Kaunis sepänemäntä y. m. kertomuksia
Date: 2026-05-03T00:00:00+00:00
Keywords: Hungarian fiction -- Translations into Finnish; Short stories; Hungarian -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Kaunis sepänemäntä y. m. kertomuksia

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kaunis sepänemäntä y. m. kertomuksia

Author: Géza Gárdonyi

Translator: Matti Kivekäs

Release date: May 3, 2026 [eBook #78591]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1917

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78591

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KAUNIS SEPÄNEMÄNTÄ Y. M. KERTOMUKSIA ***

KAUNIS SEPÄNEMÄNTÄ
y.m. kertomuksia

Kirj.

GÉZA GÁRDONYI

Suomentanut

Matti Kivekäs

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1917.

SISÄLLYS:

Kaunis sepänemäntä.
Isä ei iloitse. Kohtauksia jokapäiväisen elämän näyttämöltä.
Kaksi leppäkerttua.
Pikku kreivi.
Rautakana.

Kaunis sepänemäntä.

Maisema oli helmikuun luminen, kun me reellä ajoimme borsodilaiseen kylään. Toverini on siellä maatilanhoitajana. Muutenkin on hän sikäläisiä.

Lähetessämme kylää — kello taisi silloin olla kolmen tienoissa iltapäivällä — kompastui toinen hevosista, ja joka askeleella se ontui lonkastaan.

Ajaja kiroili.

Pysäytimme hevoset. Ontuvan jalan kenkä oli höltynyt.

No, eipä hätää. Täällä on seppä kylän laidassa. Hän kengittää sen tuokiossa.

Ajaja irroitti kengän, ja hevonen juoksi kevyesti lopun matkaa.

Seppä takoi juuri rattaitten vietereitä lumikatteisen mustan pajan edustalla. Hän oli harvinaisen komea ja kookas mies. Hän oli oikea sankari sepokseen nahkaesiliinassaan, hiukan rokonarpinen ja kovakourainen.

— Kengitetään vain tämä etujalka, — sanoi toverini.

— Ajaja tuo hevosen myöhemmin kokonaan kengitettäväksi.

Sepän ovelta pisti esiin valkohuivinen naisenpää.

Se oli aivan kuin vanhan lampaan pää. Silmäterätkin olivat valkeat niinkuin lampaalla. Ja hänen huivinsa oli sidottu sillä tavoin niskaan, että hänen luonnottoman suuret keltaiset korvansa vielä enemmän rumensivat hänen kasvojaan.

Nähdessään Palin hän hymyili, tuli ulos ja niiasi nöyrästi:

— Hyvää päivää, herra isännöitsijä! Ehkä suvaitsette astua tupaan siksi kunnes…

Hän piilotti kyynärpäähän asti paljaan käsivartensa esiliinansa alle. Hänellä mahtoi siinä olla leipää tai jotain muuta sellaista, — ja lomassa hän heitti minullekin nöyrän silmäyksen:

— Ehkä suvainnette…

Hän saattoi olla hyvinkin siisti ja kelpo vaimo. Mutta milolainen Venus olisi kääntynyt seinään päin, jos nainen olisi ilmestynyt hänen eteensä!

— Kiitämme, sepän emäntä, — vastasi Pali, — mutta luulenpa, että jo heti voimme jatkaa matkaamme.

Kengittäessään käänsi seppä hiukan päätään ja sanoi vaimolleen:

— Tuoppas sitten pari tuolia, Katini, niin saavat herrat ainakin istahtaa.

Uljaan näköinen pieni poika seisoi juhlallisen näköisenä pajan ovella; hän oli aivan isänsä pienoiskuva. Äitinsä kutsuvasta katseesta hän heti liikahti ja lähti juosten hakemaan tuolia.

Sitten näyttäytyi ovessa hymyileväsilmäinen tytön typykkä, mutta vain vilaukselta. Hän taasen oli aivan äitinsä sievennetty jäljennös; tosin oli hänellä sepän mustat silmät.

Toverini huusi hänelle:

— Tule esiin piilostasi, pikku pupu! Tule esiin! Saat kreutserin!

Pikku jänö tuli aristellen. Hän saattoi olla viisivuotias. Seppä vilkaisi häntä ohimennen hymyillen.

* * * * *

Minä en voinut unohtaa vaimoa, kahta lasta ja sepän hellää äänen värettä: »Tuohan pari tuolia, Katini.»

— Kuulehan, — sanoin Palille ennen illallista, — mitenkähän se uljas seppo on voinut ottaa sellaisen lampaankuvaisen vaimon? Eikö hän ole löytänyt itselleen sopivampaa?

Pali myhähti:

— Tiedätkö, — sanoi hän, — että hän kerran katkaisi jalan eräältä mieheltä, katkaisi tosiaankin. Hän on siitä hyvästä istunutkin. Se oli joku aasi täältä kylästä, ja hän oli hiukan juovuksissa silloin. Sekin oli kysynyt: »Miten sinä seppämestari saatoitkaan naida niin tuiki ruman naisen?» Hän oli heittänyt miestä raskailla pihdeillä.

Illalliskutsu keskeytti puhelumme. Pöydässä oli lapsiakin. Kaikista muista asioista juteltiin, mutta sepän emännästä ei, vaikka minulta ei sepän perhe unohtunut mielestä. Mitenkähän he olivat joutuneet yhteen? Mennäänköhän maallakin rahan vuoksi naimisiin? Mihinkähän kylän seppä on rahoja tarvinnut? Muutenkinhan hän vain lakkaamatta takoo aamusta iltaan. Mitäpä hän rahoilla? Mahdotonta on ajatella, että hän rahan tähden olisi nainut. Ehkä hän oli ottanut vain kostaakseen jollekulle toiselle, joka oli kaunis? Lie tyhmä mies, jonka viekas perhe on saattanut satimeen ja naittanut? Tai on hänen makunsa sellainen?

Lapset vietiin aikaiseen levolle. Sytytimme sikarimme. Pali suositteli kortteja. Mutta minua korttipeli ellottaa.

— Kuulehan, — sanoin hänelle, — minä yhä vain ajattelen niitä seppäläisiä. Heidän avioliitossaan lienee jotain mielenkiintoista ja erikoista?

Pali nauroi minulle.

— Kaikkea vielä! Mitä mielenkiintoista siinä olisi. Silkkaa proosaa se on alusta loppuun!

— Mutta miksi hän sitten otti niin rutiruman vaimon?

— Hitto tiesi! Nai kun nai. Jos se sinun mieltäsi erikoisesti kiinnittää, niin voinhan sen kertoakin:

Olin mustalaispojan ikäinen, kun seppä ensi kerran nai.

Hänen ensimmäinen vaimonsa oli kaunis, mustasilmäinen, kalpea nainen. Niinkuin valkorintainen pääskynen. Sanoivat, että hän sen vuoksi oli niin valkea, että oli sydänvikainen.

Eräänä kesäisenä päivänä, juuri Pyhän Annan päivänä, hän kuolikin. Hän kuoli äkkiä, puutarhassa. Oli kuokkinut perunoita tai jotain senkaltaista, sitten hän oli istuutunut, pää hervahti ja siihen hän heitti henkensä.

Kaupunkiin on täältä pitkä matka. Ruumisarkut tuodaan tänne tavallisesti naapurikylästä.

Sinne ajoi meidänkin seppä. Puuseppä oli hänelle jotain sukua. Hän itki kuomalleen aivan kuin pieni lapsi. Puuseppäkin heltyi kyyneliin.

Sitten nikkari kuivasi kyyneleensä.

»No, älä murehdi», sanoi hän, »minä teen hänelle sellaisen arkun, etteivät kreivittäretkään lepää paremmassa».

Hän vei sepän lautavajaansa ja näytti hänelle ränstynyttä pianoa.

»Katsohan tuota. Se oli meidän kanttorivainaallamme ennen. Aioin tehdä siitä lippaita. No siitä…»

Hän hajoitti viipymättä pianon lautaosat, mittaili, sahasi ja höyläili.

Lomassa toi hän viinaa kapakasta, juopottelivat. Silloin tällöin valahti kyynel sepän poskipäille. Nikkari ja hänen vaimonsa lohduttelivat häntä minkä vain sydämeltään, sanoiltaan voivat.

Mutta sepän silmistä valuivat loppumattomat rankkasateet:

»Mikä helmi hän olikaan! Miten maukkaan hernerokan hän osasikaan keittää! Miten olikaan hän minusta huolissaan, kun olin vilustunut!»

Ja ääni vapisevana hän jatkoi:

»Pikku poikani… Pikku Imruskani! Kukapa nyt enää pitää huolta orpopojastani? Ei ole ainoatakaan naisihmistä, jolle voisin hänet uskoa luottamuksella. Äitivanhuskin tuli sinne. Mutta hän on 82-vuotias. Aina istuu. Hänen jalkansa ovat niin herpaantuneet.»

Nikkarin vaimo ehdottaa, että hän ottaisi lapsen hoitoonsa edes siksi asti, kunnes seppä saa uuden emännän taloonsa.

Uuden emännän? Seppä ei sellaisesta tahdo kuulla puhuttavankaan. Mutta ei hän voi poikaansakaan antaa sinne. Onhan hän ainoa poika. Ei hän henno hänestä eritä.

Vihdoin, kauan neuvoteltuaan, hoksaa nikkarin vaimo, että Kati Székely olisi paras, jos hän vain lähtisi. Kati on keski-ikäinen orpotyttö. Hänkin viime viikolla hautasi äitinsä. Isä oli puutarhuri, ja hänhän olisi kylläkin arvokas mestarin taloon. Hän on puhdas, ahkera, ja kunniallinen olento. Osaa keittääkin mainiosti, varsinkin hernerokkaa ja pannukakkua. Hänelle voisi kyllä uskoa talonsa ja lapsensa.

Iltapäivällä oli arkku jo valmiina. Se oli kiilloitettu, vaskisilainen, komea ruumisarkku. Katikin ilmestyi. Palkkaa hän ei pyydä, kunhan häntä vain ei kohdella palvelijana, sillä hän ei ole vielä koskaan palvellut. Ei hän ollut aikonutkaan. Mutta koska sanoivat, että seppä oli hyvä mies…

Seppä ojensi hänelle kätensä:

»Pidän sinua sisarenani. Kun vain pidät huolen pojastani, ettei hän tuntisi itseään kovin orvoksi!»

* * * * *

Hautajaisten jälkeen takoi seppä jälleen surullisena kuumia rautojaan.
Hänen silmänsä olivat punaiset, kasvonsa kalpeat, hiuksensa sukimatta.

Ei hän olisi työskennellyt sinä päivänä, mutta vaunuista oli särkynyt jokin siderauta — isäni oli sen lähettänyt. Muitakin kiireellisiä töitä oli kertynyt hautajaispäivänä. Elonkorjuun aikana ei voi töitä laiminlyödä. Sepänkin täytyi ripustaa surupukunsa naulaan ja pukeutua nokiseen nahkaesiliinaansa.

Hänpä siis työskentelee. Lyöjänä on hänellä Feri-poika.

Ihmiset tulevat oikealta ja vasemmalta. Sanovat lohduttavan sanan, toisenkin. Juovat pari luumuviinaryyppyä peijaisten rääpiäisinä.

Seppäkin juo heidän kanssaan; välistä hän juo sivu puolen yön. Jokaisesta lohdutuksen sanasta vierähtävät hänen kyyneleensä. Hän huokailee raskaasti:

»Hyvä Jumala, kunpa vain ei olisi sitä pojannaperoa…!»

Hiljaisuudessa saattoi tuntea hänen mustan ajatuksensa. Köntös-vanhus sanoo hänelle ankarasti:

»Ei ihminen ole hanhi! Joka on voimakas, älköön olko voimakas ainoastaan ulkoa, vaan sisältäkin.»

Seppä takoo kuumia rautojaan.

Pajan edusta on kylän kasino. Elonkorjuunkin aikana siellä istuu yksi tai pari työtöntä miestä. Kivellä, pyörillä, rautakasoilla, missä vain kukin istuimensa löytää.

Lupa-aikoina minäkin usein kävin siellä kuuntelemassa heidän juttujaan.

Sillä tulevat ja menevät vankkurit, vaunut ja hevosmiehet käyvät siellä kengittämässä ja raudoittamassa ja kertovat uutisia. Kuka missäkin kulki ja mitäkin kuuli. Syyspuolella sieltä sai tietoonsa viljan hinnat tarkkoina pörssinoteerauksina. Kävi siellä joutohetkinään ontuva suutarikin, kylän humoristi.

Kyläläiset nimittivät häntä vain Dolfiksi, vaikka hän ei ollut Dolfi eikä juutalainenkaan. Hänen tukkansa oli kihara, ja jokaista hän ivaili.

Sinäkin päivänä hän iltapuolella tuli linkaten talostaan. (Hän asui silloin kylän toisessa laidassa, kaislakattoisessa hökkelissä, viidensadan askeleen päässä pajasta.)

Hän hoippui meitä kohden, päässään leveälierinen, vanha olkihattu.

Muulloin me aina odotimme häntä hymyillen. Joku aina vingahtikin hilpeästi. Mutta nyt…

Dolfikin oli allapäin. Hän ei kepsuttele yhtä nopeasti kuin tavallisesti sisäänpäin vääntynyttä jalkaansa, vaan tulee hitaasti. Hänellä on yllään edestä tahrainen ja muualta juurenruskea kesätakki ja iankaikkisesti kestävät riippulahkeiset kesähousut. Hänen ajatuksensa ovat pysähtyneet vakavina vaaleanpunaiselle otsalle.

Ei häntä ole vastaanottamassa hymy eikä leikkisä sana. Ei hänkään osoita ilon merkkiä. Hän sanoo hyvänpäivänsäkin hiljaisena, tullessaan luoksemme.

Seppä kiinnittää juuri uusia vietereitä kieseihin. Hän ojentaa sanattomana kätensä tulijalle.

»Ystäväni…» sanoo suutari matalalla, väräjävällä äänellä, »vielä tulee onnellisempiakin päiviä».

Hän ei ollut hautajaisissa eikä peijaisissa. Hän oli aikoinaan laskenut niin paljon leikkiä kuolemasta ja kuolinlauluista, — hän tunsi itsensä arvottomaksi surevaan seuraan.

Hän istuutui pajan räystään varjoon kiesien nahkapäällyksiselle istuimelle, joka oli siihen nostettu syrjään, ja veti taskustaan ihvisen äkkiväärän.

Hänen kasvonsa olivat oudon näköiset sen vuoksi, että ne olivat niin vakavat. En koskaan ennen ollut nähnyt niitä muunlaisina kuin silmät sirrillään, kettumaisesti hymyilevinä tai pyörein silmin nauravina. Tänään olisi luullut, että hän oli vaihtanut kasvojaan toisen kanssa. Ne olivat rumenneet ja käyneet pitkänomaisiksi. Hänen ulkoneva nenänsäkin oli ikäänkuin liukunut alemmaksi. Hän oli tyhmän ja vanhan näköinen.

Mutta he olivat hyviä ystäviä, seppä ja hän. Varsinkin kesällä, kun ei kukaan teetä kenkiä eikä paikkuuta vanhoja, saattoi Dolfin takaraivolle kallistuneen vanhan olkihatun nähdä kaiken päivää sepän pajan edustalla. Sunnuntaina kävi seppä vastavierailulla. He ryyppäsivät, pelasivat korttia ja haukkuivat pääministeriä.

»Pronty!» huudahti suutari.

En tänäänkään vielä tiedä mitä tämä sana merkitsee. Siinä on halveksuntaa ja paheksumista samalla. Sen sanansa hän huudahti silloin, kun hän tunsi olevansa isänmaan nimessä loukattu, ja iski kämmenensä navakasti pöytään.

Mutta sellaista tapahtui ani harvoin. Se tapahtui vain silloin, kun he olivat kolmatta litraa tyhjentämässä. Ja niin paljon he joivat ainoastaan silloin, kun sepän veli tuli naapurikylästä viettämään kaksinkertaista pyhää. Sepän veli oli ajuri. Hän oli laiha, vatsatautinen mies. Hänellä oli silmälasit, ja sunnuntaisin hän luki jotain isänmaallista lehteä.

No ajurihan heille kertoi, että ministerit olivat jouduttaneet valtakunnan itävaltalaisten käsiin; että sotajoukot eivät palvelleet maata, vaan keisaria; että keisari ei vähääkään ajattele magyarien parasta; että ennen pitkää joudutaan sotaan; että magyarit suurin joukoin muuttavat Amerikkaan ja että pian joudumme siihen, että kotiin jää ainoastaan meidän kylämme ja pääministeri.

Dolfi-suutari pieksi sellaista puhetta kuullessaan usein pöytää ja huusi prontyaan. Seppä vain murahteli hampaittensa takaa:

»Helkkarissa, olisipa minulla vaan pihtieni välissä sellainen ministeri! Paiskaisinpa hänet alasimelle ja iskisin moukarilla, niin ohueksi kuin hyvin paistettu räikönen!»

Ajuri ajoi sitten matkoihinsa, ja kahteen pekkaan he pohtivat kuulemiaan viikkokausia.

Mutta eipä pajan edustalla paljonkaan voinut politikoida. Sepällä oli monet rautansa tulessa, eikä hän ehtinyt istuskella välillä. Muutenkin syventyivät Dolfin ajatukset politiikkaan ainoastaan viinilasin ääressä. Pajan edustalla vain nalkuteltiin ja lasketeltiin loppumattomia kokkapuheita.

Alkuaikoina he eivät olleet niinkään hyviä ystäviä. Dolfin tullessa kylään eivät he juuri sietäneet toisiaan. Seppä pilkkasi suutaria nauravaksi kanaksi ja suutari seppää tanssivaksi lampaaksi. Eivät he edes puhuneet keskenään. Seppä ei silti vihannut suutaria, hän vain halveksui häntä niinkuin Herkules voimatonta miestä.

Mutta suutari vihasi seppää. Aina kun hän ontuen kulki pajan ohi, pyyhki hän huomiotaherättävästi nenäänsä punaisella nenäliinallaan ja pudisteli sitä, aivan kuin se olisi ollut pölyinen.

Mutta kerran oli sepän nopeasti hankittava itselleen uudet saappaat. Hän oli saanut kutsun hääpojaksi suuriin häihin, eikä hänellä ollut aikaa käydä kaupungista asti hakemassa uusia saappaita. Hänen täytyi vain yksinkertaisesti ja nöyrästi taivuttaa päänsä astuessaan Dolfin työpajaan.

»En tingi, kunhan vain saan oikein sirot! Ja valmistukoot ne keskiviikoksi», sanoi hän arvokkaasti.

Ja Dolfi-suutari neuloi hänelle sellaiset saappaat, ettei ollut sitä tshekkiläistä hanuria, jonka nahka olisi säännöllisemmin painunut kiinni, eikä niin voitelemattomia rattaita, - että ne olisivat paremmin narisseet. Hän kirjaili ne vielä kiiltonahalla ja naulasi korkoihin vaskinauloilla sepän nimen alkukirjaimet. Tanssijoille ovat sellaiset erikoisen mieluisia. No, seppä mieltyi silloin suutariin niin, että häissä joi hänen kanssaan veljenmaljan.

Siitä pitäen ilmestyi suutari pajan edustalle tavan takaa. Ja kevään tultua hän muutti kylän yläliepeeltä sen alalaitaan, asuakseen lähempänä seppää.

Sanoin, että hän sinäkin päivänä tuli sinne. Pajan edustalla puheli jo viisi tai kuusi miestä. He puhelivat jostain kahakasta, joka edellisenä pyhänä oli sattunut lähellä vainioita. Dolfi kuunteli heitä äänettömänä, laski käppyrälierisen olkihattunsa maahan ja kuivasi hikeä otsaltaan.

Silloin huomasin, että hänen takkinsa napit olivat kaikki erilaisia. Alimmainen oli sotamiehen univormuun kuuluva vaskinappi, ja ylimmäinen oli sellainen posliininappi, jollaisia papit käyttävät. Nuori mies on köyhä mies. Entä kylän mestarimieskin? Sittenkin… hän ei ollut sellainen köyhä, jota me muut sanomme köyhäksi, vaan sellainen, joka itsekin tuntee olevansa köyhä.

No, siinä huoahtaa suutari äänetönnä.

Samassa palasi puutarhasta tyttö, jonka seppä oli tuonut mukanaan.
Hänellä oli tohvelit jalassaan, ja hänen hailakankeltainen hameensa
laahasi maata. Hänen tukkansa oli epäjärjestyksessä. Silmät veristivät.
Huomasi että hän oli viettänyt unettoman yön. Varmaankin lapsen tähden.

Hänellä oli korissaan pieniä kurkkuja. Käsivarrella kenotti sepän vuodenvanha orpolapsi. Pieni mustasilmäinen lapsi nukkui hänen olkapäätään vasten.

Suutari mulkoili häntä.

Tyttö palasi hetken kuluttua ja pysähtyi sepän eteen silmät pelokkaina niinkuin naudalla.

»Tsaako vielä tuoda luumuviinaa?» kysyi hän vastahakoisesti ja sammaltaen.

»Ei tarvitse enää, Kati», vastasi seppä, »mutta täytä ruukku vedellä».

Tyttö tassutteli tohveleissaan takaisin keittiöön.

Me olimme jo tsaako-sanan kuullessamme naurutuulella. Dolfinkin kasvoille ilmestyivät harakanvarpaat. Vielä hetken hän pidätti itseään, mutta sitten hän jo purskahti:

»Mistä sinä Pali olet poiminut tuon ihanan kielon?»

Olimme kaikki aivan tukehtua nauruumme. Oppipoika painoi kätensä suutaan vasten ja koetti hillitä pursuvaa iloaan.

Seppä katseli meitä kummastellen. Tyttö tuli jälleen takaisin, tuoden täyttämänsä ruukun.

Seppä käänsi silmänsä tyttöön. Totisesti, silloin hän vasta ensi kerran näki hänet. Sillä puusepän luona olivat suru ja viina pimittäneet hänen silmänsä. Ei hän huolinut silloin ulkomuodosta, kunhan vain sai luotettavan. Parilla sanalla oli kaupat tehty, ja illan tullen, hän istutti tytön rattaille viereensä. Seuraavana päivänä, hautajaispäivänä, ei hän nähnyt taivasta eikä maata, sillä koko maailma pyöri hänen silmissään.

Vasta suutarin sanoista hän huomasi ensi kerran katsella. Varmaan hän itsekin hymähti. Hän pudisti päätään:

»Jumalallinen!»

»Tosiaankin aivan ihmeellinen helmi!» jatkoi suutari tytön poistuttua.
»Lähetämme hänet Budapestiin kauneuskilpailuun!»

Sitä me nauroimme vieläkin enemmän. Seppäkin hymähti. Oppipoika heitti moukarinsa ja vääntelehti naurusta.

»Älä pilkkaa», sanoi sitten seppä käyden vakavaksi. »Tullessamme tänne pyrki pikku poikani heti hänen syliinsä. Vähät minä siitä välitän, minkälainen hänen naamansa on. Pian siihen tottuu.»

No siitä pitäin riitti ilon aihetta pajan edustalla.

Dolfi-suutari sinkautteli joka päivä yhä uusia sanasutkauksia räystään alla.

»Laupeudensisaret ovat päättäneet maalauttaa Katin kuvan alttaritaulukseen.»

Tai:

»En saanut nukutuksi koko yönä. Näin sellaista unta, että minun piti mennä Katin kanssa naimisiin.»

Seppäkin mieltyi leikinlaskuun. Mielellään hän jatkoi pilaa:

»Taisit turhaan uneksia: Feri jo katselee häntä sillä silmällä.»

»Ennen karkaisin koko maailmasta», huusi oppipoika.

Ja me nauroimme kaikki näille tyhmille puheille.

Kerran kääntyi tyttö juuri silloin ovesta, kun me nauraa röhötimme. Hän oli viemässä ruoan tähteitä syöttiläille. Keittiön ovi oli pajan vieressä. Sikala oli sen takana. Hänen täytyi kulkea meidän välitsemme.

Meidän nauravat silmämme seurasivat häntä, ja hän tunsi, että me nauroimme hänelle. Yht'äkkiä hän punastui korviaan myöten.

Hän kaatoi ruoantähteet sioille ja seisoi kauan siinä liikkumatta. Sitten hän palasi nopeasti, niin että hameenhelmat kahisivat. Mutta nyt hän oli jo kalpea, aivan sinertävän kalpea. Korvistakin.

Kulkiessaan ohitsemme hän heitti meihin tuskaisen ja samalla vihaa säkenöivän katseen.

Mutta toiset eivät sitä huomanneet. Ehkäpä vain minä yksin näin sen silmäyksen.

Neljänneksen kuluttua hän tuli jälleen ulos. Hänellä oli yllään kravunpunainen pusero. Toisella käsivarrellaan hän kantoi koria ja toisella lasta.

Kylään hän meni. Varmaankin oli sepän äiti lähettänyt hänet kylään ostoksille.

Seuraavinakin päivinä hän kulki punaisessa puserossa, ja jaloissaan oli hänellä korkeakorkoiset nyörikengät. Tukkakin oli huolellisesti kammattu. Kaulassaan kantoi hän sinistä helminauhaa. En tiedä, olivatko helmet kivestä vai lasistako lienevät olleet. Hänen pukunsa oli puolittain talonpoikainen, puolittain sellainen kuin käsityöläisten naisilla tavallisesti on. Mutta se oli kuitenkin juhlapuku.

Tytön puku ei jäänyt suutarilta huomaamatta.

»Tsehän on tsievä tyttö ja oikein tsiitsti!» sanoi hän tytön kadottua.

»Taitaa olla rakastunut!» tokaisi joku kylänmies, joka oli hevostaan kengittämässä.

Suutari vastasi teeskennellyn vakavasti:

»Ei hän ole sen luontoinen: hän huokailee itselleen vain vaaleata ja tummaa.»

Seppäkin virkahti:

»Minä jo aavistelen, että se Ferin tähden pukeutuu. Ettekö ole huomanneet, miten Feri kävelyttää silmiään hänen jäljessään.»

Tietysti nauroimme sille.

Sepän äitivanhus istui portailla papuja peraten. Hän oli ryppykätinen, kumaraselkäinen pieni mummo.

Hän sanoi pojalleen:

»Älkää te aina pilkatko sitä tyttöparkaa! Se jo pahastui. Jos menee tiehensä, en tiedä kenen voit saada poikaasi hoitamaan. Lapsi ei äitiinsäkään paremmin suostunut.»

Tyttö oli tosiaankin nopsajalkaisena puuhaileva ihminen, joka kohteli lasta hellästi. Eikä hän enää ollut puvustaan huolimaton, niinkuin ensimmäisinä päivinä. Päinvastoin: hän pukeutui sangen huolellisesti.

Mutta jos pila jo on jotakuta puraissut, ei sitä niinkään heitetä rauhaan.

»Tsinua minä rakatstan, Feri!» sanoi Dolfi-suutari tytön sammalkieltä matkien. »Tsinä tsydämeni tsanomattoman tsyvä rakkauts.»

Ja taas me nauroimme.

Tyttö palasi pian. Mummo istui vielä synkkänä oven edustalla. Tyttö kertoi hänelle mitä oli puodista saanut, ja sitten hän sattumalta vilkaisi Feriä ja sattumalta huoahtikin hiukan, niinkuin raskasmieliset tekevät.

Tämän nähdessämme me tietysti purskahdimme aivan hillittömään nauruun.
Feri paiskasi moukarinsa alasimeen ja kääntyi rähähtäen pajaan päin.

Tyttö kalpeni jälleen. Hän katsoi meitä vihaisesti. Sitten hän astui sepän eteen.

»Mestari, minä lähden pois. Minä lähden jo tänään», nyyhkytti hän vedet silmissä. »Antakaa minulle vain vaunut. Niin paljon kai voin pyytää… Sen verran varmaan ansainnen, ettei minun tarvitse omalla kustannuksellani…»

»Mene hiiteen!» huusi seppä synkistyneenä.

»Voinhan minä jalkaisinkin mennä.»

Ja hän kääntyi ympäri ja katosi huoneeseen.

Sepän kasvoilta saattoi lukea hänen hämmästyksensä. Hän heitti viilan kädestään ja meni tytön jäljestä.

Hän viipyi sisällä muutaman minuutin. Vihaisena hän palasi. Kynnyksellä makaavaa koiraansakin potkaisi.

»Hitto teidät periköön!» ärähti hän oppipojalle ja suutarille. »Älkää pilkatko sitä tyttöä!»

Ja olkansa takaa hän jälleen vasaroi rautaa.

Siihen aikaan tehtiin hänelle jo tuon tuostakin naimatarjouksia. Vanhat naiset ja kelpo ystävät neuvottelivat sepän selän takana, kenet he naittaisivat hänelle. Mutta eivät toisetkaan, jotka toivat hänelle työtä, laiminlyöneet kysyä:

»No, miten kauan se seppä aikoo leskimiehenä olla?»

»Kuolemaan asti», vastasi seppä.

»Minäpä tiedän yhden, teille sopivan.»

Mutta seppä katkaisi kaikki sellaiset puheet.

Tuli syyskuu. Minun täytyi palata kaupunkiin. Samalla kuin kylän tomut jäivät jälkeeni, jäivät sinne myöskin kaikki sen pikkuhuolet.

Vasta joulun aikaan muistui mieleeni hauska pajan edusta. Mutta talvipakkasella ei kasino juuri saanut seuraa koolle. Kulkiessani pyssy olalla sepän talon ohitse näin ikkunassa lapsen ja sen takana Katin kasvot, hänen keltaiset korvansa ja vaaleat lampaansilmänsä. Hän oli yhä vielä siellä. Mummonkin näin kirkossa. Seppä oli siis vieläkin leskimies.

Mutta pääsiäisen tienoissa oli kasino jälleen vauhdissaan. Suutari istui siellä entiseen tapaansa laiskankorvaisessa olkihatussaan, likaisenruskeassa takissaan ja ikuisesti kestävissä housuissaan. Ei hänessä huomannut muuta muutosta, kuin että hänen takkinsa alimmainen vaskinappi oli joutunut ylös ja ylimmäinen posliininappi alimmaiseksi.

Mummokin istui jakkarallaan keittiön oven edustalla, ja vanha koira venytteli jäseniään kynnyksellä.

Inhoittavampaa koiraa en ole eläissäni nähnyt. Se oli niinkuin karvatukko, sen karvat olivat pitkät ja kiharat; se oli mustanvalkea vanha koira. Ei edes silmiä voinut erottaa sen riippuvien takkukarvojen alta. Se oli joskus sepän kulkuriaikoina yhtynyt häneen maantiellä eikä luopunut hänestä sen koommin. Eikä seppäkään lähettänyt sitä autuaammille metsästysmaille. Vielä nytkin, kun sitä ajattelen, inhoittaa se minua.

Seppä oli juuri lopettanut kengityksen. Ilkeä kavionhaju tuntui vielä ilmassa, mutta se ei häirinnyt kasinon keskustelua.

Siellä oli silloin neljä miestä Dolfin ympärillä, piiput hampaissa. Neljäntenä oli Gede, metsävahti, tattarikasvoinen, tekopyhä mies, turkkitakki yllään ja päässään isäni antama vanha metsästyslakki.

Gede oli nähtävästi vain sattumalta joutunut sinne, piippuaan sytyttääkseen. Hän paineli käyräkyntisellä peukalollaan piipunporoja ja pisti lomaan:

»Minäkin tietäisin yhden, mestari; se on totisesti oiva luojanluoma ja teille aivan parahultainen.»

Seppä katsoi häntä olan takaa ja nosti silmälautojaan:

»Ketä tarkoitat?»

Pajan ohitse karahutti kaksi pillastunutta hevosta täyttä ravia. Kauppias David istui vaunuissa, tai paremmin sanoen seisoi niinkuin kissa katonharjalla ukkosilmalla. Hän tarrautui kaikin voimin vaunujen laitaan. Saattoi huomata, että hän oli aikeissa hypätä ulos. Mutta vielä meidän nähtemme sai ajomies hevoset hillityksi ja vaunut vierivät tasaisesti eteenpäin.

Hyvän aikaa katselimme jäljestä. Sitten jatkoi Gede, aivan kuin ei mitään olisi tapahtunut:

»Sitä Kenesi-eukkoa, sitä leskeä. Se vasta sitten on työteliäs nainen.»

Seppä pudisti päätään.

»Minä olen käsityöläinen. En voi ottaa talonpoikaista vaimokseni!»

Puhemies ei hellittänyt kesken:

»No, tunnen minä käsityöläisvaimonkin, joka olisi sopiva. Mutta se on jo…»

»Kuka hän sitten olisi?»

»No sen Vitéz-ajurin leski.»

Suutari heitti viallista jalkaansa ilmaan ja nauraa hohotti.

»Sepä on aivan sinulle sopiva, Pali! Hänen äänensä voisit kuulla vaikka, tulisit kuuroksikin.»

»No no», sanoi puhemies loukkaantuneena, »ei kukaan voi sanoa, ettei hän ole kaunis nainen».

Seppä huitaisi vihastuneena kädellään:

»Miksi helkkarissa te tahdotte neuloa niskaani kaiken maailman lesket?
Muistuttamaan minua ensimmäisestä miehestään!»

Pitkä, kuivahko isäntä astui piippuapolttelevien joukkoon. Se oli
Mátyás Sulyán — kähäräpartainen, viiksiniekka siivo mies. Hän sanoi:

»Tiedänpä minä vielä paljoa paremman. Se ei ole leski, ei äänekäs eikä talonpoikainen. Kauniskin on, niinkuin keväinen kastehelmi.»

»Kuka se on se kastehelmi?»

»Se on Nyárádin ratavartijan tytär.»

Kaikkien silmät kiinnittyivät seppään.

Seppä arvioi hetken aikaa rauhallisena tarjokkaita. Vasta minuutin kuluttua hän vastasi:

»Ei minun taloni ole mikään koulu. Mitä te minulle niin nuorta tyttöä tyrkyttelette? Ja niinkö te luulette, että minä noin vain ilman rahoja naisin toistamiseen?»

»On sillä jonkun verran.»

»Paljonko sitten?»

»Kaksisataa floriinia. Kuulin itse isältään.»

Seppä katseli ylenkatseellisesti isännän polvia.

»Kaksisataa floriinia? En minä niin vähästä naisi edes kanttorin tytärtä. En minä enää ole niin lapsellinen, että söisin kaalikääryleen ilman täytettä.»

Ja hän kampasi viidellä sormella otsalle valahtaneet kiharansa.

»No paljonko pitäisi mestarille olla täytettä?»

»Paljon.»

»Sanokaapa sentään.»

»No ainakin kahdeksansataa floriinia.»

Isäntä katseli häntä hämmästyneenä. Sanattomana karisti hän sammuneen piippunsa porot pivoonsa. Hän pisti piipun taskuunsa, porot suuhunsa ja tallusteli kotiaan.

»Sen on ratavartija lähettänyt», sanoi suutari, kun Súlyán jo loittoni etäämmällä.

* * * * *

Pääsiäispyhänä oli kirkko väkeä täynnä. Meillä — kuten tietänetkin — on penkkimme alttarin vieressä. Istuessani siinä isäni vieressä katselin tietysti ympärilleni. Silmäni pysähtyivät herraskaisesti puettuun nuoreen rouvaan.

Hän oli valkea, sämpyläkasvoinen nainen, yllään surupuku. Päässään oli hänellä suuri korpinsulalla koristettu hattu. Hän istui ensimmäisellä penkkirivillä ispaanin ja kanttorinrouvan välissä. Kahden käenkaalin välissä valkea helluntairuusu!

Kukahan lienee? Kovin tutun näköinen!

Muutaman minuutin kuluttua sain tietää, että hän oli Etelka, myllärin tytär.

Jopa nyt. Oli jäänyt leskeksi!

Mutta miten onkaan nainen toisenlainen tyttöiässään kuin aviovaimona!

Tyttönä hän oli ruskeaihoinen ja laiha, niinkuin harakka, ja hänen kaulansa oli pitkä. Hänen puheensakin oli naurava niinkuin harakan. Aina kun metsästelin myllyn lähitienoilla, seisoi hän puutarhan kulmauksessa ja osoitteli kaukaa minne riista oli paennut. Kerran ammuin variksen ja vioitin ainoastaan siipeä. Menin hänen luokseen ja annoin sen hänelle.

Miten hän riemastuikaan!

Kaupungissa hän näytti kalvenneen. Hän oli käynyt pyyleväksi, posket pullottivat, ja toinen leuka oli tullut lisäksi. Hänen kaulansa oli lyhennyt, niin että näytti siltä, kuin ei hänellä kaulaa olisi ollutkaan.

Messun aikana katselin häntä lakkaamatta. Mitenkähän lie hänen miehensä kuollut niin nuorena?

Iltapäivällä toi muuan päiväläispoika minulle sanan, että niityllä oli kurppia. Ne majailivat siellä joka kevät vesiojissa. Päiväkin oli aurinkoinen. Otin pyssyni ja lähdin niitylle.

Kuljeskellessani siellä kosteassa ruohikossa näin kolme miestä ja koiran menevän myllylle päin. Ensimmäisenä kulki meidän uljas seppomme, hänen kintereillään seurasi hänen koiransa; sitten tuli lyhyenläntä rilliniekka mies ja takimmaisena toinen, joka ontui. Kaikki kolme olivat tietysti juhlapuvussa. Sepällä oli kädessään kirjailtu teräsfokos [Unkarilainen keppi, jonka kahva on kirveen muotoinen.]ja päässään hortobágylainen [hortobágy on Sisä-Unkarin kuuluisin puszta eli aro] lakki; toiset olivat mustissa.

He kulkivat sillä tavoin peräkanaa sen vuoksi, että tie oli kapea ja hiukan liejuinen. Seppä kulki välistä varpaillaan, aivan kuin olisi kävellyt munien keskellä. Välistä hän pysähtyi, katseli eteensä ja loikkasi. Koirakin pysähtyi, katseli ja loikkasi sitten. Toisetkin epäröivät hiukan, mutta he eivät osanneet loikata yhtä kauas, kernaammin he tekivät pienen mutkan. Vain siellä, missä tie oli hyvä, seurasivat he seppää askel askeleelta.

Kunpa ne vain eivät menisikin myllärille?

Seppä oli jo vuosikausia ollut vihoissa mylläriläisten kanssa. Eripuraisuuden syynä olivat ränstyneet käsirattaat. Mylläri tarvitsi käsirattaita pihatöihinsä. Romutavaraahan ne olivat. Sepät ovat hyvillään, kun joku ottaa vaivakseen viedä sellaiset pois.

Mutta sepän vaimokin pyysi kerran vastalahjaa: kananmunaa tai neljääkin, myllärin töyhtöpyrstöisten kanojen munimaa.

Myllärin vaimo antoikin, ja sepän emäntä vei ne iloissaan kotiaan. Sillä myllärin kanat olivat aivan erikoista rotua: ne olivat valkeita niinkuin kyyhkyläinen, mutta pyrstö oli aivan musta. Kaikkien silmät pysähtyivät niihin. Poliisikin oli kehoittanut heitä lähettämään yhden tai pari niistä kuninkaalle.

Mutta mylläriläiset eivät lähettäneet. Ja mitenkäpä niitä lähettäisi, eläviä kanoja.

Sepän emäntä pani kaikki neljä munaa mielikkikanansa haudottaviksi ja odotti kärsimättömästi neljäkolmatta päivää. Hän näki niistä untakin. Vihdoin tuli toivottu päivä. Munat halkesivat ja kananpojat kömpivät kuorestaan, toinen toisensa jälkeen. Keltainen ja keltainen ja taasen auttamattomasti keltainen! Mustapyrstöistä ei ollut ainoatakaan!

Sepän emäntä melkein itki kiukusta. Seppäkin murahti vihastuneena:

»Kiittämättömät ketut! No odotahan, mylläri, vielä sinä tulet minun luokseni!»

Ei hänen tarvinnutkaan odottaa kauan. Pysähtyi pajan edustalle pian piippuniekka mylläri! Hän toi suuren litteän rautapyörän. Pyörä oli särkynyt. Se oli hitsattava yhteen.

»Pistän sen heti ahjoon!» vastasi seppä teeskennellyn rauhallisesti.

Ja hän työnsi ahjoon paksut pyöräraudat. Hän puheli ystävällisesti.
Oppipojan hän lähetti hakemaan viiniä.

Kun rauta valkeni, lennätti hän ahjolle:

»Hei, jopa on rauta meltona! Tartuhan tuohon! Pidä sitä noin alasimella, kunnes saan hitsatuksi.»

Mylläri laski piippunsa työkalupöydälle ja tarttui pihteihin. Hän laski hehkuvan raudan alasimelle, ja seppäkin lennätti omansa sen päälle. Sitten tshihi-puhi! Hän vasaroi rautaa, niin että kipinät sinkoilivat tähtisateena myllärin kasvoihin.

»Älä hellitä!» kiljaisi hän lomassa.

Mutta mylläri ei näe eikä kuule mitään. Varmaan oli säkene osunut häntä suoraan nenänpäähän. Hän tarttui päähänsä ja pudotti raudan. Samassa hän kääntyi, mutta silloin putoili tulisade hänen niskaansa, korville ja selkään.

Hän puski seinää, kunnes löysi oven. Piippunsakin hän unohti pöydälle.

Kasino tietysti nauraa hohotti.

Myllärikin oli sen verran selvillä takomisen salaisuuksista, että hän tiesi rautaa tavallisesti taottavan alaspäin eikä sivultapäin vasaralla. Heidän ystävyytensä katkesi siihen.

Vasta viikkojen kuluttua mylläri osoitti leppymisen merkkejä: hän tervehti seppää kunnantuvalla veronmaksupäivänä. Mutta seppä katseli häntä vain pään yli.

»Kolmesta vaarasta suojelkoon Jumala», sanoi hän seuraavana päivänä pajassa, »tulesta, vedestä, raivokkaista koirista ja kiittämättömistä ihmisistä».

Siinähän oli jo oikeastaan neljäkin vaaraa, mutta seppä luki varmaankin hullut koirat ja kiittämättömät ihmiset samoiksi.

Kummakseni näin hänen nyt mennä viipottavan myllärin luo. Katselin. Tosiaankin, he menivät sinne. Eivät edes pysähtyneet portilla, menivät suoraa tietä sisälle.

Olivatko he tehneet sovinnon? Kaikki on tällaisessa kylässä mahdollista. Mutta että juuri seppä… Entäpä jos mylläri nyt vuorostaan työntää hänet jauholaariin tai vaikka suin päin myllylampeen!?

Katselin heitä kummastellen. Mieleeni juolahti sekin, että seppä kenties oli kirkossa nähnyt myllärin Etelkan ja saanut uuden päähänpiston…

Mutta pyhien jälkeisenä tiistaina tulin sattumoisin pajalle ja kuulin, miten hän kielsi kaikki naima-aikeensa.

»En minä enää mene naimisiin», hän sanoi puoliksi leikillään. »Vasta
Dolfin jälkeen.»

Suutariakin tämä lausunto hämmästytti.

»Minunko jälkeeni?»

Mutta hän tarttui jälleen vanhaan pila-aiheeseensa: »Eipä sinun sitten kauan tarvitsekaan olla leskenä. Minä odotan enää vain Feriä; sitten minäkin… Odotan vaan, kunnes hän nai tsuloitsen paltsamin.»

Ja hän loi silmänsä Katiin.

Tyttö istui keittiön oven edustalla mummon vieressä leikkien sepän
Imruskan kanssa. Hän leikki niinkuin pikkutytöt nukkiensa kanssa.
Välistä otti syliinsä, välistä laski maahan. Hyvitteli, mairitteli.

Lapsi oli silloin jo puolentoistavuotias. Ruskeapäinen ja pienisilmäinen niinkuin isänsäkin. Sillä erotuksella vain, että isän pää oli liian pieni ruumiiseen verraten, — varmaan hän juuri sen vuoksi oli antanut kiharainsa kasvaa niin suuriksi — mutta lapsen oli niin suuri, että ruumis sitä tuskin kantoi. Silloin hän juuri otti ensimmäisiä askeleitaan. Pää keikkui milloin oikealle, milloin vasemmalle, mutta useimmiten eteenpäin. Hän oli aivan kuin juopunut.

Tyttö huvitteli itseään sillä, että tavan takaa irroitti kätensä lapsesta ja tarttui taasen juuri silloin, kun se oli kaatumaisillaan.

Kati oli muuten siististi puettu. Samoin lapsikin. Katilla oli vaaleanpunainen karttuunihame — sellainen kuin kylän tytöillä tavallisesti: niin ruumiinmukainen, että se miltei ratkesi olkapäiltä ja selästä. Lapsella oli sininen mekko ja punaiset kengät.

Kuullessaan palssamia mainittavan hän katsoi vihastuneena ensin suutaria ja sitten minua. Katsoessaan minua hän punastui. Mutta ei sanonut mitään.

Myöhemmin sain tietää, että hän alituisesti kasteli kahta palssamia ja että hänet sen vuoksi oli ristitty palssamiksi.

»Kyllä minä nainkin», jatkoi poika pilantekoaan. »Helluntaina vietämme häitä. Eikö niin, Kati?»

Katin sijasta vastasi mummo:

»Heretkää jo!»

Kati huokasi ja ummisti valkeat silmänsä. Hän oli jälleen kalpea, sellainen kellertävän kalpea kuin hän tavallisesti oli. Hän nosti lapsen syliinsä:

»Oletko uninen, pikku kulta? Uninenko?»

»Uninen», vastasi lapsi.

Ja hän kiersi kätensä lapsen kaulan ympäri ja painoi sen pään povelleen.

He katosivat huoneeseen.

Mummo sähähti:

»Iankaikkisesta iankaikkiseen teidän kielenne naperoi sitä tyttöä. Ihmettelen hänen kärsivällisyyttään. Minä en enää kauan elä, ehkä vain viikkoja, ehkä jonkun päivän. Kenen saat hänen tilalleen?»

Ja hänkin poistui huoneeseen.

»No jättäkää jo rauhaan», sanoi seppä. »Sitä paitsi ei se olekaan niin ruma. Kauniita sillä on kaikki jäsenet. Sen kauniimpia ei ole Jumala luonut.»

»Vaihtoi vain pään», pisti suutari. »No, Feri, koppasehan tyttö isäntäsi kädestä!»

Silloin me nauroimme sepälle.

* * * * *

Läpäisin ylioppilaskirjoituksissa. Yht'äkkiä muuttui maailma silmissäni kokonaan. Olin niinkuin toukka, joka kotelonsa jätettyään lentelee perhosena edelleen.

Vanha renkimme tuli yksin minua vaunuilla hakemaan asemalta. Isäni oli silloin kokonaan elonkorjuukiireissä. Istuu tuessani iloisena vaunuihin aloin keskustella ukon kanssa.

»No, Márton, miten voivat kotona?»

Ennen olin aina sanonut Márton-setä. Nyt jäi setä-sana pois, aivan kuin itsestään.

»Isoarokkoa on kylässä, nuoriherra», vastasi vanhus.

»Onko se vaarallistakin laatujaan?»

»Ei niinkään, nuoriherra. Siellä makaa kaksi miestä ja yksi nuorukainen. Tosiaankin, onhan siellä vielä yksi vaimoihminenkin, sikopaimenen, sen Jósvain akka.»

Isorokko ei kiinnittänyt mieltäni. Tuskin oli sitä kevättä, jolloin ei pari ihmistä olisi saanut tartuntaa. Toipuvat siitä ja sitten jatkavat töitään.

»Entä Pajtäs-tamma, joko se on varsonut?»

»Jo, onnellisesti. Orivarsan teki;»

»Entä se ja se», — mieleeni johtuivat seppäläisetkin.

»Entä tsuloinen paltsami, joko meni miehelään?» —

Márton hymähti:

»Vielä mitä. Kuka sitä naisi? Vaikka onhan se ahkera immeinen, eikä akaksikaan hullumpi.»

»Márton kait ottaisi, jos olisi nuorimies?»

»En minä. Mutta jos tuo asuisi toisessa kylässä, niin ehkä sitten. Hyvä sillä on sydän, nuoriherra!»

»No miksi sitä ei voisi joku omastakin kylästä naida?»

»No kun sitä niin pilkkaavat. Kun ovat kerran alkaneet, piisaa siitä iloa hautaan asti. Mutta itsessäpä lie syy. Vaikka miten pilkkaisivat, ei tuo koskaan anna takaisin, aina vain huokailee ja vetistelee tai muljottaa tyhjää. Ei niin pitäisi.»

»Entä miten sitten?»

»Iskeä kiinni kynsin hampain! Vaikka kuka olisi!

Siitä ne hellittäisivät.»

Hän hoputti hevosia ja jatkoi:

»Mutta siinä lie pahin syy, että itse seppäkin pilkkaa. Nyt sillä on Kaunis Ilona viimeisenä nimenä. Tyttö hupakko ei lähde matkaansa, harhailee vain niinkuin unissakävijä. Pukee itsensä kaikenkirjaviin hepeniin. Punasi kasvonsakin kerran jollain punaisella töhröllä. Siitä kävi vain rumemmaksi, raukka.»

»Mutta miks'ei hän sitten jätä seppää?»

Márton kohautti olkapäätään:

»Jo se kerran kokosi kompeensa mennäkseen. Mutta lapsi kavahti itkien kaulaan, kun sanoi lähtevänsä. Ei henno jättää.»

Olimme hetken ääneti. Hevoset juoksivat tasaista ravia. Sitten virkahti vanhus jälleen:

»Vaikka täytyyhän sen sittenkin jättää. Seppä on jo kihloissa.»

»Kenen kanssa?»

»Myllärin Etelkan.»

»Vai senkö nai? Hyvän tapasikin!»

»Elävät, kuolevat toistensa tähden.»

»No sepä nähdään!»

»Etelka käy joka päivä sepän luona. Valmistavat jo kanatarhaa. Aina neuvottelevat mummon kanssa. Kahvinkin se hänelle keittää.»

Ukko vaipui syviin mietteisiin, nähtävästi kahvia ajatellessaan. Sitten hän taasen hoputti hevosia. Talomme torniviiri näkyi jo kaukaa.

Ajattelin, miten kotona iloitsisivat tulostani. Sikarejakin toin mukanani. Sytytin yhden. Mitähän isäni sanoo nähdessään minun polttavan sikaria? Varmaankaan ei hän virka mitään. Olenhan minä jo aikamies, näkyköön kypsyyteni todistus muillekin.

Márton virkahti jälleen: »Hui hai! Katinkin se pitäisi. Kati odottaa vain häitä enää. Sitten hän vakavissaan jo lähteekin.»

Vähät minä nyt Katista ja sepästä ja koko pajasta, kun vain joutuisin kotia ja saisin paiskata paperini pöytään!

Miehellä on seitsemän onnellista päivää eläissään. Niistä on varmasti yksi se, jona hän jättää koulun.

Siitä onnellisuudesta riittää päiviksi ja viikoiksi suloutta.

Minäkin olin onnellinen niinä päivinä. Onneani häiritsi ainoastaan se, että sisareni vietiin pois kotoa. Tohtori kehoitti viemään. Jósvain akka oli kuollut rokkoon ja tartuttanut sen naapureihinkin.

Sisareni olivat rokotetut, mutta jos sittenkin puhkeaisi pari rokonnäppylää kasvoihin! — Kauhuissaan riensivät he Tátralle, ja äitini seurasi heitä. Talomme käytävät kumisivat tyhjyyttään. Ei tullut vieraitakaan niinä viikkoina. Kyökkärikin keitti kehnosti, kun ei ollut äitini silmä valvomassa.

Isäni sieti jonkun aikaa hänen laiminlyöntejään, mutta kun hernerokka kerran tuli pöytään ilman silavakelmuja, loppui isäni kärsivällisyys:

»Helkkarissa! Eivätkö ne nyt enää osaa keittää edes hernerokkaa kunnolla! Pali, mene sinä iltapuolella myllärille ja kysy, joutaako Etelka tänne pariksi viikoksi. Mylläriläiset osaavat valmistaa hyvää ruokaa. Ja elleivät muuta, niin osaavat he ainakin keittää rokan oikealla tavalla. Syömme joka päivä rokkaa, kunnes äitisi palaa!» Otin pyssyni. Lähdin heti päivällisen jälkeen. Etelkaa en tavannut kotosalla.

»Se on sepän luona», sanoi hänen äitinsä. »Taitaa nuoriherra jo tietää, että ovat kihloissa. Joka päivä se sulhaselleenkin keittää hernerokkaa. Tänään vei rinkilöitäkin. Tehkää hyvin, maistakaa, nuoriherra.»

Ja hän asetti eteeni korillisen tuoreita, murakoita rinkilöitä.

»Tietystikin te, myllärin täti, ajattelette, etten minä niihin koske!»

Ja minä istuin syömään. Haastelimme kaiken maailman asioista, eniten kuitenkin Etelkasta. Seppä rakastaa häntä, niin ettei edes ensimmäistäkään vaimoaan innokkaammin. Etelka viettää siellä melkein kaiket päivänsä, ja seppä saattaa hänet kotia, ja sitten he juttelevat yhdessä, usein puoleen yöhön saakka. Kymmenen päivän kuluttua he viettävät häitä, lauantaina.

Haastellessamme tulimme jutelleeksi Jósvain eukkoparastakin.

»Kaikenlainen kuolema on kauhistuttava», sanoi myllärin vaimo, »mutta rokkokuolema on sittenkin kaikkein kamalin. Minulta kuoli veli rokkotautiin. Vielä nytkin, nähdessäni pahoja unia, kuulen hänen voihkeensa: 'Vettä! vettä! Kaikki helvetin tulet polttavat sisuksiani!' Emme voittaneet vedellä. Vihdoin hän nousi, kömpi ulos muiden nukkuessa ja hyppäsi lampeen. Sinne hukkui.»

Se oli pöyristyttävä kertomus. Vieläkin selkäpiitäni karmii sitä ajatellessani.

No minä lähden sepän luo Etelkaa tapaamaan.

Kotiuduttuani olin vain kerran ollut pajalla. Kasino ei sattumalta ollut koolla. Ainoastaan Dolfi poltteli yksin piippuaan. Muuan isäntä oli rattaanpyöriä raudoittamassa.

Raudat painettiin juuri suurien pihtien avulla pyöriin. Ne savusivat ja pihisivät.

Seppä oli haluttoman näköinen, ja hänen silmänsä olivat sekavat niinkuin jälkihumalassa.

Etelka seisoi hänen vieressään ja katseli häntä huolestuneena. Hänen toinen leukansa oli kasvanut sitten pääsiäisen ja surupuku oli vielä hänen yllään. Huolestuneena hän kysyi sepältä:

»Mistä se tulee? Mistä? Eihän sinua aamupäivällä vielä mikään vaivannut!»

»Varmaankin johtuu pahoinvointisi rokasta», sanoi Dolfi. »Hitto vieköön koko rokan. Kerran kulkuriaikoinani antoivat minulle Ersekujvárissa oikein rasvaista rokkaa. Söin kokonaisen vadillisen. Mutta puolen vuotta kirosi vatsani sitä.»

»Se on mahdotonta!» sanoi Etelka kiivaasti. »Minun keittämään! rokkaa voi sairaskin syödä.»

Mummokin tuli keittiöstä tuoden märän liinasen.

»Annahan kun kierrän tämän sinun pääsi ympärille.»

Seppä pudisti päätään. Mutta Etelka otti liinan ja pyysi hymysuin:

»Entä jos minä sidon?»

Seppä antoi hänen sitoa. Suukonkin hän suikautti Etelkan poskelle.
Nainen huudahti kainosti ja kohotti kätensä poskelleen.

»No onhan se kihlatuille toki, luvallista», puolusteli seppä. »Mutta katsohan, jo katoaakin kuumeeni.»

Silloin kerroin minäkin isäni terveiset.

Etelka kuunteli silmät säteilevinä.

»No katsokaapa», sanoi hän voitonriemuisena, »herrat eivät pelkää minun hernerokkaani. Hyvä on, huomenna tulen. Mutta vain siinä tapauksessa, että sulhaseni…»

»Päästän sinut! Aivan kernaasti!» sanoi seppä. »Saakoon vain herra isännöitsijäkin kerran maistaa sinun keittojasi.»

Yhtäkkiä muuttui suutarin ilme. Hän iski kämmenensä polviaan vasten.

»Pali! Eikö vaan puhkeakin sinuun rokko?»

»Saakeli!» vastasi seppä olkansa takaa.

»Mutta kautta Pilatuksen! Noinhan alkoi Jósvain akallakin rokkotauti.
Oletko sinä rokotettu?»

»En ole.»

Suutari nousi pystyyn. Hän pudisti päätään ja laputti hyvästiä sanomatta kylään.

Seuraavana aamuna Kati tuli meille.

»Etelka-rouva pyytää anteeksi, ettei hän voi tulla.

Hänen sulhasensa on sairas.»

»Mikä seppää vaivaa?»

»Ristiluuta särkee.»

»Älähän», sanoi isäni, »kesälläkin ihmiset vilustuvat».

Lääkäri oli juuri silloin kylässä. Etelka pysäytti hänet pajan lähettyvillä. Kyynelsilmin pyysi hän katsomaan sairasta.

Seppä oli jo vuoteen omana. Hän oli ojentautunut sohvalle, sellaisena kuin oli, nahkaesiliinassaan. Hän harmitteli, kun oli pyydetty lääkäriä.

»Ei minua mikään vaivaa!» sanoi hän seisomaan nousten. »Nostin vain hiukan liiaksi ja venähytin itseni.»

»Onko teillä kuumetta?»

»On vain sellaisia kylmänväreitä. Kyllä ne katoavat itsestäänkin.»

Lääkäri pudisti päätään.

»Ruvetkaa sänkyyn vain, mestari. Kyllä noin voimakas mies kestää — rokkotaudin.»

Mummo tilasi itselleen vaunut, ennenkuin kello löi seuraavan tunnin.

»Minä olen jo vanha», mutisi hän, »turhakin minä olen täällä, kyllähän nuoremmat hoitelevat».

Ja hän palasi omaan kyläänsä.

Feri-poika katosi yöllä kylästä.

Etelka tuli seuraavana päivänä meille keittämään.

»En minä ole niin hullu», sanoi hän, »että tartutan itseeni rokkotaudin».

Sepän paja oli kaksi viikkoa lukittuna. Ken sattumalta meni sinne, huomasi seinällä punaisen paperin ja kääntyi pelästyneenä takaisin.

Mitä tapahtui tässä talossa kahden viikon aikana? Jumala sen tiesi.

Minä kiersin kauhulla aina tämän paikan. Myllärin poika muistui alati mieleeni, hän, joka tuskissaan kerjäsi vettä ja tuskissaan hukutti itsensä myllylampeen.

Vasta kolmannella viikolla näin sepän. Hän haki purosta ruukulla vettä. Hänen partansa oli kasvanut, hänen kasvonsa näyttivät kaukaakin katsoen tummanpunaisilta. Sitten näin hänet toistamiseen keittiön portailla puhdistamassa porkkanoita. Hänen pikku poikansa leikki koiran kanssa hänen vieressään. Pojassa ei huomannut rokon jälkiä, mutta sepän kasvot olivat kirjavat niinkuin ansarissa kasvaneen ananaksen kuori. Tuskin tunsi entisekseen.

Seuraavalla viikolla ilmestyi Katikin. Hänen kasvonsa olivat vieläkin kirjavammat. Hän seisoi keittiön ovella ja katseli kylään päin, varjostaen kädellään silmiään auringolta.

Kymmenkunnan päivää myöhemmin pistäysin suutarilla korjauttamassa kenkäni korkoa.

Istuessani siellä kaiken surkean sekamelskan keskellä tuli sinne
Gedekin, kantaen kainalossaan risaista saapasparia.

»No», sanoi hän hilpeästi, »ettekö nähneet seppää?»

»Emme», vastasi Dolfi, huolellisesti naulaten kantapäätä. »Sen koommin en ole häntä nähnyt kuin hän sairastui.»

»Ne menivät Katin kanssa juuri tästä ohi.»

Suutari kummasteli:

»Katinko kanssa?»

»Niin, Katin kanssa. Menivät pappilaan.» Suutarilta putosi kädestä kenkä.

»Pappilaanko?»

»Sinne. Panivat itsensä kuulutukseen.»

»Pronty!» huudahti suutari.

Ja hän iski kämmenensä pöytään, niin että kaikki esineet pompahtivat korkealle.

Kuulutus luettiin tosiaankin seuraavana pyhänä.

Vielä samalla viikolla suutari muutti kylän toiseen — laitaan.

Isä ei iloitse.

Kohtauksia jokapäiväisen elämän näyttämöltä.

Gideon on paitahihasillaan.

Ei hän ole Raamatun Gideon, vaan Gideon Kovács.

Ei hän ole edes mikään sankari, onpahan vain sellainen laihakoipinen konttoristi. Vaikka saattavathan elämän kanssa kamppailevat konttoristitkin välistä olla merkillisempiä sankareita kuin vanhan ajan.

Gideon seisoi peilin edessä ja harjasi itseään, silmissä haaveileva ilme. Hän levitti huolellisesti jakaukselle vaaksanmittaiset mustat kiharansa. Tuolilla oli hänen takkinsa, ja sen yli oli levitetty huolellisesti silitetyt housut.

Mutta hänen piti vielä ajaa partansakin. Gideon etsi laatikosta parranajoneuvonsa.

Joku koputti huoneen ovelle. Enkelimäisen hellä ääni kuului sieltä:

— Joko olette pystyssä, herra Kovács?

Kovács heitti takin ylleen, napitti kauluksensa ja vaaputteli itseään iloisesti niinkuin västäräkki.

— Jo minä olen jalkeilla, Mariska. Jo olen ollut aikoja sitten.

— Taidatte olla jo pukeissakin?

— Jo olen.

— No silloin…

Ja sisälle astui sievä mustasilmäinen tyttö, yllä ruusunpunainen pusero, vaaleansininen hame ja vyötäisillä valkea esiliina; hän oli raikas niinkuin aamusarastuksessa auennut neilikka. Kainalossaan oli hänellä harja ja pölyriepu.

— Hyvää huomenta! No älkää pelästykö! En minä pölytä teitä. Minä vain tahdon pyyhkiä ikkunat, niin kauan kuin te vielä olette kotona. Ja minä tahdon valmistua nopeasti tänään. Tiedättehän, että sunnuntaina tavallisesti menen messuun. Mutta ettehän vielä ole ajanut edes partaanne!

— Juuri olin aikeissa. Eikö täällä vielä ollut, tuota, postinkantaja,
Mariska?

— Ei. Mutta ajakaa te vain partanne. En minä puukkaa teitä kyynärpäähän.

Kovács tuijotti partavehkeisiinsä. Tyttö avasi ikkunapuoliskot ja ryhtyi puuhiinsa. Toukokuun aurinkoinen tuulenlehaus täytti huoneen. Pihalla haukahteli koira iloisesti.

Kovács seisoi toisen ikkunan edessä ja sitoi kaulahuiviaan, salavihkaa katsellen Mariskaa.

Tyttö hymyili:

— Miksi te ette aja partaanne? Luuletteko, etten ennen ole nähnyt partaa ajettavan? Isäni näin useinkin, Jumala suokoon hänen sielulleen rauhan. Te olette kovin omituinen mies, herra Kovács.

— Minäkö? Omituinen?

− Niin, hyvin omituinen.

— Miksi minä olisin omituinen?

— Muuten vain.

— En minä huomaa itsessäni mitään omituista. Sanokaa miksi minä muka olen omituinen?

— Eikö ole omituista, että olette jo vuoden asunut meillä ja tapaatte minut joka päivä; että joka pyhä tuotte minulle kukkavihon, ja kun meidän pitäisi haastella, tuntuu teistä yht'äkkiä siltä, kuin olisitte sähkösanoma, ja samassa te lennätätte itsenne jonnekin muualle.

Gideon Kovács vilkutti silmiään ja punastui.

— Mistä minä haastelisin, — änkytti hän.

Tyttö astui hänen luokseen ja katsoi häntä silmiin läheltä, sitten aivan läheltä.

— Sanokaa, miksi te tuotte minulle kukkia joka sunnuntai?

Kovács punastui yhä enemmän.

— Miksikö? Siksi, että minä tiedän että te… sunnuntaina iltapäivisin… aina menette jonnekin äitinne seurassa.

— Eikö se merkitse mitään muuta.

— Ei mitään.

— Te olette käsittämätön ihminen!

Gideon vilkutti silmiään epäröivästi.

Tyttö jatkoi:

— Aina kun pyydämme teitä raittiiseen ilmaan, vastaatte, että olette lupautunut muualle. Mutta tuskin olemme ehtineet kääntyä kadun kulmauksessa, kun te jo palaatte takaisin ja uppoudutte kokonaan noihin kuiviin kirjoihinne. Hyi! Kirjat! Kirjat eivät ole elämää!

— Minun täytyy opiskella paljon, Mariska.

— Mutta ettehän te opiskele. Ette te opiskele! Te kirjoitatte runoja. Eräänä päivänä katselin mitä ne kirjat ovat, jotka ovat teille mielenkiintoisempia kuin minä. Yhdestä kirjasta minä löysin runojakin, aivan upouusia runoja. Tässähän se kirja onkin. Täällä ovat runotkin. Minun salaiselle epäjumalattarelleni; Tyttöjen helmi; Jos sanoa voisin; Hullu ma oon; Mustalle tähdelle; Öin päivin sua aattelen; En yllä sinuun, kaihon tähteni. Suokaa anteeksi, että olen lukenut runonne. Mutta runot eivät ole salaisuuksia. Ne ovat todella kauniita runoja.

Yhtäkkiä Gideon virkistyi niinkuin ruoho sateesta.

— Kauniita? Eivätkä sanomalehdet kuitenkaan ota niitä painattaakseen.
Ne sanovat lähettäessäni, että, tuota… Ajatelkaa, yhdestä vastattiin:
»Runonne ovat vanhanaikaisia; jokaisen säkeen voi niistä ymmärtää.»

Mariska hymyili:

— Se mahtaa olla ihmeellisen kaunis tyttö.

— Kuka?

— Se josta ne runot kertovat.

— Ei ole sen kauniimpaa maailmassa!

— Tässäkin on runon nimi. Kas tuota: Ei maassa kauniimpaa, lie tuskin taivaassakaan vertaa, kuin on mun punapuseroinen armahani j.n.e. Minä kuolen uteliaisuudesta, ellen saa tietää kuka hän on.

Gideon Kovács tuijotti hämillään Mariskan keltaisia puolikenkiä. Mutta hän ei vastannut.

— Ja juuri tässä on se, mitä minä en ymmärrä, herra Kovács, — jatkoi kuulustelija. — Te katsotte aina niin oudosti minua, kun näette minut, te katsotte niin että… Eräänäkin päivänä, kun istuin tässä ikkunan ääressä sivuttain, ette te kääntänyt silmiänne minusta.

— Mistä te sen tiedätte?

— Minä vain odotin, miten kauan te katsoisitte. Tunnin ja viisi minuuttia te tuijotitte. Mutta niin juopunein silmin, että jos kadulla olisitte sillä tavoin katsonut poliisia, niin hän olisi varmasti vienyt teidät putkaan.

— Miten voitte te sen tietää? Ettehän te kertaakaan katsonut minuun.

— Näkee tyttö silloinkin, vaikka hänen silmänsä olisivat verhotut. Muuten, jos haluatte tietää, oli vieressäni vihreä lampunkupu. Se kuvasti itseensä ikkunan. Voi mikä hupakko minä olen! Sanalla sanoen, minä en ymmärrä teitä. Tai: onko se runotyttö kenties minun näköisäni? Aluksi minä ajattelin, että kenties… Minullakin on punainen pusero… Mutta te aina karttelitte minua niin huomiotaherättävästi! Kuitenkin minä niin kovin mielelläni tahtoisin nähdä sen ihmeellisen kaunottaren!

Katsokaa, tuota, peiliin, — sammalsi Gideon.

— Ettäkö minä sittenkin olisin se, Gideon!

— Ei minulla ole syytä salata enää, koska jo tiedätte. Kun minäkin vain tietäisin…

Tyttö ojensi kätensä, sitten hän kavahti yht'äkkiä Gideonin kaulaan.

He syleilivät toisiaan kauan.

— Mutta kertokaa minulle nyt, rakas Gideon, — sopersi tyttö irtaantuen hänestä, — mitä teidän käytöksenne oikein merkitsee? Tiedättehän te, etten minä ole rikas tyttö enkä kenenkään mielitietty, mutta miksi sittenkin puhutte saavuttamattomista tähdistä?

Gideon meni vesitarjottimen luo ja joi lasillisen vettä.

— Kohta te ymmärrätte, Mariska. Minä olen heti ensi näkemästä ollut teidän, tuota, orjanne. Sen vuoksi minä tämän huoneenkin vuokrasin.

— Sitä minä aavistin.

— Minun syntymääni, Mariska, verhoo, tuota, hämäryys.

— Tiedämme kyllä, että olette orpo.

— Minä kasvoin orpokodissa, eikä kukaan ole minusta koskaan välittänyt. Kuka oli minun, tuota, isäni, sitä en koskaan saanut tietää. Minä kyselin sitä usein. Mutta minulle sanottiin, että minun täytyy odottaa, kunnes kasvan suureksi ja vartun täyteen miehen ikään, silloin minulle kerrotaan kaikki. Siitä lähtien minä aina tutkistelen, minkä, tuota, luonteinen minä olen. Epäilemättä on minulla herrasmiehen tunnusmerkit. Sillä minä olen aina vihannut mauttomuuksia. Minulla on myötäsyntynyt rakkaus kaikkea, tuota, kaunista kohtaan. Katsokaa, minä esim. harjaan itseni joka päivä huolellisesti, niinkuin vaikka, tuota, nainen. Tukkalaite minua innostuttaa niinkuin ratsua sotilassoitto. Kauniit, muodikkaat vaatteetkin, vaikka minulla tietystikään ei ole varaa sellaiseen. Mihinkäpä minulla olisi varaa? Enintään voin ostaa itselleni hyvältä tuoksuvan, tuota, saippuan. Minä olen aivan hullaantunut voimakkaasti kuohuvaan, tuoksuvaan saippuaan! Teatterissakin minä mielelläni kävisin, mutta siitä ei voi olla puhettakaan. Taidenautinnoissani täytyy minun tyytyä pikku tamburiiniini.

— Te soitatte ihmeen kauniisti tamburiinia! Niin tunteellisesti…!

— Vaikka ei kukaan ole opettanut. Minä vain tahdon sanoa, että aina tutkin luontaisia taipumuksiani ja aina johdun siihen lopputulokseen, että suonissani on, tuota, ylhäistä verta.

— Se on varmaa, Gideon! Teidän kasvoissannekin on jotain. Te muistutatte kuuluisaa kreivi Gyula Andrássya.

— Niinkö arvelette?

— Hänellä on tukkakin samalla tavalla kammattu.

— Se on totta. Ja minun nimenikin on Gideon. Eihän se ole mikään tavallinen nimi! Sellaisen nimen valitsevat ainoastaan, tuota, suuret herrat!

— Ehdottomasti. Minua on teidän nimenne aina miellyttänyt, Gideon.

— Mutta katsokaa, Mariska: minun kohtaloni on vain köyhän konttoristin. Kuitenkin voi jonakuna päivänä tapahtua, että luokseni tulee jokin, tuota, vanha ja hieno herra. Ja hän sanoo minulle: Poikani! Ja voihan olla mahdollista, että minä samana päivänä saan oikeuden kantaa oikeata, tuota, — aatelisnimeä.

— Voi, ihanaa on sitä jo ajatellakin!

— Saattaa olla mahdollista, että isäni on jokin, tuota, jokin sellainen, joka kesälläkin kulkee silinterihatussa ja jos hän tahtoo kävellä, istuu hän silloinkin vaunuihin; ja jos hän matkustaa, ajaa hän aina ensimmäisessä luokassa.

— Pikajunassa!

— Pikajunassa, niin, vieläpä paremmassakin: Idän loistojunassa.
Puolessatoista tunnissa hän ehtii Budapestista Wieniin.

-— Ja hän asuu linnassa!

— Ja… voihan olla… niin voihan olla mahdollista, että… Vaikka voihan olla niinkin, että hän on, tuota, köyhä mies… Mutta sitä en sittenkään luulisi! Minulla on jonkinlainen tunto siitä; se kuiskaa minulle aina, että hän on, tuota, jalosukuinen. Mutta, oma Mariskani, salaisuuden täytyy ennemmin tai myöhemmin, tuota, tulla ilmi. Ei ole koskaan, Mariska, maailmassa ollut sellaista salaisuutta, joka ei olisi tullut ilmi! Usein minä näen untakin siitä. Usein päivälläkin kyyneleet kohoavat silmiini, kun ajattelen sitä. Tiedättekö, Mariska, että minä olen hyvin tunteellinen ihminen. Minä en voi katsella edes, miten ajuri ruoskii hevostaan. En edes sitä, että vanhemmat kurittavat lapsiaan, tai että lapset ahdistelevat koiria. En minä sille mitään voi: minun sydämeni on niin tunteellinen. Minä annan kaiken anteeksi vanhemmilleni, sillä varmaankin he sen vuoksi rikkoivat rakkauden voimakkainta lakia vastaan, että heillä oli niin suuri tuota…

Gideon pyyhki kyyneleensä ja jatkoi:

— Minua ei vielä kukaan ole suudellut, Mariska. Teidän huulenne olivat ensimmäiset, jotka antoivat ensimmäisen suudelman minulle.

Mariska painaltui jälleen hänen rintaansa vasten ja uudisti moneen kertaan ensimmäisen suudelmansa, aivan kuin korvatakseen ne, joita vailla Gideonin oli täytynyt elää.

— Näin minä sen selitän, Mariska, — jatkoi Gideon haltioituneena, — tänään en minä ole vielä kukaan enkä mikään. Minä olen vain vaivainen, tuota, vaivainen helleri yhteiskunnan arvoasteikon mukaan. Mutta kerran tulee, tuota, hopeinen floriini, tai vaikkapa kultaraha, ja sanoo: sinä olet minun lapseni! Sinä olet osa minusta! Tai tulee vanha ja kulunut neljän kreutserin raha… Ei, ei se sittenkään voi olla mahdollista. Sanalla sanoen, minä en ole tahtonut liikahtaakaan, ennenkuin se suuri salaisuus tulee ilmi.

— Ettekö tiedä edes äidistänne mitään?

— Valitettavasti vain nimen…

— Miksi valitettavasti? Luottakaa minuun, oma Gideonini!

— No niin, tietäkää siis, että minun äitini nimi oli… oli Lidi Kovács.

— Lidi Kovács, sehän on kaunis nimi. Entä sitten?

— Ettekö ymmärrä! Voi enkelin viattomuutta! Äitini nimi oli Lidi Kovács.

— Lidi Kovács. Ymmärränhän minä sen!

— Mutta minä näen, että te ette ymmärrä. Ettekö ymmärrä, että jos jonkun nimi on Gideon Kovács ja jos hänen äitinsä nimi on Kovács…

Tyttö katseli Gideonia aivan kuin katselisi maahan pudonneen kiinalaisen maljakon pirstoja.

— Nyt minä jo ymmärrän. Siis… Ja mikä teidän äitinne oli?

— Papinkirjassani sanotaan: Ammatiltaan kamarineitsyt.

Syntyi hetken hiljaisuus. Kovács katseli murheellisesti eteensä, tyttö pelästyneesti kummastellen Kovácsia.

Sitten poika kohotti silmänsä.

— Eikö totta, nyt te jo ymmärrätte, miksi minä tulin tänne ja miksi vaikenin? Eikö totta, nyt te, tuota, halveksitte minua?

— Oi, ei! — huudahti tyttö.

Ja niinkuin lintu, joka levittää siipensä lentoon, levitti hän kätensä ja lensi Gideonin kaulaan.

— Ei, ei! Se jonka vanhemmat ovat jättäneet, sitä ei rakastava sydän hylkää!

— Kiitos, — änkytti Kovács tunteellisen onnellisena. — Vihdoin on onnenkin päivä puhjennut minulle paistamaan. Minä tunnen, että tämä päivä on minun elämäni ensimmäinen, tuota, juhlapäivä. Tiedättekö, Mariska, että tänään täytyy salaisuuden tulla ilmi. Tänään minä olen täysi-ikäinen. Tänään täytyy minun saada kirje orpokodista. Siinä kerrotaan missä minun äitini on, ja sitten minä etsin käsiini sen naisen ja kysyn häneltä, kuka isäni on.

— Mutta miksi, Gideon?

Poika kohautti olkapäitään,

— Ehkä hän nähdessään minut… ehkä saadessaan tietää, että minä olen pyrkivä mies ja rehellinen ja kunnollisesti elävä… Koko elämäni olen minä tuota, janonnut vanhempaini rakkautta. Lapsuudessani näin usein kuvia, joissa äiti painoi lastaan hellästi povelleen, tai sellaisia, joissa isä pyörii piirissä lapsineen joulukuusen ympärillä. En minä vaadi isältäni mitään. Mutta elämäni useimmin toistuva unelma on ollut, että eräänä päivänä ilmestyy kaunis vanha herra ja sanoo minulle: poikani! Ja sitten hän painaa minut rintaansa vasten…

— Gideon parkani!

— Sittenkin hänen täytyy olla herrasmies, Mariska! Sillä kamarineitsythän on vain suurilla herroilla…

— Se on varmaa.

— Ehkä se ei edes ollut hänen syynsäkään…

— Siitä olen vakuutettu. Ja te sanoitte, ettei kukaan käynyt teitä tervehtimässä orpokodissa.

— Ei kukaan. Varmaankaan hän ei tiennyt minusta.

— Minä uskon varmasti, oma Gideon, että kun se herra näkee miten kaunis, reipas ja… miellyttävä mies… Entä jos se olisi joku kreivi ja se ottaisi teidät pojakseen!

— En minä välitä siitä, olipa hän kuka tahansa. Vain se on ollut minun ainoa ajatukseni ja unelmani, että näkisin, että saisin katsoa sen ihmisen kasvoihin, josta aivan varmaan tiedän, että hän on minun isäni. Ja että saan katsoa häntä silmästä silmään… Hänen silmänsä ovat varmasti samanlaiset kuin minunkin… Vaikka hän kieltäisikin… Mutta että vain saisin tuntea ja kokea sen tunteen, joka herää siitä, että näen hänet silmästä silmään ja tiedän, että hän on minun oma isäni!… Tätä yhtä ja ainoata olen aina pyytänyt Jumalalta.

— Gideon parka!

— Usein olen kadulla tarkastellut vanhoja, tuota, herroja… Varsinkin
Kossuth-kadulla… Uskokaa minua, minä tuntisin hänet, vaikka en edes
aavistakaan, kuka ja mikä hän on. Mutta minä tuntisin hänet sittenkin,
Mariska.

Samassa kuului ovikellon soitto. Molemmat vavahtivat!

− Äiti! — sanoi tyttö.

— Postimies! — sanoi Kovács.

Tyttö tarttui harjaan ja pöytäliinaan. Hän riensi avaamaan ovea.

— Äiti tulee!

Mutta heti kuului uudistettu soitonkilinä, ja voitonriemuisin kasvoin
Mariska lennätti Kovácsille paksun, sinetöidyn kirjeen.

— Se on orpokodista!

Gideon kalpeni. Vapisevin käsin hän repäisi kirjekuoren auki. Hän tunsi siinä jotain kovaa. Mutta tytön nähden hän ei uskaltanut avata sitä.

— Jättäkää minut yksinäisyyteen tällä hetkellä, rakas. Minä kerron sitten kaiken ja näytän mitä olen saanut.

Tyttö nyökäytti hyväksyvästi päätään ja lennähti ulos.

Gideon jatkoi hitaasti kirjeensä avaamista.

Sieltä ilmestyi esille vanha haalistunut valokuva. Se esitti nuorta, palvelijattaren näköistä naista, jolla oli yllään valkea hame ja valkea pusero kyynärpäihin ulottuvine hihoineen. Miellyttäväkö? Vastenmielinenkö? Sitä ei voinut kuvasta päätellä, sillä nainen siristi silmiään, aivan kuin olisi tahtonut varjella itseään tomupilveltä.

— Tämäkö on minun äitini? — sopersi Gideon.

Ja hän ihmetteli, miten omituisen vieraalta tuo nainen hänestä tuntui, aivan yhtä vieraalta kuin valokuvat kaupunginpuiston valokuvaajien näyteakkunoissa.

Ei hän kiinnittänyt siihen sen enempää huomiota. Hänen silmänsä liukuivat orpokodin johtajan jäykille kirjaimille. Siinä oli lyhyt ilmoitus siitä, että oheen on liitetty ainoa tallella oleva kirjoitus, joka selvittää hänen sukuperänsä. Sen lisäksi eivät he muuta tiedä, kuin että Lidi Kovács kuoli pääkaupungin Rókus-sairaalassa kolmenkolmatta vuotiaana, jättäen pojalleen ainoastaan valokuvan ja mukana seuraavan kirjeen.

Gideon mursi toisenkin kirjeen kuoren. Se oli kirjoitettu hailahtaneella sinipunervalla musteella keltaiselle paperille. Käsiala oli talonpoikainen:

Rakas poikani älä kiroo äitiisi. Sillä minä olisin tahtonut kasvattaa sinut mutta en voinut, isäsi on Gidejon Kis-Kuczor parturin oppipoika Devrecsenistä. Minä tutustuin Häneen mutta hänellä ei ollut mitään, sitten sinut vietiin löytökotiin sillä minä sairastuin rinta tautiin..

Sinua suutelee hautaan asti rakastava äitisi

Lidi Kovács.

Gideonin silmät väsyivät, ennenkuin hän oli tavannut edes kirjeen loppuunkaan.

— Parturinoppipoika, — ajatteli hän haikeasti. — Ei paroni eikä kreivi, vaan parturinoppipoika. Neljän kreutserin lantti! Ihminen, joka ei koskaan ollut matkustanut pikajunassa, vaan ainoastaan matkustajajunassa ja silloinkin kolmannessa luokassa!

Hän häpesi. Hänestä tuntui siltä, kuin häntä olisi isketty lihakirveellä päähän.

Kesti pitkän hetken, ennenkuin hän toipui. Sitten hän luki kirjeen uudestaan.

— Gideon Kis-Kuczor. Kovin tuttu nimi! Missä minä olenkaan nähnyt tämän nimen? Ahaa, nyt tiedän: täällä samalla kadullahan minä sen näin parturin kyltissä. Gideon-nimi kiinnitti huomiotani siihen…

Ja hän tunsi sielussaan sellaisen myrskyn raivoavan, että hän hoippui sinne tänne, kulkiessaan huoneessaan.

— Parturi… käsityöläinen… vaskipivoinen parturi… Siitämisin hänkin on varmasti vanhentunut. Mutta yhdentekevää, hän elää! Ja ehkä hän vielä lisäksi hakee minua! Mitäpä jos astuisin parturitupaan… Ei, sitä en tee. En voisi hallita ääntäni. Mutta hän on sittenkin isäni! Minä kurkistan salavihkaa ovesta… Jos vielä tuntisi… Mutta minkälainen ihminen hän oikein lienee? Ovatkohan meidän luonteemme samanlaisia? Ehkä hän on varoissaankin? Pitäisipä kutsua tänne joku hänen apulaisistaan. Juurihan minun pitäisi ajaa partani. Minä kysyisin häneltä välinpitämättömällä äänellä, noin vain ohimennen, minkälainen ihminen hänen isäntänsä on. Onko hän hyvänsuopa? tai ehkä juoppo? muistaneeko hän kadonnutta poikaansa? huokaillenko muistelee? mitä hän puhuu hänestä? Sepä oli hyvä ajatus!

Ja Gideon raotti ovea ja sanoi ääni vapisevana:

— Olkaa hyvä, täti, ja lähettäkää joku poika parturille. Tällä kadulla on parturi. Hänen nimensä on Kis-Kuczor. Mutta älköön poika menkö muualle, ainoastaan sen luokse. Ja pyytäköön lähettämään apulaisen partaa ajamaan. Älkää unohtako, että apulaista.

Hänen kasvonsa hehkuivat sisäisestä kuumuudesta. Hän otti jälleen käteensä valokuvan ja tarkasti sitä huolellisesti. Hän asettui peilinkin eteen. Hän vertaili omien kasvojensa yksityispiirteitä kuvaan, kulmiaan, nenäänsä ja leukaansa. Hänen oma otsansa oli korkeampi, nenäkin oli tylpempi ja leuka kulmikkaampi, mutta huulien hienous, sen hän oli saanut äidiltään!

Mariska kurkisti sisään ja katseli urkkien Gideonin kasvoja.

— Hyvää vai pahaako kuuluu?

Gideon pisti kirjeen taskuunsa.

— Iltapäivällä minä kerron, — vastasi hän hymyillen sillä tavalla, kuin olisi hänellä ollut sitruunankuori suussaan. — Minä tulen teidän kanssanne kävelemään tänään iltapäivällä.

Tytön silmät paloivat uteliaisuudesta.

— Minä jo heti arvasin, että hyvää kuuluu. Lähetitte jo hakemaan parturia: se on hyvä enne! Nyt ette te enää itse aja partaanne. Kreivi, niinkö?

— Ei.

— Paroniko?

— Ei… ei aivan.

— Mutta joku suuri herra kuitenkin?

— Älkää kyselkö, kultaseni, minä olen kovin kiihdyksissä…

— Kiihdyksissä? Voi, silloin minäkin. Minun täytyy istuutua; jalkanikin vapisevat. Siis joku rikas? Minä toivon, ettei hän kiellä, että minun rakas Gideonini…

— Koettakoonpa vain!

— Eikö totta, ettehän salli?

— Minua hän ei voi käskeä!

— Niin juuri! Te olette todella mies, Gideon. Sanan rohkeimmassa merkityksessä! Entä äitinne?

Gideon nyökäytti päätään:

— Hän on kuollut.

— Jumalan rauha hänelle! Mutta eläähän kuitenkin isänne. Aiottehan puhua hänen kanssaan?

— En tiedä voinko puhua hänen kanssaan?

— Mutta miksi ei? Mitä pikemmin sen parempi! Onko hänellä kenties oma talokin?

— Sitä en tiedä.

— Voihan kuitenkin olla mahdollista että on. Oi Gideon, minun oma
Gideonini! Entä jos hänellä on monta taloa ja hän antaa meille yhden
niistä? Mitä? Te pudistatte päätänne? Älkää olko niin heikkouskoinen,
Gideon! Hänelläkin on varmasti omatunto. Ehkä hänellä on maatilakin?

— En luule…

— Yhdentekevää. Talokin on maatila. Miten usein olemmekaan lukeneet ilmoituksista, että taloja vaihdetaan maatiloihin ja maatiloja taloihin. Vaunutkin hänellä on, eikö totta? Onko hän naimisissa? Ylhäinenkö? Ehkä parlamentin jäsen? Miten onnellisiksi me tulemme, Gideon! Vaikka kirjeestä olisi pujahtanut esille markkinakerjäläinenkin, olisimme me vastaanottaneet hänet avosylin. Mutta näin, Gideon, mikä onni! Nyt tulee parturi!

Keltaiseen aivinaiseen takkiin puettu kaljupäinen mies ilmestyi ovelle. Hän oli viidenkymmenen korvilla, hänen viiksensä olivat tiukasti kierretyt ja hänen jalkansa laihat. Nöyrästi hymyillen hän tervehti:

— Arvoisa herrako minua lähetti hakemaan?

— Minä, — vastasi Gideon henkeään vetäen.

Ja hän kiinnitti silmänsä parturiin…

Parturi laski laukkunsa pöydälle ja poimi esille hiomahihnan, partasudin, -kupin ja -saippuan.

— Pyytäisin hiukan vettä, — sanoi hän tytölle.

Mariska asetti karahvin hänen eteensä ja poistui.

Vapisevin käsin riisui Gideon takkinsa, irroitti kauluksensa ja istuutui selin ikkunaan.

Parturi levitti pyyheliinan.

— Täällä en vielä ole käynyt, — alkoi hän hyvänsuopeasti keskustelun. —
Joko olette suvainnut kauan asua täällä?

Ja kuohutellessaan saippuaa hän katseli ympärilleen.

— Minä vain, tuota, pyysin… apulaista, — änkytti Gideon.

— Oi, minä tulin itsekin mielelläni, — vastasi parturi. — Totta puhuen ei minulla olekaan apulaista. Suvainnette tietää, että nyt on sellainen aika, jolloin on vaikea saada apulaista. Hjaa… Työpalkat kohoavat, ja täällä laitakaupungilla on aivan mahdotonta… suvaitkaa uskoa… aivan mahdotonta…

Tätä sanoessaan hän kuohutti saippuaa vielä kerran ja voiteli sillä
Gideonin leuan.

— Ehkä suvaitsette kääntyä hiukan, arvoisa herra. Noin, valoon päin.

Gideon kääntyi. Välillä hän vilkaisi parturia.

… Tuoko se olisi! Tuo laiha, variksen näköinen?

Hänen rintaansa ahdisti.

— Oletteko täältä meidän kadultamme? — kysyi hän mahdollisimman välinpitämättömästi.

— Kyllä, pyydän nöyrimmästi.

— Kuczor?

— Niin juuri, Gideon Kis-Kuczor, arvoisan herran palvelukseen aina valmis.

Hän etsi sopivaa naulaa hiomahihnalle. Kun hän ei sellaista löytänyt, kiinnitti hän sen lopuksi ovenkahvaan. Hän veteli partaveistä pitkin hihnaa edestakaisin.

… Siitä ei ole epäilemistäkään, ajatteli Gideon huoaten.

Ja hänen silmänsä tirkistelivät jälleen nurkastaan miestä. Varreltaan ei hän ollut näköinen, mutta parturin silmäkulmat, — aivan kuin olisi hän nähnyt omansa peilissä. Ja silmissäkin oli jotain samankaltaista. Elleivät ne vain olisi niin sitrallaan ja ryppyjen ympäröimät…

Hän tunsi sisäistä puistatusta. Aivan varmasti se oli hänen isänsä!

Parturi alkoi rauhallisesti ajamisensa Gideonin oikean korvan juuresta. Hänen kätensä liikkeet todistivat suurta ammattitottumusta. Hänen pyyhkiessään veitsen terästä saippua vaahdon sanoi Gideon:

— Naimisissako olette?

— Kyllä, arvoisa herra.

— Entä… entä onko teillä lapsiakin?

— Oi, onpa niitä. Neljä kaikkiaan. Kolme poikaa ja yksi tyttö. Vanhin poikani auttaa minua jo liikkeessä. Hän on taitava poika. Ajattelin antaa hänen opiskella, arvoisa herrani. Mutta hänen hampaansa eivät mitenkään pystyneet latinaan. Molemmat nuoremmat sitä vastoin suoriutuvat paremmin. Mutta tyttäreni on sentään kaikkein sujuvin oppimaan. Hjaa…

— Eikö teillä… eikö teillä ole muita, tuota, lapsia?

— Ei ole, arvoisa herra.

— Eikö ole ollutkaan?

— Ei, ei.

— Muistelkaapa hiukan, tuota…

Parturi naurahti kohteliaasti.

— Ei, ei. Neljässäkin on jo tarpeeksi köyhälle miehelle, hyvä herra.

Ja hän jatkoi huolellisesti parranajoa.

Seuraavan lyhyen hiljaisuuden jälkeen Gideon jatkoi sydän kurkussa kyselyjään:

— Missäpäin te olette liikkunut?

— Joka taholla, arvoisa herra, joka taholla. Wienissäkin. Siellä on kaikkein paras, Hjaa…

— Entä Veszprémin piirikunnassa?

— Sielläkin. Arvoisa herra taitaa olla sieltäpäin kotoisin?

— Entä missä siellä piirikunnassa?

— Olen ollut Veszprémissá ja Devrecsenissä. Kauimmin olin Devrecsenissä.
Se on kaunis paikka. Hjaa…

Gideon vaikeni. Ainoastaan hänen silmäteränsä värähtelivät kiihtymyksestä. Parturi oli jo ajanut hänen toisen poskensa ja puolen leukaa, ja ennenkuin hän ryhtyi toiseen puoleen, teroitti hän vielä kerran veistään.

Kun hän palasi, kysyi Gideon vavahtavin huulin:

— Tunsitteko siellä Lidi Kovács nimisen naisen?

Parturi hätkähti. Hän jäi tuijottamaan Gideonia.

— Tunsinko? — vastasi hän karttelevasti. — Tunsin.

Gideon ei kestänyt enempää.

— Isäni! — huudahti hän ojentaen molemmat kätensä.

Parturi oli lyyhistynyt polvilleen pelästyksestä. Partaveitsi putosi hänen kädestään.

Gideon vaipui hänen kaulaansa ja toisti kyynelsilmin:

— Isäni!

Parturi joutui niin suunniltaan tästä odottamattomasta purkauksesta, ettei edes pyyhkinyt kasvoihinsa ja takkiinsa tahrautunutta saippuavaahtoa, vaan mutisi kummeksien:

— Tekö olisitte… tuota, sinäkö olisit?

— Minä, minä olen, Gideon, teidän poikanne!

— Minun poikaniko?…

— Teidän poikanne. Minä en ole vihainen teille. Vasta tänään sain tietää…

Parturi tuijotti yhä kivettyneenä. Sitten hän nosti partaveitsen ja hioi sitä jälleen. Hänen otsallaan kihoilivat hikipisarat.

Gideon istuutui jälleen tuolille ja jatkoi tunteellisesti:

— Vasta tänään sain tietää… Mutta miten usein olenkaan ajatellut tätä hetkeä! En minä ajatellut sitä tällaiseksi, ei tällaiseksi! Mutta yhdentekevää! Tiedättekö, että minut on kasvatettu orpokodissa?

— En ole tiennyt, arvoisa herra, tai tuota…

Ja käsi vapisevana hän jatkoi parranajoa. Pari kertaa hän leikkasikin.

— Anteeksi, — hän mutisi.

Ja sanattomana hän jatkoi työtään. Gideonkaan ei puhunut mitään, ettei veitsi viiltäisi vielä kolmannestikin. Toiselta puolen kylmensi hänen tunnettaan se, ettei hänen isässään näkynyt mitään ilon merkkejä. Vasta työn päätyttyä, kun parturi pyyhki hänen kasvojaan sienellä, hän sanoi arasti:

− Te olette hämmästynyt, niinkö? Mutta minun täytyy sanoa, että en minä ole sellainen… ja sen vuoksi minä annan anteeksi. Lopultakin…

— Ja mikä on Lidi parasta tullut? — änkytti parturi.

— Hän on kuollut.

— Kuollutko?

— Niin. Muuten en koskaan nähnyt häntä.

Sitten he vaikenivat. Molemmat olivat kiihtyneitä. Parturi oli palttinankalpea. Hänen silmissään oli kalvava pelästys.

Vielä kerran hän upotti sienen veteen ja pyyhki sillä Gideonin poskia.

— Minä pyytäisin teitä, tuota, sinua… että kun kerran jo on näin… kun siitä jo on kulunut niin pitkä aika… niin älkää sanoko lapsilleni.

Sen voin luvata, — vastasi Gideon väsyneesti.

Parturi puristi veden sienestä ja kysyi sitten:

— Puuteroidaanko?

— Ei, — vastasi poika.

Parturi riisui liinan hänen kaulaltaan ja mutisi koneenomaisesti:

— Tehkää hyvin.

Gideon pisti käden taskuunsa. Silmät kosteina hän sormeili pikkurahoja.

— Paljonko olen velkaa?

Parturikin kostein silmin, mutta kuitenkin, ääni virallisena vastasi kumartaen:

— Ainoastaan neljäkymmentä helleriä…

Kaksi leppäkerttua.

Kaadettuna kuivui heinä niityllä. Sitä jo haravoitiin. Punaiset huivit ja kirjavat hameet liehuivat joka taholla. Heinä haravoitiin ja koottiin rukoloille…

Toukokuun aurinko paistoi pilvettömältä taivaalta.

Harteikas suuripäinen nuorukainen kulkea toikkaroi niittytietä pitkin, olallaan heinähanko. Hänellä oli päässään keltainen olkihattu ja harteillaan kesäviitta. Hän oli jo lopettanut työnsä. Piippuaan poltellen hän kulki kylää kohden. Tultuaan erään haravatytön luokse hän pysähtyi:..

— Päivää, Klarika! Oletpa sinä kasvanut!

Tyttö nosti silmänsä ja punastui.

— On satanut runsaasti, — vastasi hän hymyillen.

Sitten hän haravoi edelleen.

Nuorukainen aikoi sanoa vielä jotain, mutta jäikin siihen hetkeksi seisomaan äänetönnä; imeskeli vain piippuansa ja astuskeli sitten edelleen.

Sillä ei ole lainkaan soveliasta jäädä juttusille kunniallisten neitojen kanssa. Vaikka saattoihan niinkin olla, ettei nuorukaisella ollutkaan sen enempää sanottavaa.

Klari oli todella varttunut varreltaan kevään kuluessa. Viime vuonna hän oli vielä ollut lapsi. Talven jälkeen olivat hänen kasvonsa ja rintansa pyöristyneet. Hänen käsivartensa olivat valkeat, sillä vasta ensi kerran hän työskenteli paitahihasillaan; kyynärpäihin asti ne olivat valkeat. Valkea oli hänen kaulansakin. Päässään ei hänellä ollut huivia. Hiukset olivat talonpoikaisesti silitetyt päälaelle, ja takana ne ulottuivat letiksi palmikoituina puoliväliin selkää.

Tämä sananvaihto ei tällä tavoin kerrottuna näytä miltään, mutta Klarin elämässä se merkitsi uutta ajanjaksoa.

Vielä tähän asti ei kukaan ollut tervehtinyt häntä. Ei kukaan ollut vielä pysähtynyt häntä katselemaan. Ei kukaan ollut sanonut: Oletpa sinä kasvanut!

Hänen kätensä aivan vapisivat haravoidessa. Hänen kasvoillaan poltti puna jatkuvasti. Hänen silmänsä loistivat. Hän oli mustasilmäinen ja sorja varreltaan. Hän pysähtyi ja katseli myhäillen ajatuksiinsa vaipuneena eteensä.

Samassa ilmestyi niitylle toinen tyttö. Hänen hameensa oli samanlainen siniraitainen kuin Klarinkin. Mutta hänellä oli yllään nuttu, sekin siniraitainen.

Oikeassa kädessään hänellä oli keppi, vasemmassa tuoppi. Kasvot taivasta kohden käännettyinä hän kulki verkalleen. Hän oli sokea.

— Tänne, tänne, Vical — huusi vanha mies heinäsuovan luota.

Sokea tyttö hymyili ja kulki ääntä kohden edelleen. Keppiään varovasti edellään haroen hän meni vanhuksen luokse. Hän ojensi tuopin. Ukko joi siitä ja antoi sen sitten toisille.

Viimeiseksi joi Klari. Laskiessaan tuopin luotaan hän vilkaisi ympärilleen ja sanoi kuiskaten ja salaperäisesti:

— Tiedätkö mitä tapahtui?

Sokea tyttö kohotti päätään.

— Mitä?

— Pista Szentgyörgyi puhutteli minua.

Sokean kasvot ilmaisivat ihmetystä.

— Mitä hän sanoi? — kysyi hän hiljaa.

— Hän tervehti.

— Tervehtikö?

— Sitten hän sanoi, että olin kasvanut.

— Niinkö hän sanoi?

— Niin.

Sokea tyttö katsoi kummastellen tyhjyyteen ja sanoi sitten jälleen:

— Eikö hän sanonut mitään muuta?

— Ei. Eikö se ollut omituista?

Ja kun hän hymyili kysyessään, hymyili sokeakin.

Molemmat tytöt olivat niin toistensa näköiset kuin olisivat olleet peilikuvia toisistaan. Sokealla olivat silmät vain puoliksi suljettuina ja hänen kasvonsa olivat hieman kalpeammat ja kätensä pienemmät. Varmaankin olivat hänen jalkansakin pienemmät, mutta hän kävi saappaissa, sillä hän ei osannut väistää okaita.

He olivat kaksoiset. Vica oli kaksivuotiaana kadottanut näkönsä kuumetaudissa. Hänen silmänsä olivat surkastuneet ja pienenneet. Mutta siitä huolimatta hän toimitti kaikki näkevän askareet. Keväällä hän käänsi puutarhamaata, kesällä kantoi isälleen ja sisaruksilleen evästä pellolle; syksyllä hän murenteli maissintähkiä ja syötti sikoja, talvella kehräsi niinkuin toisetkin. Hän kantoi veden kylän laidasta Tisza-joesta; hän kävi puodissa, kun jotain tarvittiin. Kylässä hän kaikkialla osasi kulkea kompastumatta. Hän sanoi tuntevansa sen, mitä muut näkivät. Varjoisen puun hän tunsi kymmenen metrin päästä ja osasi sanoa senkin, mikä puu mikin oli. Hän sanoi, että kaikki hengittää omalla tavallansa. Puun hengitys on tuoksuvainen, seinän kylmä, tai jos aurinko paistaa siihen, on se kuuma. Jos joku leikillään asettui tiellä tai pihalla hänen eteensä, ei hän törmännyt yhteen.

Ja jokaisen hän tunsi käynnistä; tai ellei käynnistä, niin äänestä; tai ellei sanaa vaihdettu, niin kädenannista.

Jos vieras puhutteli häntä, saattoi hän äänestä päättää, monenko askeleen päässä hän oli, miten pitkä ja miten vanha; ja senkin hän osasi sanoa, oliko ihminen hyvä vaiko huono.

Kylässä häntä sanottiin vain sokeaksi Vicaksi.

Kun hänen tuoppinsa oli tyhjentynyt, lähti hän kotia päin. Hän kulki hiukan hitaammin, pää painuksissa.

Sisaren sanat liikkuivat hänen ajatuksissaan. Heidän tunteensa kulkivat aina yksiä teitä. Siinä, että joku nuorukainen oli tervehtinyt Klaria, hän tunsi naiseksi varttuvan tytön ensimmäisen juhlahetken. Oli tervehtinyt Klaria! Nuorilla miehillä ei ole tapana tervehtiä tyttöjä, vaan tytöt tervehtivät heitä. Mutta Klari oli varmaan ollut selin kääntyneenä työskennellessään.

Sokea tyttö kulki edelleen, kasvot uneksivina. Niityn laidassa hän pysähtyi. Hän tunsi kukkia ympärillään. Kukat olivat valkeita ja tuoksuttomia, mutta sokealle eivät mitkään kukat ole tuoksuttomia. Senkin hän tunsi, että kukka oli nimeltään Salomon sinetti. Hän ihmetteli, miten metsäkukka oli saattanut joutua sinne. Yhden hän taittoi ja pisti hiuksiinsa.

Sitten hän jatkoi unelmiaan Pista Szentgyörgyistä.

Hän tunsi nuorukaisen, mutta tietystikään ei sillä tavoin kuin näkevät. Jos hän sattumalta olisi saanut näkönsä jälleen, olisi hän varmaan oudoksuen katsellut kyläläisten muotokuvia, jos ne olisi asetettu hänen nähtävilleen. Hän ei olisi tuntenut edes omaisiaan. Hänelle eivät kasvojenpiirteet merkinneet mitään. Ääni ja tunto ilmaisivat hänelle kaiken. Jokaiselle ihmiselle on ääni yhtä luonteenomainen kuin kasvotkin, ja käsikin on toisella erilainen kuin toisella. Hän tunsi nuorukaisen omalla tavallaan. Senkin hän tiesi, miten suuri hän oli, minkä ikäinen, miten väkevä ja miten hän oli leikkisä juttelussaan. Varsinkin hän selvästi muisti erään lapsuutensa päivän, jonka sisällyksenä Pista Szentgyörgyi oli.

Hän oli silloin ehkä kymmenvuotias, kun eräänä pyhäiltana soitettiin kyläkapakassa Aina kun siellä soitettiin, ei Vicaa voitu pidättää kotosalla. Hän meni sinne ja painoi korvansa aitaa vasten. Kun tanssisäveltä soitettiin, tanssi hän itsekin. Tanssi oli hänen suurin ilonsa. Ellei hän liikkunut askareissaan, asettui hän keskelle tuvan lattiaa ja pyöri ympäri ojennetuin käsin. Hänestä tuntui mieluisalta, kun ilma hyväili hänen kasvojaan tanssiessa. Häntä ei tanssiminen vähääkään hävettänyt. Soiton tahdissa hän osasi tanssia niinkuin toisetkin. Unkarilainen tyttö ei opettele tanssimaan. Se on hänellä veressä. Se on myötäsyntynyttä.

Silloinkin hän tanssi kapakan lähistöllä Szentgyörgyiläisten puimatantereella. Siellä oli vain pikkutyttöjä, jotka tanssivat keskenään. Pista Szentgyörgyi oli silloin juuri päässyt nuortenmiesten kirjoihin. Ensi kerran hän oli pukeutunut leveähihaiseen paitaan, ensi kerran koreili hänen lakissaan kukkanen, ja ensi kerran hän iski tanssissa yhteen kannusniekkaiset kantapäänsä.

Hänen astellessaan siinä ylvästellen pihan poikki sanoi eräs pikkutytöistä kurillaan.

— Tanssittakaa, Pista-setä!

Seitsentoistavuotias poika hämmästyi kuullessaan itseään sanottavan sedäksi.

— No tulehan sitten, — sanoi hän alentuvasti.

Kerran, pari hän pyörähti hänen kanssaan. Hän potkaisi jalkansa ilmaan, polkaisi maata, läiskäsi kämmenellään niskaansa, läimäytti saappaanvarsiaan ja heitti tyttösen siihen.

Sokea tyttö kuunteli ikävöivän näköisenä jalkojen töminää, ja kun tanssi oli lopussa, huusi hän rukoilevasti:

— Minuakin, Pista!

Nuorukainen oli leikkisällä tuulella ja sokean tytönkin kanssa hän pyörähti jonkun kerran; potkaisi jalkansa ilmaan, polkaisi maata, läiskäsi kämmenellään niskaansa, läimäytti saappaanvarsiaan ja lennätti tytön vieressäolevalle parrulle.

Sokea tarrautui siihen kiinni, ja kaikki nauroivat. Pista Szentgyörgyi meni kapakkaan.

Ainoastaan Vica ei nauranut. Se, että hän oli saanut tanssia nuoren miehen kanssa, vaikkapa vain siunaaman hetkenkin, antoi hänelle sellaisen juhlallisen tunnelman, että hän unohti raa'an pilankin. Kun hän sen jälkeen tanssi, kuvaili hän aina tanssivansa Pista Szentgyörgyin kanssa.

Vaikka eivät he sen koommin edes puhelleet keskenään. Sillä kukapa nuori mies olisi ruvennut juttusille sokean tytön kanssa? Toiset olisivat heti sanoneet, että hänellä oli sokea lemmitty.

Sokea tunsi kulkevansa piennarnurmella. Huhtikuussa oli satanut runsaasti, ja ruoho oli kaikkialla kasvanut. Hän istuutui, riisui saappaansa ja jatkoi paljain jaloin kulkuaan ruohikossa. Mieluiselta tuntui hänestä astuskella pehmeällä nurmella. Mutta samassa hän poltti jalkansa nokkosiin ja silloin hän veti saappaat jälleen jalkaansa. Sen sijaan että olisi mennyt kotia, hän poikkesikin Tiszan rannalle.

Siellä oli jo vuosia sitten ollut rannalle ajautunut hirsilautta. Viime kesänä oli Vica usein istunut sen veden partaaseen ulottuvassa päässä virutellen jalkojaan vedessä. Hän kuunteli veden lipajamista ja poreilevaa ääntä, joka kuului lautan alta. Nytkin Vica istahti sinne. Hän riisui saappaansa ja asetti ne taakseen. Vesi pyöriskeli miellyttävän vilpoisena hänen jalkojensa ympärillä. Pian siitä katosi nokkosten aiheuttama poltto.

Muuan vaimo tuli rannalle ruukkuaan täyttämään ja huusi hänelle:

— Pidä varasi, tyttö, vesi on siinä syvää!

— Kyllä tiedän, Veron-täti, — vastasi tyttö hymyille».

Illalla tytöt jälleen aprikoivat kummien sanojen merkitystä. Samassa vuoteessa maaten he kuiskuttelivat keskenään.

— Minä olen jo iso tyttö, — sanoi Klari.

— Me olemme jo isoja tyttöjä, — toisti Vica.

Kun Klarilta sitten katkesi juttu, kysyi hän:

— Onko sillä jo viikset?

— On pienet suippokärkiset mustat, — vastasi Klari.

— Sotaväessä ne ovat kasvaneet. Siellä hän oli korpraalina, ettäs tiedät.

Sitten he puhelivat siitä, että sunnuntai-iltapäivällä saisivat tietää, mitä tervehdys merkitsi. Silloin tytöt ja pojat menevät tavallisesti joukoittain kylän laitaan, hautuumaan lähistölle, ja leikkivät siellä kaikenlaisia seuraleikkejä, etenkin haukkaa ja kyyhkystä.

Sitä ei kuitenkaan heti ryhdytä leikkimään, vaan kun nuorukaiset ovat kokoontuneet joukkoonsa samoinkuin tytötkin, huudahtaa nuorukaisten johtaja hihkaisten:

— Hei pojat, tuolla on kokonainen parvi villikyyhkysiä! Ottakaamme kiinni heidät!

Ellei heidän johtajansa saanutkaan valittuaan vangituksi, tai jos hän tahtoo osoittaa, että hän yhä vieläkin tavoittelee vain yhtä, toistuu leikki useammankin kerran.

Sellaisissa kylissä, joissa ei ole mustalaissoittajia, kisailevat nuorukaiset näin neitosten kanssa.

Huhtikuu oli ollut ruma — ei ainoanakaan sunnuntaina voinut mennä ulos leikkisille. Mutta toukokuu antoi kirkkaita päiviä ja taivas oli heleänsininen.

Sunnuntaina he siis pukeutuivat molemmat huolellisesti. Klari osti uuden nauhan: ruusunpunaisen samettisen, jota siniset lemmenkukat koristivat. Puolet siitä hän antoi Vicalle, sillä he pukeutuivat aina samalla tavoin.

Litanian jälkeen menivät hekin kylän laitaan.

Viime vuonna he olivat leikkineet »enkeli-paholaista» vielä lasten parvessa, samoinkuin »ryöväriä ja kiinniottajaakin», mutta hiljattain he olivat lopettaneet sunnuntaikoulunsa ja onnellisina he liikuskelivat nyt isojen tyttöjen parvessa.

Odotettiin jo kisojen alkamista.

Viime vuonna oli Vicakin vielä leikkinyt lasten parissa niinkuin muutkin. Se oli ollut hauskempaakin, sillä kukaan ei juossut häntä pakoon, vaan kaikki kiiriskelivät hänen ympärillään niinkuin ainakin sokkosilla oltaessa. Mutta nyt hän seisoi alakuloisena isojen tyttöjen joukossa.

Tällä kertaa oli Pista Szentgyörgyi nuorukaisten johtajana. Siellä hän uljasteli toisten kanssa töyhtöniekkaisessa pyöreässä hatussaan, heittäen vain silloin tällöin syrjäsilmäyksen kokoontuviin tyttöihin.

Kun heitä oli jo yhtä monta koolla kuin poikiakin, kiljaisi hän yht'äkkiä:

— Hei pojat, tuolla on kokonainen parvi villikyyhkysiä! Ottakaamme kiinni heidät!

Tytöt karkasivat kukin taholleen. Vicakin lähti juoksemaan: hän juoksi juoksemistaan, haroen käsillään ilmaa edessään. Jalkojen töminä, hengästynyt huohotus ja nauru kuului kaikkialta. Sitten hiljeni jalkojen töminä. Tytöt joutuivat toinen toisensa jälkeen vangeiksi. Klarikin huohotteli siellä Pista Szentgyörgyin sylissä. Ainoastaan Vicaa eivät ainoankaan nuorukaisen kädet pidättäneet eteenpäin karkaamasta.

Leikki alkoi uudelleen. Vica juoksi jälleen. Hän juoksi kasvot palavina, juoksi milloin oikealle, milloin vasemmalle, tarkaten nuorten miesten saappaitten töminää. Kerran hän hiljensikin juoksuaan tuntiessaan jonkun nuorukaisen lähenevän. Mutta poika juoksikin hänen ohitsensa toista tyttöä tavoitellen.

Silloin hän kävi alakuloiseksi ja erkani pois leikistä. Hän vetäytyi akaasiapuun alle, joka kasvoi hautuumaan laidassa.

Nuoret leikkivät edelleen. Mutta Vica jäi surullisena seisomaan yksikseen akaasiapuun alle. Sitä hän kummastellen ajatteli, miksi eivät ne pojat, jotka vielä viime vuonna leikkivät hänen kanssaan, nyt enää hänestä välittäneet. Olihan hän viime vuonnakin ollut sokea, ja kuitenkin he olivat mielellään leikkineet hänen kanssaan.

Sitten ruvettiin leikkimään kissaa ja hiirtä, ja Klari veti Vicankin muitten mukaan piiriin. Mutta Vicaa ei kukaan lyönyt liinasellaan: hän ei saanut olla kissana eikä hiirenäkään. Mutta siitä huolimatta hän seisoi onnellisena toisten parvessa ja nauroi kun muutkin nauroivat. Sillä vaikka hän ei nähnytkään, kuuli hän kuitenkin juoksun töminän ja tunsi käsien kosketuksesta ja tempoiluista missä hiiri milloinkin liikkui ja missä kissa seurasi kintereillä.

Kerran puikahti Pista Szentgyörgyi hänen käsivartensa alitse, ja silloin hän kohotti käsivartensa suloisen pelästyksen valtaamana.

Vihdoin aurinko laski etäisten koivunlatvojen takana ja tytöt lähtivät kotia kulkemaan.

Vica ei malttanut odottaa, kunnes he olisivat ennättäneet kotia, vaan kuiskasi Klarin korvaan:

— Ottiko hän sinut kiinni?

— Neljästi, — vastasi Klari onnellisena..

— Sanoiko hän jotain?

— Sulkiessaan minut syliinsä hän sanoi: »Minä syön nuo sinun kauniit, säteilevät silmäsi!»

Vica ei kysynyt enempää. Kasvoissa uneksiva ilme hän kulki eteenpäin nojautuen Klarin käsivarteen.

Mutta illalla maatessaan he uudelleen palauttivat mieleen koko leikin menon. Oliko Pista ajanut Klaria takaa, vai oliko Klari kiertänyt niin, että hän siten joutuisi Pistan tielle?

Ilmeisesti oli Pista metsästellyt Klaria. Kertaakaan ei hänen tarvinnut kierrellä hänen eteensä joutuakseen. Se oli suora ja avoin tunnustus. Klari jutteli niin onnellisena, kunnes lopulta haukotteli ja vaikeni.

Hän olisi varmaan jo nukkunutkin siihen, ellei Vica olisi uudestaan kysynyt:

— Ovatko sinun silmäsi todella niin kauniit?

— Kauniit ovat, hyvin kauniit, — vastasi Klari uneliaasti.

He eivät puhelleet sen enempää. Sokea valvoi vielä kauan ajatuksinensa. Hän kuunteli sisarensa tasaista hiljaista hengitystä. Kerran hän ojensi kätensä ja koetteli varovasti sisaren silmiä.

Hänellä on aivan samanlaiset silmät ja silmäluomet kuin minullakin, ajatteli hän surumielisesti, ainoastaan silmämuna on täyteläisempi. Sitten hänkin nukahti ja nukkuessaan hän hymyili.

Seuraavana päivänä hän oli vaiteliaampi kuin tavallisesti. Mutta kukaan ei kiinnittänyt siihen huomiotaan. Sokeathan ovat muutenkin hiljaisempia kuin näkevät. Ainoastaan Klari kysyi kerran:

— Mikä sinua vaivaa?

— Ei mikään, — vastasi Vica.

— Oletko särkenyt jotain?

— En.

Hetken kuluttua hän sitten sanoi:

— Pojat eivät enää leiki minun kanssani.

Klari oli näinä päivinä laulavampi ja nauravampi kuin muulloin. Eräänä iltapäivänä hän otti leppäkertun ruusupensaasta ja lauloi äänekkäästi:

— Nouse, nouse, leppäkerttu! Näytä tietä mulle, minne vievät minut?
Itään vaiko länteen, taivaaseen vai maahan, vaiko tänne jättänevät?

Ja heti lähti leppäkerttu liikkeelle: se kiipesi ja kiipesi ylöspäin pitkin Klarin sormia ylös sormenpäähän asti. Sitten se yht'äkkiä levitti siipensä ja läksi lentoon.

— Minnepäin se lensi? — kysyi Vica kiihkeästi.

— Szentgyörgyi'ä kohden!— vastasi Klari riemuiten.

Ja silloin Vicakin kääntyi Pistan kotia kohden. Hänen kasvonsa ilmaisivat harrasta ihmetystä.

Sinä iltana Klari pujahti neljästi puutarhassa. Kukaan ei sitä huomannut, hän vain tuli ja meni, käväisemältä.

Kun he sitten illalla laskeutuivat levolle, kuiskasi hän kuumin huulin
Vican korvaan:

— Pista oli täällä.

Sokea sykähti.

— Puhuitko sinä hänen kanssaan? — kysyi hän hiljaa.

— Puutarhan perällä, — vastasi Klari.

— Mitä hän sanoi?

— Kun minä siinä seisoin, tervehti hän ja sanoi: »Hyvää iltaa, Klarika!» Minä vastasin hänen tervehdykseensä. Sitten hän nojautui aitaa vasten ja sanoi, niin hän sanoi että: »Harvoinpa sinua saakin nähdä, kaunokaiseni!» Niin hän sanoi että »kaunokaiseni». Minä aioin sanoa hänelle, että saapihan tavata, kun käy kysymässä, mutta minä jouduinkin niin hämilleni, että sanani katkesi siihen.

— Entä sitten?

— No sitten hän sanoi että: »Etkö antaisi minulle kättä, kultaseni? Voit uskoa, ettei minun ole liimassa.» No minä ojensin hänelle käteni aidan taakse ja sitten minä sanoin: »Mitenkä te täällä kuljette?» Hän sitten vastasi siihen että: »Kukkia minä täältä etsin.» »Mitä kukkia?» kysyin minä. »Sellaisia kuin satun löytämään», vastasi hän. Mutta sitten minä sanoin että: »On jo pimeä, ei niitä silloin löydä.» »Armahdappas, Klarika, ja poimi itse tuohon minun lakkiini muutama», hän sanoi. Ja kun minä jälleen jouduin hämilleni, sanoi hän: »Etkö virka mitään, lintuseni?» Niin hän sanoi että »lintuseni». »Ei täällä ole kukkia lähistöllä», sanoin minä. »No», sanoi hän, »huomenna minä kuljen jälleen tästä ohi ja saanhan minä silloin. Saanko?» »Saatte», — vastasin minä. — Sitten… niin sitten minä juoksin tieheni tänne.

Ja sitten Klari syleili kiihkeästi sisartaan.

— Eikö se ollut kummallista?

— Kummallista oli, — sai sokea kuiskatuksi.

Hetken kuluttua hän sitten taasen sanoi:

— Ei sinun olisi tarvinnut juosta tiehesi.

Seuraavana iltana he kuiskuttelivat vielä kauemmin. Klari oli antanut nuorukaiselle ruusun. Ja he olivat puhelleet ilmasta ja vuodentulotoiveista. Välillä puhutteli nuorukainen Klaria helmekseen ja tähdekseen ja silitteli hänen kättään. Vica kuunteli sisartaan outo väristys mielessä.

Nuorukainen ilmestyi sitten ilta illan jälkeen, ja he puhelivat ilmasta ja vuoden tulosta. Lakissaan oli hänellä nyt aina tuoreita kukkia. Pyhäiltaisista kisoista tiesivät kyläläiset, keltä hän oli saanut ne.

Nyt saattoi Klari jo viipyä kauemminkin puutarhassa iltaisin. Vanhemmat näyttivät suostuneen tähän tuttavuuteen.

Vica odotteli valveillaan Klarin paluuta. Ja uteliaana hän kuunteli, miten he edistyivät rakkaudessaan.

— Tänään oli minulla kumma ilta, — kuiskasi Klari.

— Pista suuteli minua.

Vican käsi vavahti Klarin olkapäällä.

— Minkälaista se oli? Kerro aivan tarkasti!

— No kun minä seisoin siellä aidan luona, niin hän sanoi, että aidan piikit pistivät! Sitten hän kiipesi aidan yli ja me seisoimme siellä pähkinäpuun alla. Sitten hän tarttui minua käsistä ja veti minut luokseen ja painoi minut rintaansa vasten ja sitten hän suuteli minun kasvojani. Mutta kauan, loppumattoman kauan.

— Mitenkä? Mitenkä?

Klari kohotti päätään, ja hänen huulensa koskettivat Vican kasvoja.

— Tuolla tavoin.

Kuuma tunne virtasi läpi koko Vican ruumiin.

— Miten sinä olet onnellinen, — hän kuiskasi.

Seuraavana päivänä satoi vettä. Illan tullen sanoi Vica sisarelleen:

— Miten sinä voit tänä iltana mennä ulos?

Klari hymyili.

— Olemme senkin jo puhuneet. Yhtenä iltana, kun taivas oli pilvessä, kysyi hän, miten sitten tapaamme toisemme, jos sataa? »Ei mitenkään», vastasin minä »odotamme kunnes kirkastuu». »Mutta ellei kirkastu ennen kuin viikon päästä?» sanoi hän. Siilomme sovimme siitä, että tapaamme toisemme vajan alla.

Vaja oli vanha, rappeutunut rakennus; sen puoliksi lahonneet puuseinät antoivat uloinna puutarhaan. Sen räystään alla pysyi maa kuivana.

Illalla sade taukosi. Klari nosti päällimmäisen hameen päänsä ylitse ja pujahti pihalle. Vica kuuli puutarhaveräjän aukeavan.

Hetken aikaa hän istui ajatuksissaan eteisessä, kasvot puutarhaan päin kääntyneinä. Sitten hänkin nousi ja meni ulos.

Hän tunsi, että ilma oli täynnä kosteata sumua ja että oli jo aivan pimeä. Mutta siitä huolimatta hän hiipi kokoonkyyristyneenä vajaa kohden. Välistä hän pysähtyi ja jäi kuuntelemaan.

Kylässä oli kaikki aivan hiljaista. Satakieletkin olivat vaienneet. Ainoastaan kaukana haukkui paksuääninen koira. Varmaankin se oli papin koira. Puutarhastakaan ei kuulunut ainoatakaan ääntä. Kuului ainoastaan raskaitten vesipisaroitten putoaminen oksilta ja lehtien nenistä lehtien lappeille.

Vica hiiviskeli edelleen vajaa kohden.

Hän pysähtyi jälleen kuuntelemaan. Nyt hän saattoi erottaa hiljaista kuiskutustakin. Pista oli siis jo tullut.

Puutarhan veräjä oli jäänyt auki. Vica pujahti siitä niinkuin varjo.
Varovasti hän kiersi sipulipenkin, karviaismarjapensaat ja hernemaan.
Melkein maahan asti kyyryssä hiipi hän vajalle.

Puhelu kantautui hänen korviinsa niinkuin tuulen kuiskaus. Nyt hän oli ehtinyt jo vajan nurkkaukseen, mutta vieläkään ei hän erottanut sanoja.

Hitaasti ja varoen hän pujahti sisään. Mutta vielä hän sai taistella saadakseen auki oven, joka ahdisti pielistään. Hän sai ponnistella kauan, ennenkuin sai sitä sen verran raotetuksi, että mahtui lävitse. Puutarhanpuoleisessa seinässä oli aukko. Sinne hän kömpi. Sieltä hän varmaan voisi erottaa sanatkin.

Mutta se ei ollutkaan niin aivan helppoa. Vajassa hänen täytyi kiivetä rankapinon yli. Sisemmällä oli vielä joukko hajoitettujen rattaitten osia. Hänen täytyi visusti varoa, ettei joku pyörä kiepsahtaisi tai kaatuisi kumolleen.

Hän ryömi käsillään haroen ja alati jääden kuuntelemaan. Joka askeleella hän siirsi jalkojaan varovasti eteenpäin ja vasta sitten, kun oli aivan varma otteestaan, hän nosti toisen jalkansa.

Senkin hän tiesi, että ikkunan alla oli vanha reiällinen lampaannahka.
Se oli käännettävä toisin puolin. Kaikki tämä vei paljon aikaa.

Vihdoin hän pääsi aukolle. Varovasti hän kohotti lampaannahkaa ja jäi kuuntelemaan.

Nuorukainen sanoi:

— Näitkö sinä unta minusta viime yönä?

— Ei minulla ole tapana nähdä pojista unta, — vastasi Klari veitikkamaisesti.

— Mutta sinähän sanoit eilen, että kävelit unissasi minun kanssani.

— Se on kyllä totta. Mutta meitä oli koko joukko myllyssä. Me vain kahden jauhoimme vehnää.

— Mistäpä kyyhkynen näkisi unta, ellei vehnästä?

Siihen ei Klari vastannut mitään. Kuului sellainen ääni, kuin olisi vesipisara pudonnut veteen.

Vicaa värisytti.

Sitten jatkui keskustelu edelleen. He puhelivat siitä, että jos sunnuntainakin ilma on sateinen, pyytäisi tyttö vanhemmiltaan, että he antaisivat Pistan käydä tervehtimässä.

— Pyytäkää itse, — vastasi Klari kartellen.

Kauan he väittelivät siitä. Vihdoin Pista lupasi saattaa Klarin isän kirkosta kotia ja puhella hänen kanssaan. Vanhemmat kyllä muutenkin arvasivat asian. Klarin isä sanoisi varmaankin veräjällä, että: »Tulehan peremmälle, poikani.»

Siitä he sitten niin iloitsivat, että seurasi äänekäs muiskahdus. Vican sydän tykytti aivan kuuluvasti. Hänen kasvonsa paloivat. Puutuneena ja kohmeissaan hän kyyrötti piilossaan. Hän kääntyi lähteäkseen, mutta sitten hän painoikin korvansa jälleen aukkoon tukien itseään kädellään.

Mutta silloin rakastavaiset hyvästelivätkin:

— Näkemiin, ainokaiseni!

— Näkemiin, Pista!

Ja taas seurasi hiljainen maiskutus. Klari sanoi sitten onnellisen raukealla äänellä:

— No menkää jo, menkää! Kauan minä jo olenkin ollut ulkona!

Mutta nuorukainen viivytteli yhä.

Silloin kuului jalkojen kopinaa pihalta ja Klari kuiskasi pelästyneenä:

— Ai, äiti tulee!

Hänen hameensa kahahtivat, ja sitten aukeni puutarhan veräjä.

Nuorukainen jäi vielä hetkeksi seisomaan, sitten lähti hänkin: kulki puutarhan läpi ja hyppäsi aidan yli.

Vica ei puhunut sanaakaan maata pantaessa. Ensi kerran eläessään hän salasi ajatuksensa sisareltaan. Vaitelias ja ajatuksiinsa vaipunut hän oli useita päiviä. Kun hänet lähetettiin vettä noutamaan, viipyi hän kauan. Hän istuutui nurmikolle ja uneksi. Välistä hän poimi kukkia ja sitoi niistä seppeleitä. Hän asetti seppeleen päähänsä ja taputteli sitä hymyillen. Niin hän istui usein pitkät hetket kivellä tai ruohikossa. Uneksien hän istui, liikkumatta. Sitten hän otti seppeleen päästään ja hajoitti sen.

Eräänä iltapäivänä hän meni hanhia paimentavien lasten luo ja kutsui luokseen erään tytön.

— Marika, — hän sanoi salaperäisesti, — minä sain kiinni leppäkertun.
Katsotaanpahan, minne se lentää!

Hänen kädessään oli todella leppäkerttu. Sokea avasi kämmenensä ja hymyillen hän tarkkaavaisesti seurasi sen kiipeämistä pitkin sormea.

Ja hän lauloi sille:

— Nouse, nouse, leppäkerttu! Näytä mulle tietä, minne vievät minut?
Itään vaiko länteen? Taivaaseen vai maahan? Vaiko tänne jättänevät?

Leppäkerttu kompuroi hitaasti. Kahdesti täytyi sille laulaa kysymys. Vihdoin se kuitenkin lähti liikkeelle. Se kiipesi kiipeämistään pitkin hienohipiäistä kättä ylöspäin, ylöspäin.

Sokea tunsi sen levittävän siipensä ja lähtevän lentoon.

— Minnepäin se lentää? — kysyi hän henkeään pidättäen.

— Heinäsuovaan, — vastasi lapsi.

— Kylään päinkö?

— Eikä kun Tiszaan päin.

Vica palasi mietteissään kotia.

Matkan varrella oli hänellä aina ollut tapana tervehtiä vastaantulijoita. Hyvää päivää, Kati-täti, hyvää päivää, Molnár-setäl Mutta nyt hän ei tervehtinyt ketään, vaikka kolmekin tuttua kulki hänen ohitsensa. Ei hän edes huomannutkaan heitä.

Mutta kerran hän kuitenkin tarkkasi. Joku tuli hänen takanaan. Hän tunsi askeleet: se oli Pista.

Nuorukaisella oli kuokka olallaan, ja hän asteli vihellellen kotia päin.

Vica verkensi kulkuaan.

Mutta nuorukainen kulki hänen rinnallaan äänetönnä.

Kun hän oli ainoastaan kuutisen askeleen päässä, sanoi Vica kainosti:

— Pista-setä!

Pista kääntyi katselemaan:

— Katsohan, sinäkö se oletkin!

— Minähän se. Ette edes puhuttele niinkuin ihmistä puhutellaan.

— Miks'en puhuttelisi, Vica. Mutta minä kuljin niin ajatuksissani, etten edes huomannut sinua. Mitä sisaresi tekee?

— Silittää, — vastasi sokea. Ja hänen kalpeille kasvoilleen ilmestyi ruusunpunainen varjo.

— Sano hänelle, että kyselin häntä. Mutta nyt minun täytyy rientää.
Hyvästi, kultaseni!

Hymyhuulin kulki tyttö edelleen. Kotona hän heti kertoi Klarille tavanneensa Pistan ja mitä hän oli käskenyt sanomaan.

— Ja tiedätkö mitä hän sanoi minulle? Hän sanoi että: kultaseni.

Klari syleili nauraen sisartaan:

— Voi sinua hupakkoa! Kuinka hän ei olisi sanonut että »kultaseni», olethan sinä niin kultainen, kultainen, kultainen!

Ja hän suuteli hänen kasvojansa.

Seuraavana sunnuntaina oli nuorukainen todella heidän luonaan. Hän oli jutellut Klarin isän kanssa kirkosta lähdettyä, ja kun ukko ystävällisesti puheli hänen kanssaan, rohkeni hän asiaansakin kajota ja sanoa:

— Siitä Klarista on varttunut oikein reipas ja kaunis tyttö!

— No, vastasi ukko, — kasvaahan se tyttö niinkuin sireenipuu.

— On se vaan niinkuin ruusu. Kovin soma tyttö.

Ukko huojutti hyvätuulisesti olkapäitään, mutta ei vastannut mitään. Kun he tulivat veräjälle, ojensi ukko kätensä, mutta ei hellittänyt heti:

— Vieläkö sinulla on töitä tänään, kun niin kiirehdit?

— Eikä ole.

—- No pyörähdä sitten pirttiin. Voimme kait tässä mekin ryypätä lasin viiniä.

Ja siellä nuorukainen vietti sunnuntai-iltapäivänsä.

Seuraavana pyhänä olivat Pistan vanhemmat tervehdyksellä. Emännät keittivät kahvia, ukot joivat viiniä. Juutalaiselta oli sinä päivänä ostettu vehnästä.

Kun Vicakin istui siellä naisten parissa, sanoi Szentgyörgyin emäntä:

— Sinä taidat kovin pitää kahvista, kun noin juot sitä niinkuin vettä.

Vica punastui. Ei hän sen vuoksi sillä tavoin juonut kahvia, että olisi sitä erikoisesti rakastanut, vaan sen tähden, ettei hän osannut syödä lusikalla. Liemikin annettiin hänelle aina kupissa. Kahvelia ja veistä ei hän osannut käyttää. Liha leikattiin hänelle aina valmiiksi Käsistään hän söi. Mutta hän pesi ne aina, ja ne olivat valkoiset niinkuin papin. Pikkutyttönä oli häntä kyllä koetettu opettaa syömäneuvoihin, mutta kun se ei onnistunut, sai hän pitää tapansa.

Illalla puheltiin siitä, milloin vastavierailu tehtäisiin. Szentgyörgyit eivät olleet kutsuneet kahville, vaan illalliselle. Se merkitsi sitä, että he olivat suostuneet avioliittoon.

Vica pani seuraavana päivänä kahvelin, veitsen ja lusikan omankin lautasensa viereen ja sanoi Klarille:

— Opeta minua käyttämään näitä syömäneuvoja.

— Voi sinua hupakkoa, — vastasi Klari nauraen. — Niinkuin sellaista tarvitsisi opetella.

Vica upotti lusikkansa liemeen, mutta pistikin sen korvaansa, sen sijaan että olisi suuhunsa pistänyt.

Kaikki sitä nauroivat.

— Et tiedä edes missä sinulla on suusi.

Tyttö pyyhki valahtaneen liemen. Sitten hän yritti uudestaan. Mutta nytkin lusikka meni omia teitään.

Silloin hän laski lusikan luotaan ja pillahti itkuun.

Sinä päivänä ei häntä saatu lohdutetuksi. Hän ei tosin valittanut, itkeä tihutteli vain itseksensä. Mutta sitä oli kovin haikeata katsella. Kun sitten kaikki yöllä nukkuivat, nousi hän vuoteeltaan ja asetti eteensä lautasen ja lusikan. Lusikan päätä hän ohjasi vasemmalla kädellään suuhunsa. Hän opetteli syömään.

Sitten mentiin vastavierailulle. Vica söi oikealla tavalla niinkuin toisetkin, vaikka hänen kätensä vapisikin hiukan. Puheen lomassa sanoivat Szentgyörgyit, että nuoret pitäisi jo vähitellen naittaa. Vieraat nyökyttivät päätään, että kyllä kait jo vähitellen olisi aika. Ukot tapasivat sitten toisensa seuraavana päivänä ja piippua poltellen suostuivat nuorten naimishankkeisiin. Päätettiin, että kun uusi viini kukkii, vietetään häät. Pista lahjoitti sitten morsiamelleen ripsureunaisen kauniin silkkihuivin.

Nyt eivät he enää kulkeneet muitten mukana kisakentälle, vaan viettivät kotona pyhäiset iltapäivät. Nuorukainen ei enää tullut aidan yli, vaan veräjän kautta. Iltaisin he istuivat suuren mulperipuun alla. Hyvän tavan vuoksi istui Vica heidän kanssaan.

Useimmiten hän kutoi tai riipi papuja siellä ja kuunteli surumielisen äänettömänä nuorikoitten puhelua. Välistä Pista virkkoi hänellekin jonkun sanan, mutta useimmiten hän puheli Klarin kanssa. Sokea tunsi senkin, milloin nuorukainen syleili hänen sisartaan. Silloin oli heidän äänensä raukea ja kuuma.

Ja niin jatkui elämä koko kesän.

Syksyn kylmien tullen vetäytyivät he sitten tuvan lämpimään. Välistä sunnuntai-iltoina tuli sinne joitakuita, naapurien tyttäriä ja pari kolme nuorukaista, jotka vielä ainoastaan »sattumoisin» saattoivat tavata mielitiettynsä. Siellä he leikkivät sormuksen kätkemistä tai kertoivat kokkapuheita. Tytöt pistivät salavihkaa tulitikunpäitä, herneitä tai vahaa poikien piippuihin tai sitaisivat jonkun tytön huivilla jonkun pojan päällysviitan hihat yhteen. Pojat taasen piilottelivat sotilasvalokuvia tyttöjen rukouskirjoihin ja keksivät »salaisuuden» sillä tekosyyllä, että tahtoivat katsella pyhäinkuvia. Sellaista ilonpitoa piisasi kaikkina pyhäiltoina.

Eräänä marraskuun sunnuntaina pistäytyi neljä tyttöä heille kirkosta tullessaan. He odottelivat nuorukaisia. Yksi tytöistä ehdotti silloin, että sidottaisiin Klarin kihlahuivi Vican päähän ja narrattaisiin siten sulhasta.

Sillä nuoret miehet eivät menneet sinne kaikki yhtaikaa, vaan silloin kun huomasivat, että oli jo muitakin kokoontunut. Mutta Pista tuli aina kaikkein ensimmäisenä.

Klari vastusteli, mutta ei kuitenkaan tahtonut pahoittaa ystävättäriensä mieliä. Vica ei ollut silloin tuvassa. Liina sidottiin hänen päähänsä sillä tekosyyllä, että tahdottiin koettaa, miten se soveltuisi hänelle. Vica suostui hymyillen. Muutenkin hän tahtoi pukeutua siististi sen jälkeen kuin oli päässyt lasten kirjoista.

— Katsokaahan, miten hyvin se soveltuu hänelle! Miten kaunis sinä oletkaan, Vica! — he sanoivat hänelle.

Ja onnellisena Vica kuunteli heidän sanojaan.

Siksi asti he koettelivat liinaa, kunnes kuulivat veräjän aukenevan. Silloin kaikki tytöt piilottautuivat suin päin, mikä kaappien, mikä ovien taakse.

Tuvassa oli jo puolihämärä. Vica seisoi hämmentyneenä keskellä lattiaa.
Pista astui sisään.

— Jumal' antakoon hyvän päivän!

Hän heitti tutkivan silmäyksen tupaan ja sanoi ilostuen:

— Yksinkö sinä oletkin, oma tähtisilmäni?

Samassa hän jo painoi tytön rintaansa vasten ja suuteli häntä lämpimästi.

Silloin tytöt ryntäsivät nauraa kikattaen esille. Mutta Pista katseli pettyneenä sokeata.

— Senkin hulivili! — sanoi hän nauraen.

Ja hän työnsi hänet luotaan. Terästääkseen vielä pilantekoa hän raapi korvallistaan ja ilkkui:

— Vielä minä sinut opetan, senkin tuulihattu!

Tytöt nauroivat katketakseen.

Sokean kasvot kalpenivat aivan valkoisiksi. Kauhuissaan, jähmettyneenä hän seisoi siinä hetken. Sitten hän raukeasti vetäisi liinan hartioiltaan, heitti sen maahan ja meni ulos.

Äiti paahtoi maissia keittiössä ja sanoi hänelle:

— Tulehan tänne ja anna minulle pankolta vati.

Mutta Vica ei vastannut. Hän poistui pihalle ja sieltä maantielle. Hän meni kalmankalpeana, kasvot jäykkinä kuin unissakävijällä, ilman keppiä. Hän meni Tiszan rantaan.

Ajattelivat, että hän meni jotakuta tervehtimään. Vasta myöhään illalla alettiin häntä kaivata.

— Minne hän jäi? Minne meni?

Mutta Vica ei palannut enää koskaan.

Pikku kreivi.

Mies kömpi katua pitkin. Hänellä ei ollut jalkoja, ainoastaan vaaksanvertainen tynkä oli reittä jäljellä. Molemmissa käsissään oli hänellä jonkinlainen jakkaran tapainen, joilla hän tuki itseään nelinkontin ryömiessään. Hän kulki aivan kuin mittaritoukka.

Välistä hän oikaisi itsensä tai vetäytyi seinävierustalle, pitäen hattua kädessään. Ohikulkevat kaupungin ihmiset heittivät hänen lakkiinsa silloin tällöin vaskirovon. Siitä hän eli.

Hän oli muuten nuori, pyylevähkö mies. Päässään oli hänellä talonpoikainen pyöreä lakki, eikä hänen terveillä kasvoillaan näkynyt minkäänlaisia kärsimyksen merkkejä.

Mutta eräänä syksyisenä päivänä ilmestyi raajarikkoinen sinne aivan kalpeana. Hän istuutui tai seisoskeli erään portinkiven vieressä nojaten itseään siihen.

Ohikulkijat heittivät hänelle sinä päivänä enemmän rahaa kuin koskaan ennen. Mutta hän tuskin kiinnitti huomiotaan siihen kuka mitäkin antoi. Hän ei edes kiittänytkään, tuijotti vain eteensä murheellisen näköisenä.

Ei kukaan kysellyt hänen vaivaansa. Yksinään hän aina konttasi: ei kukaan häntä koskaan ollut saattelemassa eikä kukaan hänen kanssaan myöskään puhellut. Kuitenkin saattoi huomata, ettei hän ollut yksin maailmassa. Siitä sen huomasi, että hän silloin tällöin pysähtyi jonkun puodin eteen; jos ovi oli auki, kömpi hän sisään. Hän osti makeisia, viikunoita tai pienen leikki piiskan. Huomasi, että hän lapselle niitä osteli.

Jalaton mies ilmestyi kadulle seuraavanakin päivänä, mutta hän ei pysähtynyt missään. Hän kömpi kiirehtien. Erään talon kohdalla hän pysähtyi ja meni portaista sisälle. Siellä asui lääkäri. Hän kohotti jakkaraansa ja koputti sillä ovea.

− Pyytäisin saada puhutella herra tohtoria.

Vanha laiha herra ilmestyi ovelle ja katseli kummeksien jalatonta.

— Jumalan tähden, herra tohtori, — vaikeroi raajarikko, — pikku poikani on sairas, varmaankin aivan kuolemansairas.

Ja kyynel vierähti pitkin hänen poskipäitään.

— Mikä häntä vaivaa? — kysyi lääkäri.

— En tiedä, — vastasi mies. — Toissa päivänä löin häntä korvalle. Ehkä hän siitä sairastui.

Hän laski jakkaransa ja veti esiin nenäliinan taskustaan.

— Jopa nyt, — sanoi lääkäri hämmästyneenä. — Mikä hänellä sitten on kipeänä? Korva, silmä vai pääkö?

— En tiedä. Hän vain makaa.

— Mutta miten te sitten saatoitte olla sellainen raakalainen?

— En minä koskaan ole hänelle pahaa sanaa sanonut. Mutta minä riitaannuin äidin kanssa sen vuoksi, että hän kaikilla rahoilla osti leivoksia ja opetti lasta sanomaan »pappa». En minä ole mikään pappa. Jos poikani sanoo minua papaksi, ajattelen ettei hän olekaan minun poikani. Sen vuoksi me riitaannuimme. Minä uhkasin lyödä. Vaimoni kuohahti hänkin ja huusi: »Lyö vaan, senkin sammakko!» Siitä olisi syntynyt ilmitappelu, mutta sitten me kuitenkin sovimme. Kaikki olisikin ollut sitä myöten hyvinpäin, mutta kun toissa päivänä palasin kotia, juoksi nelivuotias poikani minua vastaan, kuten aina ennenkin, ja sanoi: »Sammakko-pappa tulee!» Ja silloin minä iskin häntä korvalle, niin että hän kaatui selälleen.

Tohtori pudisti päätään; sitten hän merkitsi muistiin raajarikkoisen osoitteen. Kun mies ennätti kotiaan, oli lääkäri jo siellä.

Jalaton mies asui puoleksi maahan vajonneessa etukaupungin hökkelissä.

Tohtorin vastaanotti keittiössä lyhytniskainen nainen; hän oli nuori, tanakkavartinen, vaalea vaimo. Hänen kasvonsa eivät olleet kauniit, mutta ne uhkuivat terveyttä. Yllään oli hänellä tummanvihreä talonpoikaispuku; mutta edessään oli hänellä valkoinen sisäkön esiliina ja päässä punainen hilkka.

Oudostellen hän katseli vanhaa herraa, ja kun tämä ilmaisi itsensä lääkäriksi, nyökäytti hän suruissaan päätään:

— Niin, pikku kreivi on sairas.

Hän avasi oven.

— Pikku kreivi? — kysyi tohtori kummastellen.

Nainen hymyili:

— Naapurit ovat häntä nimittäneet pikku kreiviksi, ja sitten mekin aloimme kutsua häntä sillä nimellä. Sillä me puimme hänet aina samettivaatteisiin. Mieheni tuhlaa kaikki rahansa hänelle.

Tohtori astui perempään huoneeseen. Se oli valoisa ja aurinkoinen. Kaikki huonekalut olivat ryysymarkkinoilta ostettuja, kukin eri mallia. Jokainen tuoli oli jollain tavalla särkynyt, pöydiltä ja sängyiltä oli jalat katkottu vaaksanmittaisiksi kuten isännälläkin. Huoneen yhdessä nurkassa oli siisti rautainen lapsenvuode. Nainen siirsi syrjään sen tyllikaihtimen.

Siinä makasi sairas vehnänkarvaisen samettipeiton alla. Hän oli kaunis, vaalea lapsi. Nyt olivat hänen kasvonsa kuumeen punaamat.

Lapsen vieressä oli korillinen nappeja. Siinä oli kaikenlaisia nappeja: luisia, vaskisia ja monia muita. Varmaankin oli maata ryömivä mies koonnut kadulta kaikki nämä napit.

Tohtori istuutui vuoteen laidalle ja katseli tarkkaavaisesti nukkuvaa lasta. Hän kysyi miksi lapsi valitti, osasiko se niellä, yskikö se. Sitten hän otti pienen kätösen omaansa ja katsoi kelloaan.

Tällä välin saapui raajarikkoinenkin kotiaan ja pysähtyi vaimonsa viereen. Molemmat katselivat ääneti ja huolestuneina tohtoria.

Seistessään siinä vierekkäin muodostivat he todella huvittavan vastakohdan: terve, terhakka vaimo ja puoliruumiinen mies. Tuoko se aikoi antaa vaimolleen selkään? Mitenkähän se olisi käynyt päinsä? Totta kyllä: hän oli leveärintainen ja väkeväkätinen mies, mutta kuitenkin! Varmaankin hän tarttuu vaimoaan jaloista ja kaataa hänet ensin, aikoessaan nujertaa hänet.

Tohtori laski käden ja sanoi, ettei lasta mikään vaivannut.

Sitten hän nojasi keppiinsä ja katseli aviopuolisoita.

— Mitenkä te olette joutuneet yhteen? — kysyi hän tuttavallisella äänellä, kuten ainakin lääkärit, jotka kauan ovat liikkuneet perhelääkäreinä.

— Sattumalta, — vastasi vaimo hymyillen.

— Jumalan sallimasta, — vastasi raajarikko vakavasti.

Vaimo kohautti olkapäitään:

— Ei minun mieheni aina ole ollut tuollainen. Hän oli kylän ensimmäinen nuorimies. Tietystikään ei hän silloin edes vilkaissutkaan minua. Mutta sitten eräässä tappelussa ammuttiin jalat häneltä polvien yläpuolelta. Hänet tuotiin tänne kaupunkiin ja jalat sahattiin poikki. Kun hän palasi takaisin, ei ainutkaan tyttö enää katsonut häntä, ja kotonakin hän kävi taakaksi. Minä asuin naapurien luona. Minä häntä lohduttelin, muut eivät.

— Ja sitten te rakastuitte toisiinne?

— Silloinpa niin. Sitten minä sanoin hänelle, ettei hänen kannattanut surra; menköön kernaamminkin kaupunkiin ja istukoon kirkon portailla.

Aluksi ei hän millään tahtonut suostua. Hän sanoi, että hän mieluummin kuolee nälkään. Mutta sitten minä lupasin hänelle, että jos me siten voisimme elää, tulisin minä hänen luokseen. Niin hän koetti. Aluksi ei elämästä tahtonut tulla mitään, mutta nyt ei hän enää pyydä keltään, ottaa vain vastaan minkä antavat.

— Antavat minkä Jumala on minua varten varannut, — pisti raajarikkoinen lomaan.

— Ja te rakastitte häntä? — kysyi tohtori.

Vaimo vastasi hymyillen:

— Minä jo aikoja ennen olin häneen kiintynyt, mutta tietysti hän silloin piti nokkaansa korkealla. Sitten ajattelin, että mies se on mies vaikka jalatonnakin, ja kun itse olin orpo, ei hyppäys huimannut.

— Sen vuoksi että se oli Jumalan tahto, — sanoi siihen jalaton.

Lapsi heräsi ja puhkesi itkuun. Tohtori tarkasteli hänen kieltään ja pudisti päätään. Hänen päänpudistuksensa sai vanhemmat hätkähtämään. Mies kalpeni.

Sitten tohtori kirjoitti lääkemääräyksen. Punaisen paperiliuskankin hän otti taskustaan. Poistuessaan hän kiinnitti sen oveen.

Raajarikkoinen sanoi hänen mennessään:

— En kait minä ole tähän syypää?

— Ette, — vastasi tohtori, — siitä voitte olla rauhallinen.

— Eikä lapsi kait kuole?

Tohtori kohautti olkaansa:

— Kenties, jos Jumala niin tahtoo.

Sitten hän poistui.

— Oi rakas pikku kreivini! — huusi mies itkien. — Älä jätä minua,
Bandikani!

Hän vaipui lapsen viereen, tarttui hänen käteensä ja peitti sen suudelmilla.

Mutta neljäntenä päivänä sammui Bandikan elämä hiljaa.

Hautajaiset olivat sateisena syyskuun päivänä. Miestä houkuteltiin nousemaan rattaisiin, mutta hän ei tahtonut.

— Ei! ei! Jalkaisin minä kuljen! Ainoa poikani! Minä löin korvalle ainoata poikaani!

Ja hän ryömi arkun jäljessä pitkin likaista katua, pää paljaana.
Kyynelet putoilivat hänen käsilleen.

Sinä iltana mies vaipui raskaaseen uneen. Hänen vaimonsa luuli hänen kadottaneen järkensä. Haudalla hän oli huutanut, että hänet haudattaisiin yhdessä poikansa kanssa, kotona hän etsi astiakaapista veistä iskeäkseen sen sydämeensä. Tavan takaa hän vaikeroi, ettei Jumala ollut häntä ottanut pojan asemesta, vaikka oli häneltä jo puolen ruumista riistänyt. Sammakko minä olen, sammakko minä olen! Oikein sanoi poikani, sammakko minä olen!

Sitten hän puhkesi hirvittäviin kirouksiin. Hän paiskasi jakkaransa nurkkaan ja sanoi päätään katkerasti pudistaen:

— Ei ole taivaassa mitään Jumalaa!

Vihdoin saatiin hänet töin tuskin vuoteeseen, ja siihen hän nukahti.

Hän uneksi istuvansa kadulla rakennuksen nurkkauksessa. Tuijottaessaan siinä eteensä huomasi hän rinnallaan jotain harmaata. Kummastellen hän katseli sitä tarkemmin. Se oli hänen partansa, hänen oma partansa.

— Olenpa minä vanhentunut! — ajatteli hän päätään pudistellen.

Viereisestä rakennuksesta tuli lapsia tulvehtien kadulle. Ensimmäisinä tulivat pienet, sitten suuremmat. Ne olivat koululapsia.

Silloin hän muistikin lähteneensä pikku kreiviä vastaan, joka kävi siellä koulua.

Samassa hän huomasi pikkukreivin tulevan. Hän oli jo varteva nuorukainen, kuusitoistavuotias. Kauniissa samettipuvussa näyttäytyi hän yht'äkkiä kaupungin hulivilien keskellä. Miten olikaan hänen käyntinsä uljas, miten voimakas hän oli! Aivan kuin olisi Jumala antanut hänelle omansa lisäksi vielä isänkin katkaistujen jalkojen voiman!

Kainalonsa alla oli hänellä koulukirjat. Toisen, yhtä hienon pojan kanssa hän tuli häntä vastaan. He olivat varmaan hyviä ystäviä, sillä he kulkivat käsihakaa ja puhelivat vilkkaasti ja iloisesti.

Isä katseli häntä hymyillen. Heidän katseensa yhtyivät. Mutta poika punastui ja poikkesi pitkin askelin kadun toiselle puolelle, vetäen toisen herraspojan mukanaan. Kiihtyneenä hän puheli tälle, kiinnittääkseen hänen huomionsa itseensä.

Kerjäläinen tunsi rinnassaan vihlovan pistoksen ja heräsi.

Hän kohosi istumaan ja tuijotti eteensä ajatuksiin vaipuneena.

Rautakana.

Odotimme junaa asemasillalla. Taivaalta putoilivat ensimmäiset lumihiutaleet. Juna oli myöhästynyt.

Samettiviittainen herrasrouva vei poikansa rautakanan luo.

— No tuosta saat lantin, solahuta se reiästä. Tartu sitten ripaan ja vedä siitä kerran!

Ympärille kerääntyi neljä, viisi lasta. Ne olivat talonpoikaislapsia. Kateellisina he katselivat, miten rautakana kaakotti ja miten riemuitseva herraspoika veti esille kirkkaan, peltikuorisen munan.

Asemasillan nurkassa keskusteli kaksi käsityöläistä keskenään. Toinen oli mustakätinen, värjäri tai hatuntekijä. Toisella oli pitkät silmäripset ja hänen kätensä olivat nokiset ja jäntevät, — hän oli kylän seppä.

— Voi, voi, — kuului samassa mustakätisen huokaus.

Seppä ainoastaan hymähti siihen.

Mitenkä ovatkaan kohtalon tiet kuluttavia! Varsinkin mustakätisen. Puolen vuosisadan kurjuus paistoi hänen olennostaan. Hänen lakkinsa oli vanha risa, sellainen, joita näkee tunkioilla. Hänen saappaansa olivat aivan laikulliset. Hänen talvitakkinsa jokainen nappi oli erilainen. Kun viskasin sikarintynkäni pois, kumartui hän ottamaan sen. Hän kiinnitti sen ihviseen imukkeeseen ja puhalteli ohuita pilviä ilmaan.

Mutta ei edes sikarintynkä häntä lohduttanut. Hän oli surullinen ja aivan kalpea. Pysähdyin hetkeksi heidän lähettyvilleen ja kuulin hänen surunsa syyn.

— Totta totisesti, — lankoni, — puheli hän käheällä nenä-äänellä, — niin minä olen elänyt jo viikon päivät. Minun savupiippuni ei ole sen koommin sauhunnut, eikä luuta kiertänyt taloani. Ottaisinko vieraan? Hän varastaisi minun silmieni valonkin. Menisinkö uusiin naimisiin? Uusi emäntäni tuhlaisi kaiken omaisuuteni. Mutta en minä koskaan enää löytäisikään toista yhtä työteliästä.

— Mitä vielä, — murahti seppä lohdutellen.

Hatuntekijä veti esille sinikirjavan nenäliinan ja kuivasi sillä silmänsä ja nenänsä.

— Ja vaikka löytäisinkin, voi siinä aina sittenkin piillä suuri vaara. En minä pidä siitä, että vaimo kantaa taskussaan rahani. Minun Annani ei tässä kohden ollut vaatelias. Mutta kuitenkin loihti hän pöydälle kaiken mitä talonpidossa tarvittiin. Kulkiessaan pitkin katuja hän huusi talonpoikaisvaimoille: »Sinun miehesi hattu on jo nukkavieruinen! Tuo se meille: värjäämme sen ilmaiseksi.» Vaimo toi hatun ja toi vielä lisäksi pari munaa tai pussillisen papuja tai lautasellisen jauhoja tai ryynejä, joskus kananpojankin. Rahaa emme koskaan tarvinneet ruuan ostoon.

Seppä myhähteli.

— Olipa hän tosiaankin topakka eukko. Ruoka-ainekset eivät suinkaan ole halpoja. Kruunua vähemmällä ei meillä kannata keittää.

Hatuntekijä nyökäytti päätään:

— Minun eukkoni upotti hatut vanhoihin värjäysvesiin. Talonpoika ei tarvitse vuoria eikä nauhoja.

Seppä katseli kummeksien ja hymähti itsekseen.

Näin asemasillalla kaupungin ylilääkärin. Astuin hänen luoksensa. Tervehdin häntä. Keskustelimme. Ohimennen hän loi katseensa molempiin käsityöläisiin ja sanoi:

— Näetkö tuota hatuntekijää?

— Näen. Mitä hänessä sitten on nähtävää?

— Hänellä on enemmän rahaa kuin kaikilla meillä yhteensä, jotka matkustamme ensimmäisessä luokassa.

— Mahdotonta!

— Minä tiedän sen.

— Mutta hänhän kokoilee sikarinpätkiä?

— Juuri siksi hän on niin rikas. Hän on koronkiskoja ja saita koira.
Yksin meidänkin pankissamme on hänellä päälle satatuhatta kruunua.

Hän veti paperossin taskustaan.

Talonpoikaislasten takana, jotka kummastellen katselivat samettipukuista herraspoikaa, seisoi kalpea poika. Hänellä oli jalassaan saappaat ja yllään turkkitakki. Mutta päässä oli hänellä herraskainen metsästyslakki.

— Katso, — sanoin minä, — hänhän on kovin miellyttävän näköinen!

Italialaisessa kirkossa näin kerran seinämaalauksen. Siihen oli maalattu enkeli, jonka silmät tuntuivat aivan elävän…

— Minä tunnen hänet, — vastasi lääkäri sytyttäen paperossinsa. — Siksi hän on niin miellyttävän näköinen, että hänen kasvoiltaan loistavat jo toisen maailman värit.

— Onko hän sairas? Saatoin arvata sen.

— Hän on sydänvikainen. Olen hoitanut häntä, hän on tuon rikkaan hatuntekijän poika.

— Pikku raukka!

— Ei hän elä kevääseen.

Ja hän kutsui pojan luokseen.

— Mitenkä voit, Bandika?

Poikanen kohotti lääkäriin kummastuneet siniset silmänsä.

— Hyvin, — vastasi hän hymyillen.

Mutta niin kärsivä oli hänen katseensa, että vieläkin näen sen edessäni selvästi. Ei mikään ole sen surullisempaa kuin sairaan lapsen silmät!

Me jatkoimme kävelyämme asemasillalla.

— Sääliksi käy kaunis lapsi, — sanoin ajatuksiin! vaipuen. — Oletko puhunut siitä hatuntekijälle?

— Kuinka minä olisin siitä puhunut! Lääkäri ei koskaan ennusta sadetta, ainoastaan päivänpaistetta.

Olimme ehtineet jälleen laiturin toiseen päähän, jossa hatuntekijä jutteli. Lääkäri vaikeni. Pikku poika tempoili isänsä kättä ja intti:

— Isä! Minä tahtoisin peltikuorisen munan… Yhden peltikuorisen munan…

Hatuntekijä ei ollut kuulevinaankaan. Hänen kasvoillaan oli saiturin ilme. Hänen silmistään kuvastui käärmemäinen kylmyys, ja hänen kapeat huulensa olivat tiukasti yhteen puristetut.

— Isä, — intti poika jälleen,— se kana osaa munia… Katsohan tuolla…

— Ole hiljaa! — murahti hänelle hatuntekijä.

— Vain yhden ainoan kerran!

— Minä lyön sinua! Vai tässä vielä! Tuhlaisit kaksikymmentä helleriä tyhjän takia!

Pistin jo käden taskuuni antaakseni pojalle lantin, mutta junamme tuli samassa tohottaen asemalaiturille. Kaikki tarttuivat laukkuihinsa. Juna pysähtyy ainoastaan minuutiksi tälle asemalle.

* * * * *

Seuraavan vuoden kesäkuussa odotimme jälleen junaa, aivan kuin kerran ennenkin. Taivas oli pilvessä, asemasilta oli kivihiilen savun peitossa.

Odottajien joukossa huomasin hatuntekijänkin. Hän oli kesävaatteissa, mutta tunsin hänet kuitenkin. Nyt hän oli vielä entisestäänkin laihtunut; ja hänen kasvonsa kuulsivat enemmän kuin ennen. Poikaa en nähnyt hänen seurassaan.

Hatuntekijä kuljeskeli ikävystyneen näköisenä. Kainalonsa alla oli hänellä vanha haalistunut säkkilaukku. Hetkeksikään ei hän laske sitä maahan, vaikka se näyttääkin kovin painavalta.

Rautakanan eteen kokoontuu joukko kylän koululapsia. Kullakin heistä on lantti kourassaan. He olivat tulleet tänne kylästä rautakanan luo. He olivat aivan kiihkeitä jännityksestä.

— Minä pistän rahan siihen, — huudahti yksi heistä.

— Minä jo tiedän, miten se pistetään.

Varttuneempi, voimakaslihaksinen poika työnsi hänet syrjään.

— Mene tiehesi! Minä osaan tehdä sen paremmin!

Ja samassa kana kaakotti ja muni munan.

Matkustajienkin lapset kertyivät sinne.

Muuan kuusivuotias teerenpisamainen talonpoikaislapsi seisoskeli kanan lähistöllä riippuen äitinsä hameenhelmoissa. Uneksien hän katseli koululaisia ja ihmekanaa.

Sitten hän kääntyi äitinsä puoleen:

— Äiti! Anna kun minäkin munitan!

— Ole vaiti! — vastasi vaimo haluttomasti, kallista huvia!…

Ja hän nosti esiliinansa nurkkaa ja kuivasi sillä lapsen nenän…

— Vain yhden ainoan kerran, — intti lapsi uudestaan.

— Ole vaiti!

— Voi, voi, äiti…

Hatuntekijä seisoi heidän vieressään. Ajatuksissaan hän tuijotti heitä. Yhtäkkiä hän laski maahan laukkunsa. Hän pisti käden housuntaskuunsa ja veti esille suuren likaisen kukkaron. Hän etsi sen pohjasta kahdenkymmenen hellerin lantin.

— Katsohan tuossa, — sanoi hän vakavana. — Munita nyt kanaa.

Ja kyynel silmässä hän katseli lasta.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KAUNIS SEPÄNEMÄNTÄ Y. M. KERTOMUKSIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SISÄLLYS:

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE