilla kulkeminen tuntuu minusta melkein kuin kujanjuoksult.

18 Heinäk.

Yltympärillänä näyttää kaikki olevan tyyntä, mutta ilmassa on jotakin tuhoa ennustavaa ja hermot ovat äärimmilleen jännittyneet. Välskärin, kyökkipiikani kautta, kaikkia mahdollisia teitä ja kiertokäytäviä tulee kuuluvilleni kauhistavia huhuja: minut on muka eräänä yönä nähty Moltshanovin kaivon luona, nähty minun kylvävän jotakin pulveria kaivoon; moukarit lähellä olevasta pajasta olivat lennähtäneet jälkeeni, jolloin minä olin hypännyt laipion yli Batashevin puutarhaan, jonne olin kadonnut. Toiset olivat nähneet, miten eräänä yönä oli viety koko kuorma ruumisarkkuja ja rautakoukkuja parakkiin. On aikomus, niin kerrotaan, polttaa parakki jälleen poroksi ja surmata poliisi sekä sairashuoneen palvelijat. Koetan uskotella itseäni, että minä en pelkää, mutta joka kerta kun kuulen humalaisten rähinää kadulta, kolinaa tahi muuta melua, niin sydämeni rauhattomasti lävähtää.

18 Heinäk. Sunnuntai.

Tänään iltapäivällä sain postissa nimettömän, huonosti kirjoitetun varoituskirjeen, jossa jokin tuntematon ystäväni ilmoittaa "pojilla" olevan aikomuksena "tehdä puhdasta siivoa talossani". Kirjettä paraillaan lukiessani tultiin minua noutamaan erään papin luo, jonka tytär oli yhtäkkiä sairastunut. Palasin kotia pitkin Kljutsharnajakatua. Oli pimeä₃ pilvet liitivät uhkaavina kaupungin päällä ja kävi tihkusade. Muudan kapakanovi aukeni, hämärä valonhäive lankesi kadun yli ja heijastui likalätäkön pinnasta; kaksi varjoa kulki äänetönnä kadun poikki ja katosi kahden rakennuksen väliseen aukkopaikkaan. Minun oli kuljettava juuri tuon paikan ohi. Repaleinen, paljasjalkainen mies roimahousuissa vetäytyi porttiaukkoon takasin ja seurasi minua ääneti ja tarkkaavaisesti katseillaan. Ojensin tahtomattani vartaloni suoraksi ja puristin lujemmin keppiäni astuessani siitä ohi. Takanani sukelsi taas esiin kaksi varjoa — kuulin takanani sanan "tohtori". Käännyin Motjakinskaja-, sitten Serebrjankakadulle. Varjot seurasivat perästäni toisella puolen katua, soluen edelleen laipion synnyttämässä pimennossa.

Tulin kotia. Säikähtynyt palvelijani kertoi minulle, että joukko Tshemerovkan työmiehiä vähää ennen oli käynyt täällä; olivat kysyneet minua. Eivät olleet ottaneet uskoakseen, etten minä ollut kotona, vaan hankkiutuivat ovea särkemään. Joku ohikulkija oli sitten sanonut heille, että hän oli juurikään nähnyt minut Rshavtsin-Nikolain kirkon luona, jolloin he kaikki olivat rientäneet sinne Jamskajakatua pitkin.

— Ah, barin, teidän pitäisi jo huomenna muuttaa kaupunkiin, neuvoi palvelijani minua. — Täällä voi teitä niin pian jokin paha kohdata! Miehet ovat juovuksissa ja Herra tietää mitä he ovat saaneet päähänsä…

— Hoo, Avdotja, niin pahaa ei toki liene peljättävissä! sanoin nauraen ja taputin häntä olalle. — Mitäpä minulle tekevät? Me voimme oikein hyvin maata täällä huomiseen asti.

Muuttaa kaupunkiin… Ehkä olisi pitänyt ottaa mukaan vielä välskäri ja sairaanhoitajat, niin että taudinkohtauksen sattuessa ei olisi ollut ketään meistä tavattavissa?

Avdotja on käynyt levolle. Minä en saa unta, vaan istun kirjoituspöytäni ääressä.

Miksi salata itseltäni jotakin? Minä olen ahdistuksessa ja — pelkään. Pelkään tätä pimeyttä, ja avuttomuuteni synnyttää minussa vakavaa huolta. Kun ajattelen, että nuo ihmiset saattavat millä hetkellä hyvänsä murtautua sisään, valtaa minut mieletön kauhu, ja minä en saa rauhaa ajatukselta: kuinka se on mahdollista, ja miksi?!

Sade valuu hiljaisina pisaroina alas lehdille, pimeässä puutarhassa kuuluu epäselvää rasahtelua — ja minä olen yksin täällä…

21 Heinäk.

Kävin eilen nukkumaan noin kello 1 tienoissa. Olin juuri päässyt uneen kiinni, kun kuulin jonkun kolkuttavan. Avdotja pisti päänsä sisään ja ilmoitti välskärin hakevan minua. Jokin pahaa tietävä aavistus sai sydämeni hytkähtämään. Kutsutin välskärin sisään ja sytytin kynttilän.

Hitaasti ja ääneti astui Harlampij Aleksejevitsh huoneeseen — kalpeana ja silmät levällään.

— Dmitrij Vasiljevitsh, meillä on Saretshjessä koleera! lausui hän haudanomaisella äänellä.

— Mitä sanotte?

— Oikea koleera: oksetuksineen ja kouristusnytkäyksineen…
Kljutsharnajakadun varrella — kaluseppä Tsherkasov.

— Mitä sanotte? Näittekö oikein omin silmin? Kävittekö siellä jo?

— Kävin, Minua käytiin hakemassa. Käskin panna vettä lämpiämään ja läksin sitten teille ilmoittamaan.

Aloin kiireesti pukea päälleni. Rintaa ja selkäpiitä myöten kulki vienoja vilunväreitä; suuni tuntui kuivalle ja minä join lasin vettä. "Pitäisi syödä jotakin", välähti aatos mielessäni. "Ei ole hyvä mennä ulos syömättömänä… Mutta ei — vastahan minä puolitoista tuntia sitten söin." Lopetin pukemisen ja kiinnitin kellonperät liiveihini.

Harlampij Aleksejevitsh seisoi kulmakarvat kohotettuina ja tuijotti liikkumattomana samaan paikkaan. Satuin vilkaisemaan hänen suurta hämmästystä kuvastavaan naamaansa — minua pyrki naurattamaan, ja niin pääsin taas voitolle tunteistani.

— No, siitähän saamme praktiikkia? sanoin nauraen. — Onko teillä mukana kaikki mitä tarvitaan.

— On. Pavel seisoo täällä ulkona rappusilla. Hänellä on kaikki tarvittavat kappaleet.

Tulimme ulos kadulle. Hitaisesti viettäen virralle päin levisi edessäni Saretsjhe laveana murroksena, jonka muodostivat talot ja puistikot. Parissa kolmessa kohden tuikki valkeita, ja etäällä kuului koirain haukuntaa. Kaikki uinui tyynesti ja hiljaisesti, mutta pimeässä kohosi peljättävän vieraan haamu kaupungin yli.

Kljutsharnajakadulla poikkesimme köyhään, ränstyneeseen, pieneen taloon. Ainoa huone oli petrooliläkkilampun valjusti valaisema; nuori, kaunismuotoinen säikähtyneen näköinen nainen, lapsi käsivarrellaan, seisoi lieden ääressä ja syyti lastuja rautaisen kolmijalan alle, jolla suuri läkkinen teekattila surisi. Lautasängyssä nurkassa lähellä uunia makasi vahva, kolmenkymmenen vuoden vanha mies — kalpeana, puoleksi ummistetuin silmin. Hänellä oli kädet pään alla ja hän vaikeroi hiljaa.

— Hyvää iltaa, minä sanoin ja riisuin päällysnuttuni.

— Iltaa! vastasi nuori nainen lyhyesti ja vilkasi minuun; sitten kääntyi hän jälleen lieteen päin.

Menin sairaan luo ja koetin hänen valtimoaan; käsi oli kylmä, mutta valtasuoni tykki voimakkaasti ja säännöllisesti.

— Milloinka tauti häneen tuli? kysyin nuorelta naiselta.

— Tänään jäljestä päivällisen, vastasi hän katsomatta minuun. — Tuli kotiin työstä, söi puolisen ja tunti sen jälkeen oli tauti hänessä kiinni.

Hän puhui vastahakoisesti, ikäänkuin tahtoen karttaa niitä joutavia kysymyksiä, joilla minä häntä rasitin, ylipäänsä kohteli hän minua siten, kuin olisin minä ollut jokin kadulta tullut henkilö, joka ainoastaan häiritsi häntä tärkeässä toimessaan.

— No, Tsherkasov, mitenkä voitte? kysyin potilaalta.

Hän loi hitaasti auki silmänsä ja katsoi minuun.

— Sisuksia polttaa, teidän vapaasukuisuutenne, koko ruumis tuntuu raukealta ja sydämessä on tuska…

— Tahdotteko jäällä sekotettua vettä?

Välskäri ojensi hänelle tuopin, sairas tarttui siihen, vei sen huulilleen ja joi ahnaasti.

— Mistä olette tämän taudin saanut? minä kysyin — Olette kai syönyt jotakin raskasta tänään?

Tsherkasov paneutui jälleen selälleen.

— Se tuli maidosta, jonka minä join, teidän vapaasukuisuutenne: tulin väsyneenä työstä, söin kaalisoppaa ja join kaksi kupillista maitoa kohta kaalin päälle.

Hän vaikeni ja ummisti silmänsä. Välskäri sekotti sinappitaikinaa. Minä otin taskustani kaalomelipulverin.

— No, Tsherkasov, ottakaa nyt tämä pulveri! minä sanoin.

Hänen vaimonsa astui kiireisesti luokseni ja seurasi tarkasti jokikistä liikettäni.

— Ei, teidän vapaasukuisuutenne, antakaa sen olla; minä en ota pulveria! vastasi Tsherkasov jyrkästi.

— Luuletteko minun tahtovan myrkyttää teidät? lausuin hänelle karkottaen hymyn kasvoiltani, — Kas, tässä on kaksi pulveria, valitkaa niistä toinen — toisen otan minä.

Tsherkasov oli kahden vaiheella, mutta otti kummilla pulverin; toisen nielin minä, Tsherkasovin vaimo silmäili edelleen minua kupristetuin kulmin. Yhtäkkiä Tsherkasov voimakkaasti vavahti, kavahti istualleen sängyssä ja rupesi antamaan ylen niin, että tuvan lattia lainehti. Hädin tuskin ennätin hypähtää syrjään. Pää riippuen sängynlaidan yli makasi Tsherkasov ja vaikeroi raskaasti, oksennusväänteiden pudistellessa hänen ruumistaan. Annoin hänelle vettä — hän joi ja kävi jälleen pitkälleen.

— No, Tsherkasov, nielkää nyt pulveri! minä lausuin.

— Juokaa te ensin itse vettänne, ärähti potilaan vaimo katsahtaen vihaisesti minuun.

— Olkaa jo siivommin, teidän paksupäisyytenne rupee vihdoin suututtamaan! ärjähti välskäri hänelle ankarasti. — Miksi pitäisi tohtorin juoda vettä?

— Vesi on meidän, sen tiedän, vaan jää on teidän!

— Äh, mihinkäpä hänestä pääsee? sanoin naurahtaen ja katsahdin välskäriin. — Antakaa tänne vesi.

Minä hämärästi toivoin, että hän antaisi minulle veden puhtaassa astiassa. Tsherkasovin vaimo otti tuopin, joka seisoi miehen vuoteen vieressä, ja ojensi minulle sen. Rohkeuteni oli vähällä pettää.

"Tästä astiasta on koleerasairas vastikään juonut", ajattelin kauhulla, vieden samalla tuopin huulilleni. Muistan niin selvästi tuon kumuraisen läkkisyrjän ja vienon metallihajun, joka lähti tuopista. Otin muutamia siemauksia ja panin tuopin pöydälle.

Tsherkasov nieli nyt pulverin. Välskäri asetti sinappitaikinan hänen mahalleen. Huoneessa muuttui hiljaiseksi. Sairas makasi liikkumatta oikonaan; läkkilamppu valaisi huonetta suihkuten ja hulmahdellen, ja nuori nainen tuuditti itkevää lastaan käsivarrellaan.

— Sano sitten, Tsherkasov, kun sinappitaikina rupee polttamaan, minä sanoin.

— Ei tee mitään, teidän vapaasukuisuutenne, polttaa, mutta polttaa suloisesti, vastasi hän hiljaa.

Minä istuin selkämyksettömällä puutuolilla; pääni painui alas. Nyt oli minulla tuhansia koleerabasilleja mahassa — olikohan siellä suolahappoa kyllin riittävästi vai eikö? Sisälmyksistäni kuului hiljaista purinaa ja sihinää.

— Taas vaivaa leini jalkojani! virkkoi Tsherkasov nopeasti, vetäytyen käppyrään ja heittelehtien vuoteellaan. — Aksinja! Hiero sukkelammin!

Koetin kädelläni hänen jalkojaan takin alla: pohjelihakset olivat kouristuksentapaisesti supistuneet ja kivenkovat.

— O-ooo!… O-ooo!… vaikeroi sairas⁻ pitkään, vapisten ja ojentaen pitkän vartalonsa suoraksi, Rupesimme hieromaan häntä kuumilla pulloilla ja kamferttiviinalla.

Kouristusnykäykset heikkenivät vähitellen. Tsherkasov pani vahvajäntereiset käsivartensa niskansa alle ja makasi silmät puoliummessa, aika ajoin raskaasti huoahtaen. Pavel antoi hänelle vettä, ja hän joi ahnaasti tuopin toisensa perään.

Huoneeseen tuli lihavanläntä, vanhanpuoleinen nainen, jolla oli elokkaat kasvot ja mustat kulmakarvat.

— Hyvää päivää, herra tohtori! virkkoi hän. — No, naapurinmuori, mitenkä ukkosi laita on?

— Tuossa hän makaa? vastasi tämä lyhyesti.

— Koettakaa puhua heille, herra tohtori! He eivät mistään hinnasta tahtoneet lähettää teitä noutamaan — menee se ohi tohtorin avutta, he sanoivat. Mutta minä näin, että miehen uhkasi olla loppu käsissä — havulle jo haiskahti. Mitä ajatteletkaan, Aksinjushka, sanoin, etkö sinä ole miehesi vaimo? Tässä ei auta muu, kuin pitää hakea tohtori.

— Mitä pikemmin lähetätte minua noutamaan, sen parempi, minä sanoin. — Sillä tämä tauti on sen laatuinen, että jos sitä vastustetaan heti alusta, suoriutuu siitä hyvin helpolla. Mutta mitenkä te teette? "Menee se ohi", ja "menee se ohi", ja vasta sitten, kun oikein tiukka tulee, haetaan lääkäriä. Hän kun sairastui kohta jälkeen puolisen, olisi teidän pitänyt heti lähettää minua perään, niin olisi hän jo aikaa sitten ollut terve, Noo, ehkä hän Jumalan avulla pääsee vielä nytkin.

— Pääsee hän… hyvä ystävä! Miksikä ei? Koleera kuuluu liikkuvan ympärisseuduilla. Tohtorit tutkivat, tekevät työtä ja lukevat — he ovat taudin perillä.

Sairas liikahti sängyssä.

— Sinappitaikina polttaa hirveästi — käskekää ottaa se pois, teidän vapaasukuisuutenne! sanoi hän.

Kohta alkoi hän jälleen oksentaa. Hän heikkoni silminnähtävästi, hänen silmänsä sumenivat, kouristusnykäykset uudistuivat yhä taajemmin käsissä ja jaloissa, mutta valtasuonen tykyntä oli kaiken aikaa erinomainen. Hieroimme häntä kaikin kolmen. Naapurin eukko läksi tiehensä; Aksinja istui nurkassa ja tähysteli meitä tylsän välinpitämättömästi.

Alkoi jo tulla päivä. Huuhdoin käsiäni sublimaattiliuoksella ja menin ulos polttamaan paperossia. Kaduilla ei näkynyt yhtään ihmistä; naapuritalon puistikossa sirkuttelivat varpuset; Aksinja tuli myös ulos.

— Kuulkaa, muoriseni, sanoin hänelle, — astiat joista sairas on juonut, tulee teidän nyt panna syrjään ja kavahtaa, ettei niitä käytetä, muuten saatte tarttuman itse. Ja täkki sekä hänen kauhtanansa, joka on ollut hänellä peitteenä, tulee teidän niinikään korjata talteen. Ne täytyy meidän kaikki kuumassa vedessä hautoa.

— Mitä se meihin kuuluu? Hautokaa miten tahdotte.

Aksinja vaikeni.

— Hän sai eilen varoituksen, lausui Aksinja sitten, ikäänkuin puoleksi tahdotonna, katse luotuna etäisyyteen.

— Millä tavoin?

— Kun hän eilen aamulla kulki sillan yli, hipasi pääskynen häntä siivellään. Hän jutteli siitä eilen päivällispöydässä.

— Kaikkia vielä! En minä voi katsoa sitä miksikään varoitukseksi. Hän kyllä paranee Jumalan avulla.

Menin sisään. Sairas makasi liikkumatta ja rauhallisena, silmät ummessa ja pidellen käsissään kuumaa pulloa; vain silloin tällöin tuntui kouristuksen tapainen nyvähdys hänen jaloissaan, ja hänen kasvonsa vääristyivät sairaanmoisesti.

Valju aamu pilkotti ikkunasta sisään. Välskäri oli nukahtanut puutuolille, pää rintaan painuneena; potilaskin uinui nyt kolmen täkin alla. Kaikki oli hiljennyt. Oli pimeätä ja tukahduttavaa matalassa tuvassa, vaikka ikkunat olivatkin avatut; läkkilamppu valaisi himmeästi likaista, rasvaista pöytälautaa ja lieden ulkonevampia syrjiä. Haisi torakoille ja lamppuöljylle. Minä istuin potilaan vuoteen reunalla ja hivutin täkin alla hänen jalkojaan kuumalla pullolla. Kehdossa ryysyläjän alla makasi likainen, kalvakka poikalapsi, jolla oli suhdattoman suuret silmät; hän ei nukkunut, vaan tuijotti minuun ääneti ja jäykästi, karvattomat silmäkulmat korkealle kohotettuna, ja liikutteli täkin päällä pieniä, tikun hienoisia käsivarsiaan. Minäkin vuorostani katselin lasta… Mitä hyvää oli noiden kahden voimakkaan, kauniin ihmisen rakkaudesta, kun sen tuloksena oli vain tuollaisia surkeita, riisitautisia rujokkaita? Ja miksi he yleensä raatavat ja ponnistelevat, mikä heitä pitää yllä heidän raskaissa orjanoloissaan? Voiko se todella olla huoli tästä saastutetusta pöksästä?

Potilas alkoi hiljakseen kuorsata. Annoin välskärin pirskottaa lattiata sublimaattiliuoksella ja menin itse ulos Pavelin ja Aksinjan kanssa desinfisioidakseni käymälää. Mutta, oi voi! Semmoista ei ollut olemassakaan, ja saimme desinfisioida melkein koko tuon pienen pihamaan…

Kun tulimme takasin, makasi sairas rauhallisesti kuten ennen. Välskäri istui puutuolilla ja tuijotti, naama unisen miettiväisenä yhteen kohtaan ja nuokkueli silloin tällöin. Päästin hänen ja Pavelin menemään kotiin ja jäin yksin sairaan luo. Aksinja oli kyyristäynyt kokoon kirstun kannelle ja nukkunut siihen. Minä istuskelin vielä tuntikauden multapenkerellä tuvan ulkopuolella, poltellen paperossia ja ihaillen auringonnousua. Tsherkasov makasi raskaasti — hän oli taudin voittanut eikä vaaraa ollut enää lähimailla. Desinfektsionin toimittaminen täytyi lykätä myöhemmäksi, jotta sairas saisi kylliksi levätä. Minä herätin Aksinjan, varoitin häntä vielä kerran mitä vakaimmin koskemasta astioita, vuodeliinaa ja vaatteita, joita sairas oli käyttänyt, ja läksin sitten kotiin.

Kello yhdeksän aamulla tulimme jälleen, puhdistaaksemme tarttuman varalta sairaan käytettävänä olleita vaatteita. Tsherkasov seisoi portilla, puettuna puhtaaseen kankeaksi silitettyyn karttuunipaitaan ja kiiltäviin saappaihin ja piteli lasta käsivarrellaan.

— Hei vaan! huudahdin iloisesti hämmästyen, samalla tyystemmin tähystäen miestä. Tekö se todella olette, Tsherkasov? Reima mies!… Hyvää huomenta!

— Huomenta, teidän vapaasukuisuutenne? tervehti Tsherskasov kumartaen ja katsoi minuun erittäin rakkaasti.

— Miten nyt tunnette jaksavaan?

— Niin terve kuin olla voi. Suuret kiitokset teille, teidän vapaasukuisuutenne, kun paransitte minut. Eilen jo luulin, että hengenloppu olisi käsissä.

— Niin, pankaa nyt mieleenne, Tsherkasov, mitä teille sanon: olkaa varovampi ruuan suhteen, älkää syökö vihanneksia eikä mitään vaikeasti sulavaa. Parasta on, että tänään syötte yhden puolikeitetyn munan ja juotte konjakilla sekoitettua teetä — minä annan teille konjakkia.

— Teen kaikki niin kuin te käskette? Mutta käykäähän sisään, teidän vapaasukuisuutenne.

Minä astuin huoneeseen, mutta pysähdyin tahtomattani kynnyksellä. Oi, Jumalani, mitä minä näin! Koko, multalattia oli huolellisesti lakaistu, astiat, joita ei juuri paljon ollutkaan, oli pesty ja pantu hyllylle, ja Aksinja itse seisoi, hiat ylös käärittyinä, leipoen leipää penkillä, joka päivää ennen oli seisonut sairaan päänaluksen luona, Minä seisoin typertyneenä.

— Mutta — Herran nimessä, mitä olette tehnyt, Aksinja? minä kysyin, voiden vaivalla pidättäytyä.

— Mitä minä sitten olen tehnyt?

— Sanoinhan teille tänä monen monta kertaa: älkää lakaisko lattiaa ja korjatkaa toistaiseksi kaikki astiat pois…

— Niin, ja jätä ne likaisina vetelehtimään?

— Juuri sen tähden, ettette levittelisi tarttumaa yli koko talon, kuten nyt olette tehnyt! Ymmärrättekö?.. Äh!…

Minä viittasin harmistuneesti kädelläni ja käännyin Tsherkasoviin.

— Kuulkaapas, Tsherkasov: meidän täytyy nyt kaikissa tapauksissa puhdistaa huone tarttumasta. Kaikki tyynyt ja täkit, joita eilen käytitte, tulee teidän jättää meidän haltuumme — te saatte ne takasin huomenna. Ja huone on perinpohjin desinfisioitava… pirskoteltava.

Välskäri otti esille sublimaattipullon.

— Ei, top, teidän vapaasukuisuutenne, sitä älkää salliko hänen tehdä! virkkoi Tsherkasov kiivaasti, silmät vihaisesti liekehtien.

— No, kaikkea!… Mutta tiedättekö, Tsherkasov, mikä teillä oli eilen? Teillä oli koleera, tarttuvainen tauti! Ellei huonetta puhdisteta huolellisesti tarttuman varalta, niin leviää se kaikille tahoille, yli koko Saretshjen.

— Eikös! totta puhuen ei minulla eilen ollut sen vaarallisempaa tautia; söin kaalisoppaa ja join maitoa päälle — siinä koko tauti. Sekö sitte koleera on?

— Sanokaa, Tsherkasov, oletteko nähnyt koskaan koleerasairasta?

— E—en, en ole nähnyt…

— Mutta minä olen ja sen minä sanon, että se oli koleeraa. Nähkääs, ei saa ajatella vain omaa itseänsä! Ellei tarttumaa hävitetä, kulkee se etemmäksi, ja tauti teistä kaikkiin naapureihin — ja vaimoonne. Ajatelkaa itse enkö ole oikeassa?

Samassa astui huoneeseen sama naapurin vaimo, joka yölläkin oli luonamme käynyt, ja jäi ovensuuhun seisomaan.

— Ette te saa kaataa tänne mitään, ei vaikka mikä olkoon! toraili
Aksinja, — Jos kaadatte karboolia, tulee siitä semmoinen paha haju…

— Mitä karboolia? Tämähän on sublimaattia eikä karboolia! Haistakaa — se ei haise millekään.

Ojensin hänelle pullon. Hän haistoi sen sisältöä?

— Haiseepas!

— Haistakaa hyvästi! Sehän ei haise millekään — ihan kuin vettä? Yöllä pirskotimme juuri tätä samaa ainetta lattialle.

— Ilmankin saattavat lapset töin tuskin hengittää täällä, virkkoi
Tsherkasov. Jos kaadatte karboolia, kuolevat he joka ainoa.

— Mutta Ivan Andrejevitsh, karbooli ei ole vahingoksi kenellekään, puuttui naapurin vaimo puheeseen. — Minulta kun kuoli lapsi pyhäin miesten päivänä kurkkutautiin, pirskotettiin kaikkialle karboolia — ja se vaikutti erinomaisesti! Se hävittää taudin siemenet.

— Kaikki on Jumalan kädessä! sanoi Aksinja. — Ilman Jumalan sallimusta ei tapahdu mitään!

— Ilman Jumalan sallimusta?… Sanokaapa, Aksinja, miksi lähetitte minua noutamaan viime yönä? minä kysyin. — Jumala on Jumala, mutta minä sanon teille: jos ette olisi lähettänyt minua käymään, makaisi miehenne nyt laudoilla — tiedättekö sen? Sillä hän oli jo sielunlähdössä kun minä tulin.

— Niin se oli, se on ihan tosi! vakuutti naapurin vaimo. — Minun tullessani alkoi hän jo käydä kylmäksi |a silmät pyörivät päässä…

— Ja siitä minä olenkin teille kiitollinen viimeinen hengenvetooni saakka? lausui Tsherkasov kumartaen.

— Sitäkö minä teidän kiitollisuudellanne? Kun itse tulette kipeäksi, niin haetaan paikalla lääkäriä, mutta kun toisten terveys ja henki ovat kysymyksessä, niin silloin on paikalla kaikki Jumalan kädessä… Teidän sietäisi hävetä, Tsherkasov! Oletteko te kristitty vai ettekö? Jos nyt joku naapurissa sairastuu ja kuolee, niin on syy siitä teidän! Voitte sitten kyllä katua ja pyytää anteeksi syntiänne, mutta silloin se on myöhäistä! lausuin minä ja jyristin uhkaavasti nyrkilläni pöytään.

— Noh, niin… enhän minä muun puolesta, ajattelin vain lasteni kohtaloa, sanoi Tsherkasov hiljaisella äänellä.

— Kuulkaa sitten, Tsherkasov, — koettakaa nyt hiukankin ajatella, ettehän ole mikään tyhmä mies. Minä olen valvonut koko yön luonanne, vaalien teitä — olenko tarkoittanut teille hyvää vai pahaa? Miksikä siis tahtoisin ottaa hengiltä lapsenne? Minähän annan teidän itsenne haistella, te saatte itse tutkia ja kokea, että se ei haise millekään. Mutta tarttuma on kaikin mokomin hävitettävä, sillä tehän olette vastikään ollut tarttuvaisen taudin saastuttama. En huoli puhua naapureistanne — tauti voi tarttua teidän omaan vaimoonne, teidän lapsiinne. Sitten olette kyllä nopsa juoksemaan minun luokseni?

— Kas niin, Ivan, mitä sinä oikein aattelet? sanoi välskäri. — Sinähän olet ihan kuin lapsi, et käsitä kerrassaan mitään!

Hän otti pulloa ja rupesi pirskottelemaaa lattialle.

— Ei, tänne ei kaadeta mitään? huusi Aksinja ja karkasi häntä vastaan.
Tsherkasov seisoi pureskellein huultaan synkkänä ja vihaisena.

— Olkaa alallanne, muori, ja pitäkää vähemmin melua? sanoi välskäri. —
Muuten huudamme tänne poliisin.

— Kysymys ei ole poliisista, keskeytin hänet tuimasti. — Poliisia minä en aio kutsua tänne. Mutta sanokaa minulle, Tsherkasov, selittäkää, miksi ette tahdo että pirskotamme huoneen?

— Se on nyt kerran niin, teidän vapaasukuisuutenne, että minä en tahdo.

— Matta miksi?

— Siksi, että se on suoraan sanoen tarpeetonta. Jos Jumala tahtoo, saamme pitää terveyden ilmaa sitäkin.

— Tapahtukoon sitten niinkuin tahdotte. En huoli pakottaa teitä. Mutta muistakaa, Tsherkasov; jos kukaan täällä naapurissa sairastuu, niin on se teidän syynne. Hyvästi?

Välskäri loi minuun hämmästyneen katseen ja seurasi minua tottelevaisesti…

Se oli ensimäinen debyyttini. Sieluntilani on kerrassaan kurja — sydämeni on tuskan ahdistama ja omatunto kalvaa minua: desinfektsiooni olisi ollut välttämättömästi tehtävä, mutta mitä minä asiassa taisin? Muuta keinoa ei ollut kuin turvautua poliisin apuun — desinfektsioni olisi tietenkin silloin saatu aikaan, mutta mitkäpä olisivat olleet seuraukset? Koleerasairaat olisivat alkaneet pysytelleitä piilossa aivan viimeisiin asti, kaikki koleeran saastuttamat esineet olisi kätketty niin tarkkaan kuin mahdollista ja tarttuma olisi saanut vapaasti levitä yhä laajemmalle… Ja kumminkin tiedän tuon pienen töllin Kljutsharnajakadun varrella nyt sisältävän tartunnan pesän, josta tauti ehkä leviää yli koko kaupungin: minä, lääkäri, tiedän tämän, enkä siitä huolimatta ryhdy mihinkään toimenpiteeseen… Oi, Jumalani, kuinka kaikki sentään on kurjaa!

23 Heinäk.

Ambulatoorioni on täynnä sairaita. Tsherkasovin parantuminen on silminnähtävästi tehnyt hyvän vaikutuksen. Saretshjelaiset ovat, niin on palvelijani kertonut, hyvillään siitä, että ovat saaneet "oikean" tohtorin. Joka sairaan kanssa lyöttäyn minä pitkiin pakinoihin, joissa aineena tietysti on koleera, ja minä kehotan heitä olemaan varovaisia ruuan suhteen ja vähimmänkin häiriön sattuessa ruuansulatuskanavassa heti turvautumaan minun apuuni.

23 Heinäk.

Koleera on silminnähtävästi päässyt pesiintymään Saretshjeen: kolme uutta, bakterioskoopisesti vahvistettua koleeratapausta on esiintynyt. Mutta tauti alkaa tavallisesti helppona ja lievänä, sopeutumatta lääkärikirjojen sääntöihin, joitten mukaan sen alussa pitäisi esiintymän kaikista ankarimpana, Potilaat ovat jo kaikki parantumaan päin. Muudan heistä, Gryslovin kyökkikasvi- ja viljelysmaitten vahti, pyysi itse, käydessämme hänen luonansa, että hänet saateltaisiin parakkiini; hän on noin viidenkolmatta vuotias talonpoika nimeltä Stepan Bondarjev. Me teimme työtä hänen pelastamisekseen koko yön, ja nyt on hän parantumaisillaan, ehkä onkin vielä hyvin heikko. Olen tietysti päästänyt kaikkia, jotka ovat pyrkineet häntä katsomaan, vapaasti hänen luokseen, mikä on saattanut välskärimme vallan ymmälle. Muita sen kautta ovat — saretshjelaiset tulleet huomaamaan, ettei parakkimme missään suhteessa ole kammottavampi kuin tavalliset sairashuoneet. Kun koleera seuraavana päivänä "otti" läkkiseppä Andrei Snetkovia, sain hyvin vähällä puhuttelemisella sairaan taivutetuksi, niin että hän suostui jäämään parakkiimme hoidettavaksi.

Hän on jo päässyt taudinkäänteen yli, mutta vatsa on yhä ripulina; hän on mennyt hyvin huonoksi ja hänen katseensa on välinpitämätön ja tylsä.

He makaavat molemmat vierekkäin, Stepan, soreavartaloinen, pitkä mies, jolla on matala otsa ja pienet, vaaleat viikset, koettaa pakinoillaan piristykää liikkumattoman raskasmielistä Andreita, Kun heille tuodaan päivällistä, koettaa Stepan, joka itse ahnaasti hotmasee lihaliemen tai puolikeittoisen munan suuhunsa, saada naapurinsa houkutelluksi tekemään samoin:

— Mikset sinä syö? Näethän miten olet mennyt laihaksi — saat nähdä että kuolet! Vaikkei ruoka maistuisikaan, niin syö — kiusallakin… Kummallinen ihminen!

Joka päivä käy Andreita tervehtimässä hänen veljensä, lyhytkasvuinen, harvapartainen mies, sinisen ruskea arpi poskessa. Nyyhkyttäen ja pyyhkien kyynelkään takinhiallaan, pistää hän kahdenkymmenen kopekan rahan Andrein käteen.

Ehkä mielit jotakin hapanta — osta gurkkuja tai muuta semmoista… Äh,
Andrjusha, Andrushja!

— Mitä sinä itket? kysyy Stepan Bondarjev, uteliaasti ja ikäänkuin epäluulolla tähystellen häntä.

— Onhan hän ainut veljeni — miksen itkisi? Jos edes olisi useampia… Tehkää nyt hänet pian terveeksi, herra tohtori! Te, joka olette niin oppinut! kääntyy hän minun puoleeni ja kumartaa syvään.

Andrei makaa pää käden nojassa ja katselee veljeään välinpitämättömästi hymyillen…

31 Heinäk.

Eilen iltapäivällä tuotiin uusi koleerasairas parakkiin. Välskäri läksi desinfisioimaan sairaan asuntoa, ottaen Feodorin mukaansa; minä jäin sairaan luo. Hän oli tavattoman isokasvuinen, raskas ja roteva varreltaan, muudan messingin valaja nimeltä Ivan Rykov. Hän oksensi kauheasti ja ihan myötäänsä, ja kouristusnykäykset kiskoivat alinomaa hänen jalkojansa. Hän vaikeroi ja väänteli itseään tilallaan. Minä käskin Pavelin lämmittää kylpyvettä.

— Antakaa minun kävellä hiukan! pyysi sairas voipuneella äänellä. —
Jalat eivät kannata, ne ovat niin raukeat.

Minä koetin auttaa hänet seisoalle; hän nojasi raskasta vartaloaan minuun, mutta ei jaksanut pysyä pystyssä, vaan istui takaisin sänkyyn.

— Ei, herra, ei sinusta ole yksin minun tukijakseni, sanoi hän huoahtaen ja pudisti päätään.

Huomasin minä sen itsekin. Jo nyt, vaikkei meillä ollut kuin muutamia sairaita, oli sairaanhoitajien puute usein varsin tuntuva; ei muuta kaivannut, kuin että parakkiin olisi tuotu kaksi uutta sairasta, niin emme olisi kyenneet enää mihinkään! Minä läksin toipuvain osastoon ja esitin Stepan Bondareville, että hän rupeaisi sairaanhoitajaksi laitokseemme; hän oli nyt jo kostunut aivan täydellisesti ja hänet oli näinä päivinä määrä laskea täysin parantuneena kotiin. Stepan suostui ehdotukseen.

— Ettekö pelkää tarttumaa? minä kysyin.

— Mitä minä siitä pelkäisin? vastasi hän välinpitämättömästi ja seurasi minua.

Kylpyamme oli valmiina ja minä käskin nostaa ähkyvän Rykovin ammeeseen. Kouristusnykäykset taukosivat, sairas vaikeni ja hänen päänsä vaipui rintaan. Neljännestunnin kuluttua pyysi hän tulla saatetuksi vuoteeseen; hänet nostettiin vasteelle ja käärittiin täkkien sisään.

— O—oo, Herra Jumala! huokasi hän raskaasti Ja painoi pään tyynyihin.

— Oksettaako? kysyi Stepan uteliaasti, ikäänkuin haluten hänen kauttaan vakautua aikaisemmin kokemainsa havaintojen todenperäisyydestä.

— Ni—iin.

— Polttaako sydänalaa?

— Kuin tulessa, poikaseni — ihan lopun tekee. Kuolema tästä tulee.

— Eikös mitä — et sinä niin helpolla kuole, sanoi Stepan varmasti.

Rykov sulki silmänsä ja ojensihe suoraksi. Kohta alkoi häntä jälleen oksettaa ja sitten alkoivat kouristuskohtaukset… Stepan tunnusteli täkin alla potilaan kokoon vetäytyneitä pohjelihaksia.

— Ohhoo, niinkuin omenat? sanoi hän itsekseen.

— Eikö voisi saada hiukan raitista ilmaa?! äänsi Rykov vaikeroiden. —
Päästäkää minut jälleen liikkumaan… Auta minua, Stjopa!

Stepan ja Pavel tarttuivat häntä kainaloihin ja lähtivät taluttamaan ympäri huonetta, Hetken kuluttua istuutui hän jälleen kylpyammeeseen.

— Lisätkää vettä — kuumempaa? sanoi hän tuskan värähyttämällä äänellä.

Käskin lisätä kuumaa vettä.

— Onko nyt hyvä?

— Enemmän kuumaa, Jumalaa tähden! virkkoi Rykov kärsimättömästi.

Ollen ensi alussa nöyrä ja kiitollinen kaikesta, kävi hän nyt yhä oikullisemmaksi ja vaativammaksi.

— Ettekö voi saada pitempää kylpyammetta hankituksi? lausui hän harmistuneena, koettaessaan asettaa jalkansa mukavaan asentoon.

Alkoi hämärtää. Rykovin tila tuli yhä huonommaksi. Minä lähetin käymään pappia, ja sairas nautti Herran ehtoollisen. Kuvotus- ja ripulikohtaukset eivät tauonneet. Sairas heikkoni ja laihtui silminnähtävästi; puoleksi ummistettujen silmäluomien alla kiiltelivät mustuaiset himmeästi, otsa oli tahmea ja kylmä ja suonentykytystä saattoi enää tuskin tuntea. Minua kummastutti se, että Rykov niin usein halusi päästä kylpyammeeseen: hän saattoi istua siinä puolikin tuntia erältään, asteli ympäri huonetta, makasi hetkisen — ja sitten uudestaan kylpyammeeseen. Eikä vesi koskaan ollut kylliksi lämmintä. Stepan ei väistynyt hänen luotaan; silloin tällöin vaihtoi hän jonkun sanan Rykovin kanssa käheällä, karkealla äänellä; ja hänen lyhyistä huomautuksistaan sekä kaikista hänen toimistaan ja hommistaan puhui ikäänkuin veljellistä osanottavaisuutta.

Kello yksi yöllä saapuu vuorolleen välskäri, joka nyt oli levännyt mies, ja minä pääsin vähäksi aikaa rauhaan. Annoin tarpeellisia määräyksiä, sanoin että sairaalle oli toimitettava kylpyä niin usein kuin hän halusi, ja läksin sitten kotiin.

Kello oli lähemmä viisi aamulla kun heräsin siitä, että tunsin ikäänkuin jonkun nykivän itseäni. Ulkona sataa vihmosi, ja paksujen pilvien läpi kuulsi hämärästä aamunkoi. Minä pukeuduin ja riensin tuota pikaa parakille. Se häämötti etäältä sumun keskeltä — märkänä ja hiljaisena, Ikkunassa paloi yhä kynttilä… Astuin sisään. Siellä oli hiljaista ja hämyistä; Rykov istui liikkumatonna kylpyammeessa, pää syvälle ja voimattomasti riippuvana. Stepan seisoi eteenpäin kumarruksissa ja piteli häntä kainaloista.

— No, kuinka on sairaan laita? minä kysyin.

Stepan nosti kalpeat, väsyneet kasvonsa ja katsoi minuun, ojensi hitaisesti itsensä suoraksi ja kohotti olkapäitään.

— Tuossahan tuo menee, vastasi hän lyhyesti. — Oksentaa ja pyytää yhäti kuumempaa vettä.

Näinä muutamina tunteina oli Rykov muuttunut ihan tuntemattomaksi: hänen kasvonsa olivat laihtuneet ja sinervät, silmät syvälle painuneet ja silmäkuopat näyttivät hämärässä suurilta, mustilta aukoilta, niinkuin silmäkuopat tyhjässä ruumiinkallossa.

— No, Ivan, miltä tuntuu? minä kysyin.

Rykov käänsi vaivalla päätään, kohottamatta silmäluomiaan.

— Puhukaa kovemmin, minä en kuulee! virkkoi hän kärisevällä, tuskin kuuluvalla äänellä.

— Miltäs tuntuu? kysyin häneltä kovemmin.

Sairas ei vastannut.

— Kuumempaa vettä! mumisi hän, kääntyen ammeessa raskaasti toiselle syrjälle. Hänen valtimonsa tykintää ei voinut enää tuntea.

— Missä on välskäri kysyin Stepanilta.

— Hän meni erään sairaan luo — häntä käytiin hakemassa.

— Joko siitä on kauankin, kun hän lähti? Kolme tuntia, ehkä.

— Miksei hän lähettänyt sanaa minulle?

— Ei raskinnut; te olette saanut niin vähän nukkua, arveli hän.

Osotaiksen, että häntä oli haettu sairaan luo kohta minun lähdettyäni ja ottanut mukaansa Feodorin ja jättänyt Stepanin ja Pavelin, joka jälkimäinen oli vastikään pannut maata, sairasta Rykovia hoitamaan. Stepanin vastahakoisista vastauksista saatoin päättää, että Pavel heti välskärin lähdettyä oli pannut uudelleen maata, niin että Stepan yksin oli jäänyt sairaan luo. Mies, joka itse tuskin oli taudista toipunut, oli kokonaista kolme tuntia pitänyt aivan voimattoman ja heikon Rykovin kylpyammeessa! Oli saanut auttaa hänet vuoteeseen, laskea kuumaa vettä kylpyammeeseen, pitää tulta suuren vesikattilan alla — ja sitten taas panna Rykovin ammeeseen.

Menin ja herätin Pavelin. Hän kavahti ylös, suori nopeasti pukunsa ja karmi kurkkuaan.

— Kuka antoi teille luvan käydä nukkumaan, Pavel? minä kysyin.

— Heittäysin pitkäkseni ihan äsken… hm, hm! vain silmänräpäykseksi… mutisi hän kakoillen kakoilemistaan eikä uskaltanut katsoa minua silmiin.

— Älkää valehdelko! sanoin korottaen ääntäni.

— En suinkaan minä jaksa valvoa koko vuorokautta umpeen, jupisi hän vihaisesti ja tuijotti jäykästi nurkkaan.

— Tässä on ihminen kuoleman kielissä, ja te jätätte hänet oman onnensa nojaan! Olette velvollinen valvomaan kaksikin vuorokautta, jos niin vaaditaan.

— Siihen en ikinä suostu.

— Siinä tapauksessa saatte eron jo tänä päivänä.

Pavelin kasvoille tuli yhtäkkiä omavaltainen, penseä sävy; hän nosti päänsä ja katsoa nakitti minua julkeasti silmiin.

— Ja ellette heti paikalla mene sairaan luo, sanoin minä purren huultani, — niin ette saa ulos kopekkaakaan palkastanne!

Pavel rykäsi ja loi jälleen epävarmoja silmäyksiä sivuilleen.

— Miksen minä sitten menisi? virkkoi hän vetäen alas takinhiojaan. —
Menen ihan heti.

Palasin parakkiin takasin. Rykov istui kuten ennenkin kylpyammeessa. Stepan lähti lisäämään vettä kattilaan ja jätti sairaan Pavelin huostaan; nolosti hymyillen tarttui Pavel kunnioittavasti mahdottoman jykevätä Rykovia kainaloista ja piteli häntä istuvassa asennossa. Mieleni oli niin raskas ja masentunut: kuinka kaikki oli sekaisin ja järjestämättä! Oli ihan ensiksi saatava luotettavia hoitajia, joita oli kasvatettava ja saatettava elävästi tajuamaan velvollisuutensa — mutta niinkauan täytyi antaa kaikki mennä menoaan, miten vain sattui, sillä kehenkään oi käynyt luottaminen…

Tunnit kuluivat. Rykov istui melkein yhtä mittaa kylpyammeessa. Pelkäsin pitkällisen oleskelemisen kuumassa vedessä vaikuttavan hänelle pahaa ja annoin välillä nostaa hänet vuoteeseen. Mutta Rykov alkoi heti rauhattomasti heitteleidä sängyssä ja halusi takasin kylpyammeeseen. Valtasuoni tykki voimakkaasti… Noin neljätoista pitkää tuntia oli Rykov melkein yhtä mittaa istunut kylpyammeessa — ja minä ihan varmasti luulen, että hänen on kiittäminen juuri sitä pelastumisestaan.

2 Elok.

Kulkutauti on kovasti lisääntymässä. Useita potilaita on kuollut. Eilen iltapäivällä kutsuttiin minut kotiin erään lukkoseppä Shigalevin luo; paitsi meitä, oli hänen hoitajanaan sisarensa — nuori neitonen, jolla oli suuret, kauniit silmät. Yöllä kääntyi hän itse sairaaksi ja aamulla makasivat he jo kumpikin laudoilla. Näen vieläkin niin elävästi edessäni heidän vanhan äitinsä murtuneet kasvot. Sanoin hänelle, että meidän on kuolleitten jälkeen puhdistettava huone tarttuman varalta.

— Niin kyllä, niin! Te ripotatte kalkkia ja me kuolemme… Tehkää niin, mitäpä se minua liikuttaa! sanoi hän tehden kärsimättömän liikkeen.

3 Elok.

Onpa sentään hauskaa saada elää? Työ sujuu mainiosti ympärilläni, kaikki luistaa hyvin, esteitä ei minkäänlaisia. Olen vihdoinkin onnistunut saamaan sairaanhoitokuntani kokoonpanoltaan toivomuksiani vastaavaksi, ja tuohon kymmenkuntaan puoliksi luku- ja kirjoitustaitoisia työläismiehiä ja naisia voin luottaa kuin omaan itseeni; parempia apureita on vaikeata toivoa. Stepan Bondarjevista en huoli puhuakaan: usein, kun silmäilen häntä, täytyy minun ihmetellen kysyä itseltäni, mikä tuolle näöltään halvalle, nuorelle talonpojalle on tuonut niin paljon hempeätä, puhtaasti naisellista huolenpitoa ja hellyyttä sairaita kohtaan. Mutta sitä paitsi on meillä esim. Vasilij Gorlov, lujajäntereinen, urmakka nuorimies, jolla on vaaleansiniset ryövärin silmät; kerrotaan hänen lyövän äitiään ja että hän on rääkännyt kuoliaaksi vaimonsa. Ja tämä samainen Gorlov on minua kohtaan lukea kuin lammas ja tekee työtä kuin härkä. Hän on meidän desinfekterimme. Kuinka varmasti hän astuu sisään koleerasairaan luo, miten auktoriteettimaisen ja alavan näköisenä hän selittää sairaan omaisille koleeran ja derinfektsionin olemusta! Ja hänen peittelemätön halveksimisensa heidän tietämättömyytensä suhteen vaikuttaa heihin pontevammin kuin kaikki minun tieteelliset selitykseni ja vakuuttelemiseni… Andrei Snetkov on parantunut ja palvelee niinikään sanitäärikunnassamme. Naisosastolla on minulla kaksi sairaanhoitajatarta; toinen heistä on Tserkasovin naapurin vaimo, sama, joka yöllä minun ensimäistä koleerasairasta hoitaessani, pistihen Tsherkasovilla kuulemassa sairaan vointia.

Kaikkia sairashuoneapureitani minä teitittelen ja kohtelen heitä täydellisesti kuni vertaisiani. Istumme usein parakkimme rappusilla, polttelemme ja puhelemme. Sisään tullessani tervehdin minä heitä ensiksi. Eikä kurinpito kärsi tästä vähääkään, siveellinen yhdysside se päinvastoin siitä lujittuu.

— Jumalista, Dmitrij Vasiljevitsh, minä pidän teistä enemmän kuin osaan sanoa, lausui Vasilij Gorlov kerran eräänä hempeämielisyytensä hetkenä, jolloin hän oli tavallista avosydämisempi, − Teistä on vallan yhdentekevä, oletteko tekemisissä jalosukuisen tai kaikista halvimman ihmisen katissa — olette yhtäläinen kaikkia kohtaan. Teidän kanssanne tohtii puhua — te ette ole muiden kaltainen, ette läheskään niin ankara… Tietysti olette opiltanne ja sivistykseltään… ja synnyltänne… Mutta kumminkin voin tulla luoksenne kuin jos oli sitte oma veljeni… Ajatelkaas?

Tunnen arvoni joka päivä kohoavan heidän silmissään. Minä vaadin kaikilta paljon työtä ja olen säälimätön vaatimuksissani, ja kumminkin olen varma siitä, ettei kukaan heistä tule eroamaan palveluksestaan sillä tavalla kuin Pavel, Eninten olen sittenkin ylpeä siitä, että he ovat oppineet pitämään työtään jonakin korkeana ja jalona, semmoisena, jota he häpeävät tarkastella aineelliselta näkökannalta.

— Dim—mitrij Vasiljevitsh! sanoi Gorlov minulle päivänä. — Sallikaa minun kysyä yhtä asiaa: miksi te niin ylenmäärin rasitatte itseänne, kun esimiehenne kuitenkaan eivät pidä teitä silmällä.

— Paras ystäväni, luuletteko minun tekevän tehtäväni ainoastaan esimiesteni vuoksi? Ajatelkaapa omaa kohtaamme: te olette ollut sairaan luona, hävittänyt sieltä taudin siemenet, ilman sitä olisi kenties useita muita sairastunut, mutta teidän toimestanne säilyttävät he terveytensä. Eikö teistä ole jo mieluista tietää tämä?

Ja Gorlov siitä arvelemaan, että se on tosiaan varsin mieluista.

Saretshjessa puhutaan minusta rakkaudella ja kiitollisuudella. Kun muistelen millä tunteilla minä tuloni jälkeisenä aamuna tarkastelin edessäni leviävää Saretshjeä, vetäytyy suuni tahtomattakin hymyyn: ennemmin olen kuoleva kaksikymmentä kertaa koleeraan kuin kukaan tshemerovkalaisista kärventää hiuskarvaakaan päästäni.

Onpa todellakin hauskaa elää, miten eloisasti työ luistaa ympärilläsi, miten itsekin kiinnyt koko olennollasi tuohon työhön, on hauskaa nähdä, etteivät voimasi kulu hukkaan ja on hauskaa tuntea — sanoa sen tekeytymättä koketiksi — ettet ole tarpeeton ihminen maan päällä ja että kykenet tekemään työtä.

4 Elok.

Niin on; Saretshjessä puhutaan minusta rakkaudella ja kiitollisuudella ja minua totellaan… Mutta voinko myöskin sanoa, että ihmiset minuun luottavat? Vaikkakin neuvojani seurataan, on asianomainen kumminkin syvästi vakuutettu, etteivät neuvoni kaikissa tapauksille auta mitään, Hän tekee persoonallisesti minulle suosionosotuksen, siksi että minä olen "hyvä ihminen", mutta neuvojani ja koko herrasviisauttani ylimalkain ei hän pidä kopekankaan arvoisena. Minä kiinnitän hänen huomionsa tosiasioihin, jotka kymmenvuotiselle lapsellekin ovat päivänselviä, ja hänen täytyy myöntää minun olevan oikeassa; mutta tuo hänen myönnytyksensä on vain ulkonaista, eikä saa hituistakaan järkytetyksi sitä syvää, sokeata tohtoreita kohtaan kytevää epäluuloa, jota saretshjelaisen sielu on täynnä. Mutta annas että saman asian sanoo hänelle ohikulkeva pyhiinvaeltajanainen tahi eronsaanut sotamies — ja hän on vähintäkään epäilemättä tekevä kaikki sen mukaan kuin häntä neuvotaan, eikä hänen johdu mieleenkään tuo fatalistinen mielilause; "Ellei Jumala salli, ei tule mitään". Koleeraparakeistamme on hän jo aikoja sitten kuullut kaikenlaisia hirveitä juttuja Volgaa pitkin matkailevilta työmiehiltä — ja hän tekee kernaasti sata syltä pitkän polven, ennen kuin suostuu kulkemaan parakkianne ohi…

14 Elok.

On jo kauan aikaa siitä, kuin olen päiväkirjaani mitään kirjoittanut, Minulla ei ole nyttemmin siihen aikaa. Jos saa hetkeksikään vapautta, niin ei ajattele muuta kuin makuuta, päästäkseen edes kotvaseksikin lepäämään. Koleera etenee Tshemerovkassa ja kaataa useita kymmeniä ihmisiä päivässä. Oi Jumalani, kuinka olen väsynyt! Päätäni kivistää, vatsa on epäkunnossa, kaikki jäsenet ovat ikäänkuin puutuneet. Minä liikun ja teen työtä kuin kone. Nukkua saa korkeintaan kolme tuntia vuorokaudessa, ja unikin on rauhatonta ja sairaaloista. Ylösnoustessani olen yhtä perinuupunut kuin maata pannessanikin. Ympärilläni kalma niittää ihmisiä kymmenittäin, kuolema on alati silmieni edessä — eikä se tee minuun minkäänlaista vaikutusta: miksikä ihmiset pelkäävät kuolemaa?. Sehän on niin helppoa, ei laisinkaan pelottavaa…

18 Elok.

Minä tahdon kertoa kaikki siinä järjestyksessä kuin se tapahtui:

Oli Neitsyt Marian taivaaseenastumisen päivä. Jälestä puolisten päästin Avdotjan kyläilemään ja paneuduin itse nukkumaan. Makasin pitkään ja raskaasti. Eteisestä kuului yhtäkkiä kiivasta ovikellon kilinää; minä kuulin sen, mutta minua ei haluttanut herätä; vuoteeni oli niin lämmin ja mukava, ja ajatukseni siirtyivät lapsuuteni aikuisiin muistoihin, aikoihin, jolloin minä ja veljeni makasimme vierekkäin, kumpikin omassa pienessä sängyssään… Sydäntä kouristi niin suloisesti ja kyyneliä kiertyi silmiini. Silloin täytyi yhtäkkiä nousta ylös, täytyi taasen suoriutua sinne, missä vain hätä ja tuskat odottivat… Eteisen kello soi vielä kiivaammin ja sai minut täydellisesti hereille. Nousin heti avaamaan. Vastaanottohuoneeni ikkunasta näin, että tulija, joka soitti ovikelloa, oli Stepan Bondarjev. Hän oli hatutta päin ja hänen kasvoillaan oli kummallinen ilme.

Minä aukasin hänelle oven. Stepan astui verkkaan vastaanottohuoneeseen ja kompastui samassa helposti kynnykseen.

— Dmitrij Vasiljevitsh, tulen teidän luoksenne! virkahti hän kummallisina lyhyin nyyhkytyksin. Hän näytti peräti masentuneelta, hänen silmänsä olivat punaiset, paitansa rikkirevitty ja verinen.

— Stepan, mitä on tapahtunut?! minä huudahdin.

— Minä tulin teidän luoksenne, sanoakseni, että he uhkaavat tappaa minut: sinä olet yksi koleerapiruja, sanovat he… Olet myynyt toverisi… ruvennut liittoihin tohtorien kanssa…

Taasen kuului syvä nyyhkytys, ja Stepan pyyhkäsi veriset huulensa hihaansa.

— Miten on oikeastaan laita? Ketkä »he»? Tulkaa sisään, Stepan, ja rauhoittukaa!

Talutin hänet sisään, panin istumaan ja pakotin hänet juomaan. Hän istahti koneellisesti ja joi lasin vettä; ilmeistä oli ettei hän nähnyt mitään ympärillään, vaan oli ikäänkuin täydellisesti herpoutunut katkerasta, tyrmistyttävästä kauhusta.

— Kertokaa nyt, mitä teille on tapahtunut!

— He sanoivat: sinä olet koleerarenki, kuten olemme kuulleet! puhui Stepan pitkäveteisesti — Olin juuri tullut Rastorgujevin kapakkaan ja tilannut itselleni lasin. Siellä oli paljon miehiä — kaikki juovuksissa… Aa! — huusivat he, tuossahan yksi koleerapiru! Minä olin vaiti ja pureksin suupalaani… Samassa astui Vanjka Jormolajev, rautasorvari, luokseni: — Kuules sinä, velikulta, sanoi hän, ehkä saa tulla tervehtimään tohtoreitanne ja välskäreitänne pikimmältään? — Mitä sinulla on heidän kanssaan tekemistä? kysyin. — Tahdonpa tehdä heistä hakkulia, jos sinä lupaat. Voithan kysyä tohtorilta itseltään, minä sanoin, minulla ei ole asiaan mitään tekemistä. Me, sanoi hän, olemme juuri päättäneet lähteä löylyttämään tohtoriasi ja siltä varalta kirkastamme tässä hiukan luontoa. — Miksikä? — Siksi että nyt on tullut muotiasiaksi antaa tohtoreille selkään. — Niin, sanoin minä, näkyy teitä siihen työhön olevan joukkoa riittämiin asti… niin kuin ymmärryksemme käskee…

Vilunväreet tunkivat läpi ruumiini; tämä pelkoni harmitti minua, mutta minä en kyennyt sitä voittamaan, ja tuskin tiesin itsekään värisinkö mielenliikutuksesta vaiko vilusta: en näet ollut ennättänyt pukea liiviä ja takkia päälleni.

— Miten täällä on kylmä! minä sanoin ja heitin päällystakin hartioilleni.

Stepan silmäili minuun, vaan ei nähtävästi ymmärtänyt mitä minä puhuin.

— Hih, sanoivat he, tuokin on hakenut välskäriksi? pitkitti hän. — Luiki tiehesi ja joutuin, sanoivat he, muuten tulet saamaan vasten otsikkoasi? Menen, menen, minä sanoin… Kun minä käännyin ympäri mennäkseni, löi joku minua yhtäkkiä takaapäin niskaan. He karkasivat kimppuuni ja alkoivat lyödä minua minkä ikinä jaksoivat… Minä hosuin ympärilleni ja pääsin ulos ja läksin juoksemaan henkeni edestä. Juoksin aina Serebrjankakadulle ja pysähdyin siihen: mihin oli minun meneminen? Ei ketään tuttua, jonka luo turvaisin… Kuljin edelleen ja itkin. Menenpä tohtorin luo, minä ajattelin. Oli niin paha ollakseni: miksi piti heidän lyödä minua? Enkö ole tehnyt parastani?…

Hän vaikeni ja hänen äänensä tukahtui syviin, katkonaisiin nyyhkytyksiin. Minullekin nousi itku kurkkuun. Niin, miksi?

Kirkas elokuun ilta kumotti ikkunasta sisään ja auringon punertavat säteet väikkyivät tapeteilla. Stepan istui pää painuksissa, ja hänen rintansa vavahteli pidätetystä itkusta. Tuo verin tahrattu paitansa oli kuosilleen minulle niin tuttu! Hänen kuluneet, harmaat housunlahkeensa olivat kohonneet ylös, niin että paljaat sääret näkyivät läntälleen poljetuista patinoista… Johduin ajattelemaan, että tämä sama Stepan kaksi viikkoa takaperin, kiireestä kantapäihin koleeraoksennusten tahraamana, oli kolme tuntia yhtä mittaa pitänyt kuolevaa potilasta kylpyammeessa, Ja he eivät tohtineet kulkea edes parakin ohitsekaan…

Ja nyt tuli hän, heidän takaa-ajamanaan ja rääkkäämänään, hakien minulta turvaa: minä olin tehnyt hänet meidän rikoskumppaniksemme, minun tähteni oli hän joutunut hylyksi maalaistensa keskuudessa.

— Heti kun saimme tohtoreita tänne, arvelivat he, alkoi koleerakin raivota, — puhkesi Stepan jälleen puhumaan. — Minä sanoin heille: ottakaa te paksuilla kalloillanne ajatellaksenne, antakaa minun selittää teille — miksi? Näettehän te, miten paljon ihmisiä meillä paranee — moni seisoo jo toinen jalka haudassa, ja kuitenkin pelastamme hänet. Olemmeko tehneet mitään pahaa, onko meillä ollut joitakin pahan juonia tekeillä?…

Samassa astui ääneti huoneeseen pitkä, nuori mies, päällä lyhyt takki ja punainen puseropaita. Hän pysähtyi kynnyksellä ja tähysteli pitkään Stepania.

— Mitä teillä on asiaa? kysyin minä, kalveten vasten tahtoani.

Hän loi vielä kerran tutkivan katseen Stepaniin, kääntyi ympäri kengänkorollaan ja lähti. Minä olin unhottanut sulkea oven ja hän oli päässyt pujahtamaan sisään.

Panin ulko-oven salpaan ja palasin Stepanin luo. Sydämeni sykki hitaasti ja niin voimakkaasti, että kuulin sen jyskeen rinnastani.

— Oliko… oliko se joku heistä? kysyin läähättäen.

— Se oli juuri Vanjka Jermolajev, Kohta ovat he täällä kaikki, lausui
Stepan, luoden minuun tylsän katseen.

Mitä oli tehtävä? Paettavako?… Mutta jo moista häväistystä ajatellessanikin hulvahti veri kasvoihini: hypätä ulos ikkunasta ja hiipiä pakoon kuin varas… Omituista! Minusta tuntui, että siten minä viritän epäilyksiä Stepanin sielussa… Ja minnekä olisimme muuten paenneetkaan?…

Astelin vaieten edestakaisin huoneessa. Käyntini oli epävakaista ja vienoja, taajoja väreitä viilteli tuon tuostakin selkääni pitkin, Mieleeni muistui yhtäkkiä tohtori Moltshanovin kuolema kaikkine yksityiskohtineen… Se mikä äsken, niin aiheettomasti ja odottamattomasta oli tapahtunut, ei minua enää ihmetyttänyt: minusta tuntui nyt, että syvimmällä sielussani oli jo kauan liikkunut hämärä aavistus että niin juuri tulisi käymään… Olin ahdistuksissa ja murheissani, mutta yhtä haavaa kasvoi rinnassani ylpeän itseluottavainen ja riemuinen tunne: minä en vielä tiennyt, mitä mahdollisesti olin tekevä, mutta sen tiesin, että olin suojeleva ja puolustava Stepania.

Sattumalta tulin vilkaisseeksi kuvaani peilistä: kalpeat, pelon vääristämät kasvoni tähystelivät minuun harvinaisen kylmästi ja vieraasti. Minä häpesin Stepanin edessä ja mieleni, myrtyi siitä, että hän oli saanut nähdä minut tämmöisenä… No niin, nyttemminhän saattoikin olla jo yhdentekevä…

Minä pysähdyin ikkunaan. Puiston takana kimmelsivät kaupungin kirkkojen ristit tummansinervässä etäisyydessä, aurinko teki laskuaan ja taivas oli tummansininen ja syvä… Kuinka tyyntä ja hiljaista oli siellä!… Ja taasen kulki sama viiltävä väristys selkäpiitäni myöten — kohotin olkapäitäni, pujotin kädet päällystakki hioihin ja lähdin taas astelemaan edestakasin huoneessa.

Silloin jyrähti voimakas isku ulko-ovelle, ja samassa soi eteisen kello korvia huumaavasti yhden kerran, kaksi kertaa, jonka jälkeen kellon vedin katkesi.

— Nyt he ovat täällä! sanoi Stepan tylsästi.

Ovea jytistettiin lakkaamatta. Minun kävi nyt, samaten kuin tavallisesti aina, milloin jotakin kauheata oli odotettavissani: kaikki ikäänkuin herposi sisälläni ja minä tulin yhtäkkiä tyyneksi? Mutta tuo tyyneys oli jotakin eriskummaista: oli kuin joku toinen varmuudella ja nopeaneuvoisuudella olisi toiminut minun sijassani, jota vastoin minä loitompaa pelon valtaamana seurasin tämän toisen henkilön kaikkia puuhia ja toimia.

— Jääkää te tänne! sanoin Stepanille, ja sen kanssa läksin huoneesta ja lukitsin oven jälestäni. Avaimen pistin taskuuni.

Ovi ruski iskujen alla, ja ulkopuolelta kuului suuren ihmisjoukon kovaäänistä sorinaa. Nostin salvan oven päältä ja astuin rappusille.

Jonkinlaista vihaista riemunrääkynää kohahti vastaani. "Siinä hän on!!" ulistiin; joku lisäksi vinhasti viheltää riukahutti… Astuin reippaasti alas kadulle.

— Mitä tämä merkitsee, veljet? kysyin huolettomasti, astuen väkijoukon keskelle.

— Saa tänne välskärisi!

— Hän on mennyt pois. Mutta mitä te hänestä: Mitä teillä on asiaa hänelle? kysyin huolestuneesti.

— Hei, veljet, antakaas tietä! Kyllä minä hänelle näytän asiat! huusi laiha, pieni- ja punasilmäinen ukko, kiertäen pikaisesti ylös hiansa ja hyökäten vastaani.

— Seis, ukko! ärjäsin kärsimättömästi ja astuin askelen häntä kohden. — No, mitä sinä tahdot?… Sano pois verukkeitta — kuka on sinulle tehnyt vääryyttä?

— Miksi te myrkytätte ihmisiä? mumisi hän, käyden hämilleen.

— Mekö? Myrkytämme ihmisiä?… Sanos, ystäväni: syytätkö puhtaalla omallatunnolla minua sellaisesta synnistä? kysyin häneltä korkealla äänellä₃ laskien käteni hänen olkapäälleen ja katsoen rävähtämättä häntä silmiin. — Veljet, — käännyin nopeasti kansajoukon puoleen, — uskotteko todellakin niin pahaa minusta?

Ei kukaan vastannut — kaikki silmäsivät minua pilkallisella odotuksesta jännitetyllä uteliaisuudella. Katseeni osui Vanjka Jermolajevin kasvoihin: huultaan pureksien katsoi hän minuun, naama varsin ivallisessa hymyssä.

— Mikä teitä riivaa? minä pitkitin. Olenko teidän joukossanne vastatullut muukalainen? Olenhan ollut täällä jo koko kuukauden… Teillähän on itsellänne ollut tilaisuus huomata ja nähdä, josko olen ihmisiä myrkyttänyt — kuinka paljon onkaan heitä tullut terveeksi, Jumalan kiitos!… Ivan Rykov, Artjushin, Kjepanov, Filippov, kysykää heiltä… Kaikki he ovat maanneet meillä sairashuoneessa — kysykää, mitä heillä on tähän sanottavaa… Ja niinkuin ette itsekin sitä tietäisi… Te tiedätte, ja kuitenkin ilkiätte tulla tänne… Sillä olettehan tullut tänne lyödäksenne minua, eikö niin? kysyin hymyillen. — Niinpä kuulkaa: lähtekäämme yhdessä parakille ja kysykää niiltä, jotka siellä ovat, mitä heillä on minusta sanottavaa — olenko ansainnut selkäsaunan vai enkö. Jos heillä on jotakin, josta minua syyttävät, niin saatte tehdä kanssani mitä tahdotte.

— Niin, lähtekäämme parakille! Luuletko, että me sinun parakkiasi pelkäämme? uhoitteli Vanjka Jermolajev lähtien liikkeelle.

— Lähtekäämme!

Joukko lähti liikkeelle, ja niin suunnattiin matka parakkia kohden.

— Hyvät ihmiset, minä otin puhuakseni sytyttäessäni paperossin, — te tulette tänne pitämään hälinää… Ja miksi? Väkeä kuolee, sanotte₃ Mutta päättäkää itse kenen on syy? Kuinka useasti olenkaan sanonut teille: olkaa varovaisia vihanneksien ja hedelmien suhteen ja älkää juoko keittämätöntä vettä. Sillä tarttuma hiipii täällä ympärinsä, niinkuin itse näette. Onko se teistä niin vaikeaa keittää vesi, jota te juotte? Mutta ei — te ette tahdo. Ja kun koleera sitten tarttuu johonkuhun teistä — niin on se tohtorin syy! Hiljattain kuoli joukoltanne yksi: oli syönyt kuusi arbuusia suuruksettomaan vatsaan? Sanokaapa, nyt — kuka siinä on syyssä? Entäs viina sitten — lukemattomia kertoja olen sanonut teille; älkää juoko viinaa, se heikontaa vatsan…

— Ei, herra, viina ei tee pahaa! virkahti siihen muudan rinnallani kulkeva sälli, — Viina juuri tappaa tuon tarttuman, viina tuottaa terveyttä.

— Vai terveyttä? Tulkaa te jonakin pyhän jälkeisenä päivänä sairashuoneeseemme — pyhäpäivänä kansa juopottelee, ja toisena päivänä on meillä kahta vertaa enemmän sairaita kuin tavallisesti. Ja nämä juopottelijat ne juuri ovat alttiimmat taudeille; illalla heidät tuodaan ja jo seuraavana aamuna ovat he ruumiina.

— Ilman että ovat ehtineet edes selvitäkään, ho-hoo! naurettiin väkijoukossa.

Parakki jo näkyi etäällä. Jotta emme häiritsisi sairaita, päätin ottaa keralleni pari kolme henkeä saattojoukostani ja antaa toiseen odottaa ulkona.

Yhtäkkiä pujahti muutamasta kadunkulmasta esiin tanakka, lyhytkasvuinen tehdastyömies pitkässä, tummansinisessä työpuserossa. Hän haki silminnähtävästi meitä, sillä havaittuaan joukkomme, lähti hän juoksemaan meitä kohden, Muistan niin selvästi hänen kalpeat kasvonsa, matalan otsansa ja suunnattoman jykevän alaleukansa…

— Mitäspä kuuluu?… Oletteko kopanneet kiinni tohtorin? kysyi hän, pikaisesti silmähtäen yli koko joukkueen.

Väkijoukko hajaantui, antaen hänelle tietä. Hän katsahtaa vilkaisi minuun ja iski yhtäkkiä nyrkillään minua kasvoihin, heilautettuaan lyhyesti mutta peljättävän voimakkaasti käsivarttaan. Silmissäni musteni, minä horjahdin takaperin ja painoin kädelläni päätäni. Samassa silmänräpäyksessä sattui toinen isku kaulaani. Kaikki tämä tapahtui niin sukkelasti, etten kerinnyt mitään ajatella.

— Äää… Lyö, lyö!! kaikui hurjasti joka puolellani, ja kaikki hyökkäsivät kimppuuni.

Selkään sattunut voimakas isku pani minut lentämään muutamia askelia eteenpäin, jonka jälkeen minä kaaduin ja löin kasvoni jonkun polveen, ja tuo polvi antoi minulle semmoisen täräyksen, että kellahdin pitkän matkaa sivulle päin. Muistan, että minä jalkeille päästyäni mielettömän kauhun vastaamana tartuin jonkun käsivarteen, joka mieli kiskoutua irti, ja huusin: "veljet!… rakkaat veljet!"… Muistan joukon humalaisen parkunan, muistan, miten punaisia, hikisiä naamoja ja puristettuja nyrkkejä vilahti katseitteni ohi… Yhtäkkiä osui rintaani äärettömän voimakas, puhdikas isku, joka salpasi minulta hengityksen, ja miltei tukehtumaisillani suusta syöksyvään verivirtaan kaaduin tiedottomana maahan…

19 Elok.

Olen jo kolme päivää maannut sairashuoneessa. Minua on vaivannut ankara verensylky, jota vain töin tuskin on saatu ehkäistyksi. Tiedän mitä se merkitsee: asiat ovat huonolla kannalla. Kaksi kertaa on kuvernööri käynyt luonani, ja sitä paitsi on muitakin ylhäisiä henkilöitä käynyt minua katsomassa. Kaikki puhuvat minulle varsin mairittelevasti ja puristavat lämpimästi kättäni. Minä katselen heitä, ymmärtämättä kumminkaan paljoa siitä, mitä he minulle puhuvat. Muisto äskeisistä tapahtumista istuu kuni naula aivoissani, ja sydäntä pakottaa sietämättömästi. Ja minä kysyn tavan takaa itseltäni: onko se tapahtunut?… On, se on kuin onkin tapahtunut: minä makaan sairashuoneessa, rikki ruhjottuna ja kuolevaisena, näen ilmi elävinä edessäni vihan vääristämät kasvot, kuulen heidän nauravan, kuulen heidän huutavan: "lyö häntä, lyö häntä!"… Ja he löivät minua, löivät minua! Löivät sen tähden, että minä olin tullut heitä auttamaan, että minä uhrasin heidän hyväkseen voimani, tietoni ja taitoni, — sanalla sanoen kaikki… Oi Jumalani, oi Jumalani? Mitä se oikeastaan on — tuskallista, pettävätä untako vaiko karvasta todellisuutta?… En häpeä tunnustaa, että minä paraikaakin, tätä kirjoittaessani, itken kuin lapsi. Niin, nyt vasta näen, kuinka suuresti minä rakastin kansaa ja kuinka murhaavan katkerata on tulla minun tavallani palkituksi…

Kuolema ei ole kartettavissa. Kuolema ei minua kammota! Elämä, tuo kylmä ja epämääräinen, niin täynnä tajuttomia tuskia — ei ole minusta suurenarvoinen! En sure sitä. Mutta kuolla tällä tavalla!… Minkä eteen taistelit sä, minkä eteen kuolit sä? Minkä voiton tuotti sinun kuolemasi? Sinä olet vain tyhjänperäinen uhri, jota ei kenkään ole tarvinnut… Ja turhaan asettuu koko olentosi tuon uhrin uhattua hyödyttömyyttä vastaan: sen täytyy kumminkin niin tapahtua…

20 Elok.

Minä en saa yhtään unta öisin. Säleside jalassani estää minua liikuttamasta itseäni, ja muisti palauttaa ehtimiseen kuvan tapahtumasta sieluni silmän eteen. Yhteisestä sairassalista, joka on seinätysten minun huoneeni kanssa, kuuluu kumeaa yskimistä; minä makaan selälläni ja katselen leiskuvan yölampun synnyttämää varjojen leikkiä katolla — ja minun tekee mieli katkerasti itkeä. Minulla oli voimia, minulla oli rakkautta. Mutta elämä kuku liukkaan, ja kuolema lähestyy — yhtä tyhjänä, yhtä hyödyttömänä… Mutta — mikä oikeus minulla on vaatia itselleni parempaa, kunniakkaampaa kuolemaa?

He löivät minua kuni karannutta, hullua koiraa — minua, jonka syyksi he eivät voineet lukea yhtä ainoata kelvotonta tekoa. Viisi viikkoa olin tehnyt työtä heidän keskellään, alati valmiina auttamaan ja palvelemaan heitä, enkä sittenkään ollut onnistunut voittamaan heidän luottamustaan. Minä pakotin lopulta heidät uskomaan itseeni, mutta muutama ryypylleen paloviinaa oli jo riittänyt tekemään sen, että kaikki luottamus oli mennyttä kalua ja tavallinen perustunnelma oli jälleen päässyt hereille. Viisi viikkoa!… Olin luullut voivani viidessä viikossa perata pois heistä sen, mikä vuosien kuluessa oli vakaantunut lujaksi varmuudeksi. Mistäpä ajasta saakka he olisivat tottuneet meissä näkemään ystäviään, milloinpa he olisivat huomanneet heille olevan jotakin hyötyä tiedoistamme, kaikesta siitä, mikä meidät korotti heidät yläpuolelleen? Heidän mielestään me olimme tykkänään toiseen maailmaan kuuluvia ihmisiä, jotka heitä karttoivat eivätkä tahtoneet heistä yhtään mitään tietää. Eikö tämä ollut totta? Tahi mitenkä muuten oli mahdollinen tuo kammottavan syvä juopa meidän ja heidän välillä?

Tiedän, että se, mitä tässä kirjoitan, on vanhaa ja kulunutta; toisessa tilaisuudessa leimaisin sen itsekin paljaiksi korulauseiksi, pettäväksi sanakorskaksi. Mutta miksi noissa kuluneissa lauseissa nyt mielestäni sisältyy niin paljon kalvavaa, painavaa totuutta, miksi koko eletty elämäni, toimintani ja rakkauteni nyt tuntuu minusta niin tuiki mitättömältä ja tyhjältä? Olen lukenut läpi päiväkirjani; valistusvirsiä itsestäni, ajasta, kaikesta… Nämä valitusvirret eivät tietenkään olisi päässeet ihmisten ilmoille jos minä silloin olisin nähnyt ja tuntenut sen, mikä nyt niin terävästi ja kipeästi pistää silmiini…

23 Lokak.

Kirjoittaminen on vaikeata — käsi ei tahdo tehdä totta. Hävitysprosessi edistyy nopeasti eikä ole enää pitkälti loppuun. Minä en käsitä, miksikä nyt kun kaikki on loppu, sielussani on niin valoista ja riemuista, loppumattoman auvon kyyneliä tulee aika ajoin silmiini, ja minä voisin itkeä, itkeä suloisesti ja vapaasti.

Usein vaivun horrosmaiseen unheeseen, ja kun avaan silmäni, näen Stepanin istuvan jaloksissani, sanatonna, kokoonvaipuneena. Miten on hän tullut tänne? Sen sain ennen pitkää tietää: hän oli tullut sairashuoneen ylilääkärin luo, langennut hänen eteensä polvilleen eikä ollut noussut, ennenkin tämä oli luvannut, että hän saa olla luonani niin kauan kuin oloni sairashuoneessa kestää. Minä en voi käsittää, milloin hän nukkuu: havahduinpa milloin tahansa, yöllä tahi päivällä, niin istuu Stepan tuolillaan — hiljaisena, liikkumatonna… Ja minä silmäilen tuota miestä, jonka olen kahdesti pelastanut kuolemasta, ja minun tekisi mieleni tarttua hänen käteensä ja puristaa sitä lämpimästi. Liikautan itseäni — ja hän nousee ylös ja kohentelee tyynyjäni tahi antaa minulle vettä. Ja niin vaivun jälleen unheeseen…

Edessäni seisoo Natasha. Hän itkee katkerasti käsi silmien edessä. Ihmeitten ihme, osaako Natasha todella itkeä? Ja minä silitän hiljaa hänen nyyhkytyksistä tutahtelevaa kättään enkä voi irrottaa katsettani hänestä. Ja minä sanon hänelle, että hänen tulee rakastaa ihmisiä, rakastaa kansaa, että hänen ei tule antautua epätoivoon, että hänen täytyy tehdä työtä, paljon sitkeätä, uupumatonta työtä, että hänen täytyy koettaa löytää tie, sillä äärettömän paljon on vielä raivaamatonta alaa… Ja nyt minä en häpeä julkituoda noita "korkeita" sanoja. Hän kuuntelee hartaasti eikä huomaa, miten kyynelet valuvat hänen poskiaan pitkin. Mutta minä tähystelen häntä — ja minut valtaa hiljainen, sanaton riemu. Ja minä ajattelen, mikä suloinen tyttö hän on ja kuinka paljon hyvää löytyy elämässä… ja kuinka ihanaa on saada kuolla…

Loppu

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ILMAN TIETÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ILMAN TIETÄ

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE